Постанова

Іменем України

02 вересня 2019 року

м. Київ

справа № 569/2530/16-ц

провадження № 61-29892св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Курило В. П. (суддя-доповідач), Зайцева А. Ю.,

Коротенка Є. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 28 березня 2017 року у складі судді Бердія М. А. та ухвалу апеляційного суду Рівненської області від 14 червня 2017 року у складі колегії суддів: Гордійчук С. О., Шеремети А. М., Шимківа С. С.,

ІСТОРІЯ СПРАВИ:

Короткий зміст позовних вимог:

У березні 2016 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до

ОСОБА_2 , третя особа - ОСОБА_3 , про виселення з незавершеного будівництвом житлового будинку.

Позовна заява, з урахуванням уточнень, мотивована тим, що

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько позивачки - ОСОБА_6 , який володів незавершеним будівництвом житловим будинком на праві особистої приватної власності згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

ОСОБА_1 , як спадкоємиця першої черги прийняла спадщину. Крім неї є й інші спадкоємці, які також успадкували відповідну частку у вказаному домоволодінні.

Після смерті ОСОБА_6 , позивачка не має можливості потрапити до будинку, подвір`я будинку, оскільки там постійно перебуває ОСОБА_2 , який чинить їй перешкоди.

ОСОБА_2 проживав у вказаному будинку в 2010 році згідно договору оренди та був прописаний за цією адресою у старий будинок, який взагалі знесений.

Після закінчення договору оренди, ОСОБА_2 відмовився залишати будинок добровільно.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 18 грудня

2013 року розірвано договір найму кімнати № 09 у будинку, укладений

26 квітня 2011 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_2 та виселено ОСОБА_2 з будинку за адресою: АДРЕСА_1 без надання іншого житла .

ОСОБА_2 було знято з реєстрації місця проживання, але він не проставив відповідної відмітки у паспорті та користується цим житлом.

Позивачка неодноразово в усній формі вимагала звільнити приміщення, оскільки даний будинок необхідний для проживання їй та її родині. Вона бажає завершити його будівництво та вселитися в нього, але цього зробити не може, оскільки відповідач відмовляється у добровільному порядку його звільнити. відповідач неодноразово погрожував позивачці та членам її родини фізичної розправою та неодноразово розпочинав бійку, що стало підставою для звернення ОСОБА_1 до правоохоронних органів. У зв`язку з її зверненням, у правоохоронних органах відкрито два кримінальні провадження та проводяться слідчі дії. З будинку зникли цінні речі.

За цією адресою прописані ОСОБА_3 - дружина померлого

ОСОБА_6 , яка фактично там не проживає.

Відповідач в будинку не зареєстрований, займає приміщення самоправно не маючи на те жодних правових підстав. ОСОБА_1 , як співвласник житлового будинку, згоди на проживання ОСОБА_2 не надавала. Добровільно звільнити приміщення відповідач не бажає. Такими діями ОСОБА_2 створює ОСОБА_1 перешкоди в користуванні будинком.

ОСОБА_1 , з урахуванням уточнень, на підставі статті 116 ЖК Української РСР просила виселити ОСОБА_2 з незавершеного будівництвом житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення.

Ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області до участі у справі в якості третіх осіб, залучено ОСОБА_5 , ОСОБА_4 .

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій:

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 28 березня

2017 року позовні вимоги задоволено.

Висилено ОСОБА_2 з незавершеного будівництвом житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 551,20 грн судових витрат понесених по сплаті судового збору.

Рішення суду мотивовано тим, що відповідач порушує право власності позивача на спірний будинок та не має права користуватися вказаним житлом, оскільки проживає у будинку без будь-яких правових підстав.

Ухвалою апеляційного суду Рівненської області від 14 червня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилено.

Рішення рівненського міського суду Рівненської області від 28 березня

2017 року залишено без змін.

Відхиляючи апеляційну скаргу ОСОБА_7 , апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції.

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги:

04 липня 2017 року ОСОБА_2 через засоби поштового зв`язку подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій, з урахуванням уточнень, просить скасувати рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 28 березня

2017 року та ухвалу апеляційного суду Рівненської області від 14 червня

2017 року та направити справу на новий розгляд до суду першої або апеляційної інстанції, вирішити питання по суті, мотивуючи свої вимоги неправильним застосуванням судами норм матеріального та порушенням норм процесуального права.

Касаційна скарга обґрунтована тим, що рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 18 грудня 2013 року відповідача вже було висилено з вказаного житлового будинку. Суди не мають права розглядати одні і ті ж позовні вимоги двічі.

Згідно паспортних даних, ОСОБА_2 зареєстрований за вказаною адресою, а тому не може бути виселений.

Питання про виселення може ставити тільки власник майна, позивачка не є власником, а є лише спадкоємицею померлого власника.

Доводи інших учасників справи:

Відзив на касаційну скаргу не надійшов.

Рух касаційної скарги:

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 02 серпня 2017 року відкрито касаційне провадження у даній справі та витребувано матеріали цивільної справи з Рівненського міського суду Рівненської області.

Зупинено виконання рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 28 березня 2017 року та ухвали апеляційного суду Рівненської області від 14 червня 2017 року до закінчення касаційного провадження.

У вересні 2017 року матеріали цивільної справи надійшли до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення»

ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Статтею 388 ЦПК України встановлено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року касаційну скаргу разом з матеріалами цивільної справи передано до Верховного Суду.

Розпорядженням від 11 червня 2019 року № 651/0/226-19 за касаційним провадженням № 61-29892св18 призначено повторний автоматизований розподіл даної судової справи.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями

від 11 червня 2019 року справу призначено судді-доповідачеві.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ У СКЛАДІ КОЛЕГІЇ СУДДІВ ДРУГОЇ СУДОВОЇ ПАЛАТИ КАСАЦІЙНОГО ЦИВІЛЬНОГО СУДУ:

Перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.

Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вимогами частин першої та другої статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Короткий зміст фактичних обставин справи встановлених судом:

У справі, яка переглядається, судами встановлено, що ОСОБА_2 проживає без реєстрації місця проживання у житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 , який згідно дослідженого судом витягу про державну реєстрацію прав № 27722141, виданого 21 жовтня 2010 року КП «Рівненське обласне бюро технічної інвентаризації» має статус незавершеного будівництвом житлового будинку, і зареєстрований на праві власності за ОСОБА_6

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 помер.

ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_4 прийняли спадщину після смерті власника, внаслідок чого було заведено спадкову справу, видано витяг про реєстрацію в спадковому реєстрі.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 18 грудня

2013 року у справі № 569/7604/13-ц за позовом ОСОБА_6 до

ОСОБА_2 , останнього висилено з житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення з підстав розірвання договору найму кімнати у будинку.

Згідно адресної картки домоволодіння по АДРЕСА_1 , відповідач не зареєстрований в цьому житловому будинку, однак, після смерті ОСОБА_6 та прийняття позивачем спадщини відповідач відмовляється залишати будинок добровільно, перешкоджає ОСОБА_1 у користуванні спадковим майном, а саме заходити у незавершений будівництвом житловий будинок, користуватися майном що там знаходиться, здійснити ремонт та вселитися в приміщення разом із сім`єю.

Позивачка неодноразово усно вимагала звільнити приміщення, однак відповідач ОСОБА_2 не реагує на прохання та вимоги, не пускає власника спадкового майна, внаслідок чого, позивач неодноразово зверталась до правоохоронних органів.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд:

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно зі статтею 109 ЖК УРСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду (частини перша, друга цієї статті).

У статті 114 ЖК УРСР передбачено підстави виселення з наданням громадянам іншого жилого приміщення.

Частиною третьою статті 116 ЖК УРСР передбачено, що осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

Такими, що самоправно зайняли жиле приміщення, вважаються особи, які вселилися до нього самовільно без будь-яких підстав, а саме без відповідного рішення про надання їм цього приміщення та відповідно ордера на житлове приміщення. Виселення цих осіб пов`язане з відсутністю у них будь-яких підстав для зайняття жилої площі.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV«Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

Розглядаючи справу «Кривіцька та Кривіцький проти України» (№ 8863/06), ЄСПЛ у рішенні від 02 грудня 2010 року установив порушення статті 8 Конвенції, зазначивши, що в процесі прийняття рішення щодо права заявників на житло останні були позбавлені процесуальних гарантій. Установлено порушення національними судами прав заявників на житло, оскільки суди не надали адекватного обґрунтування для відхилення аргументів заявників стосовно застосування відповідного законодавства та не здійснили оцінку виселення в контексті пропорційності застосування такого заходу.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції.

Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого

2017 року (заява № 43768/07)).

Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, на підставі належним чином оцінених доказів, встановив, що рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 18 грудня 2013 року у справі № 569/7604/13-ц за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_2 , останнього висилено з житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 надання іншого житлового приміщення з підстав розірвання договору найму кімнати у будинку. Відповідач не зареєстрований в цьому житловому будинку, однак, після смерті ОСОБА_6 та прийняття позивачем спадщини відповідач відмовляється залишати будинок добровільно, перешкоджає ОСОБА_1 у користуванні спадковим майном, а саме заходити у незавершений будівництвом житловий будинок, користуватися майном що там знаходиться, здійснити ремонт та вселитися в приміщення разом із сім`єю. Суди дійшли правильного висновку про задоволення позовних вимог, оскільки ОСОБА_2 зайняв житлове приміщення незаконно, без достатньої правової підстави та діяв самоправно, чим чинить перешкоди позивачу у користуванні спірним житловим будинком.

Щодо доводів касаційної скарги:

Доводи касаційної скарги не спростовують правильність висновків судів першої та апеляційної інстанцій, якими у повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені та їм дана належна оцінка, а зводяться до неправильного тлумачення норм матеріального права та до переоцінки доказів, що відповідно до приписів статті 400 ЦПК України виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення Рівненського міського суду Рівненської області від

28 березня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Рівненської області від

14 червня 2017 року - без змін, оскільки підстави для скасування судових рішень відсутні.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 28 березня

2017 року та ухвалу апеляційного суду Рівненської області від 14 червня

2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. П. Курило

А. Ю. Зайцев

Є. В. Коротенко