Справа № 583/4727/18
23 січня 2019 року м. Охтирка
Охтирський міськрайонний суд Сумської області в складі:
головуючого судді Ільченко В.М.
за участю секретаря Верби Н.О.,
розглянувши у спрощеному провадженні в залі суду № 1 в м. Охтирка цивільну справу за позовом ОСОБА_1 (АДРЕСА_1) до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» (Україна, м. Київ, вул. Щорса, 36-б) про захист прав споживача та визнання недійсним кредитного договору, -
В судове засідання позивач не з'явилася, надала заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, не заперечує проти заочного розгляду справи.
Представник відповідача в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений в установленому законом порядку, заяв про відкладення розгляду справи не надавав, правом надання відзиву на позовну заяву не скористався.
Приймаючи до уваги згоду позивача, суд проводить заочний розгляд справи на підставі доказів, наявних у справі, відповідно до положень ч. 4 ст. 223 ЦПК України.
В зв'язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України.
Суд, проаналізувавши матеріали справи, дослідивши письмові докази, дійшов наступного висновку.
Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.
Згідно з ч. 1 ст. 626, ч. 1 ст. 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Статтею 1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.
Дана пропозиція була акцептована банком 07.12.2013.
Положеннями ч. 1 ст. 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст.203 цього Кодексу.
Відповідно до ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.
Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» №9 від 06.11.2009 судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК України, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України). Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.
З преамбули Закону України «Про захист прав споживачів» вбачається, що цей закон регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.
Оскільки предметом взаємовідносин між відповідачем та позивачем є послуги, то взаємовідносини, що склались між ними регулюються Законом України «Про захист прав споживачів», відповідно до п. 17 ч. 1 ст. 1 якого визначено, що послуга - діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб.
Таким чином, до спірних правовідносин підлягають застосуванню норми Закону України «Про захист прав споживачів».
Звертаючись до суду з позовом ОСОБА_1 ставить питання про визнання недійсним договору кредиту, зокрема, з підстав порушення банком вимог ч. 2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів».
Згідно з ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, яка діяла на час укладення кредитного договору) перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту (в процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов'язаних з одержанням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту; е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. У разі ненадання зазначеної інформації суб'єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону.
Статтями 15, 23 Закону України «Про захист прав споживачів» не передбачено такої підстави для визнання кредитного договору недійсним, як надання/ненадання суб'єктом господарювання вищезазначеної інформації споживачеві послуг. У таких випадках споживач може наділятися правом на розірвання договору, правом на відшкодування завданих йому збитків.
Отже, доводи позивача про ненадання інформації про умови кредитування не є такими, з якими закон пов'язує недійсність правочину.
Зазначене відповідає п.2.4 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою Правління Національного банку України №168 від 10.05.2007, який визначає, що банки зобов'язані отримати письмове підтвердження споживача про ознайомлення з вищенаведеною інформацією.
Твердження позивача про те, що укладення договору відбулось протягом часу, який не надавав достатньої можливості ознайомитися і з його умовами, є необґрунтованими, оскільки відповідно до даних заяви позивач до оформлення правовідносин ознайомилася із їх умовами.
Таким чином, посилання в позовній заяві на порушення банком ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» суд вважає необґрунтованим.
Також, позивач вказує на те, що в порушення ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», умовами договору встановлено щомісячну плату за обслуговування карткового рахунку.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», яка регулює визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача, продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.
За положеннями ч. 5 ст. 11, ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.
Згідно зі ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.
З рішення Конституційного Суду України від 10.11.2011 №15-рп/2011 вбачається, що положення пунктів 22, 23 ст. 1, ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», з подальшими змінами, у взаємозв'язку з положеннями ч. 4 ст. 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.
Відповідно до п. 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10.05.2007 №168, які діяли на час укладення кредитного договору), банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо ).
За положеннями абз. 3 ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» кредитодавцю забороняється встановлювати в договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.
Згідно із цим Законом послуга - це діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб; споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції (п.п. 17 і 23 ст. 1).
Отже, послугою з надання споживчого кредиту є діяльність банку або іншої фінансової установи з передачі споживачу коштів на придбання продукції для його особистих потреб, а тому встановлення кредитором будь-яких зборів, відсотків, комісій, платежів за інші дії, ніж надання коштів на придбання продукції, є незаконним, а такі умови споживчого кредиту є нікчемними і не потребують визнання недійсними.
Саме такий правовий висновок зроблений Верховним Судом України в постанові №6-2071цс16 від 06.09.2016.
Таким чином, положення кредитного договору щодо плати за обслуговування поточного рахунку суперечать наведеним вище правовим нормам, оскільки обслуговування поточного рахунку не є послугою зі споживчого кредитування у розумінні Закону України «Про захист прав споживачів».
Позивач фактично змушена сплачувати за послуги, що супроводжували кредит, а саме за компенсацію сукупних послуг банку за рахунок позивача, така умова договору не відповідає вимогам справедливості та суперечить ч. 1 статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів».
Про це зазначив Верховний Суд України в постанові № 6-1746цс16 від 16.11.2016.
Також, суд вважає, що не відповідає вимогам Закону України «Про третейські суди» умови кредитного договору щодо застереження, яке є третейською угодою (п. 14.1 Правил, в редакції, що діяла на час укладення договору, п 18.1 Правил зі змінами та доповненнями, затвердженими 14.01.2015), виходячи з наступного.
Так, п. 14.1 Правил, в редакції, що діяла на час укладення договору, клієнт та ПАТ «Дельта Банк» погодились внести до цих Правил застереження, яке є третейською угодою в розумінні ст. 12 Закону України «Про третейські суди», про те, що судовий захист прав та законних інтересів, які мають сторони в зв'язку з укладеним Договором за Продуктом Банку, та розгляд і вирішення всіх невирішених сторонами шляхом переговорів спорів, які виникають або можуть виникнути між сторонами з питань виконання, зміни, розірвання ними цих Правил/Договору, чи у зв'язку з цими Правилами/Договором або випливають з них (включаючи, але не обмежуючись - визнання цих Правил/ Договору недійсними або дійсними, укладеними або неукладеними, припинення (розірвання) цих Правил/Договору, стягнення неустойки, зміна умов Правил/Договору, відшкодування завданих порушенням Правил/Договору збитків, недійсність Правил/Договору, неукладеність Правил/Договору, відновлення становища, яке існувало до порушення Правил/Договору тощо) вирішуються Постійно діючим третейським судом при Всеукраїнській громадській організації «Союз інвесторів України».
Статтею 5 Закону України «Про третейські суди» передбачено, що юридичні та/або фізичні особи мають право передати на розгляд третейського суду будь-який спір, який виникає з цивільних чи господарських правовідносин, крім випадків, передбачених законом. Спір може бути переданий на розгляд третейського суду за наявності між сторонами третейської угоди, яка відповідає вимогам цього Закону.
Згідно з ч. 1 ст. 12 Закону України «Про третейські суди» третейська угода може бути укладена у вигляді третейського застереження в договорі, контракті або у вигляді окремої письмової угоди.
Статтею 6 Закону України «Про третейські суди» визначено категорії справ, що виникають із цивільних та господарських правовідносин, розгляд яких заборонений третейськими судами.
На час укладення сторонами спірного кредитного договору пункт 14 ст. 6 Закону України «Про третейські суди» містив заборону на розгляд третейськими судами справ у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки).
Таким чином, спори у справах щодо захисту прав споживачів підлягають вирішенню виключно державними судами.
Отже, третейське застереження, яке викладене у п. 14.1 Правил, в редакції, що діяла на час укладення договору, суперечить вимогам закону і є недійсним.
Крім того, суд вважає, що не відповідають вимогам Закону України «Про захист персональних даних» умови кредитного договору щодо надання клієнтом безвідкличної і без терміну дії згоди на обробку персональних даних, визначених Правилами надання банківських послуг при здійсненні кредитування фізичних осіб у Публічному акціонерному товаристві «Дельта Банк».
Так, п. 11 ч. 2 ст. 8 Закону України «Про захист персональних даних» (в редакції, яка діяла на час укладення спірного договору) визначено, що суб'єкт персональних даних має право відкликати згоду на обробку персональних даних.
Пунктом п. 2.12.17.2 Правил, в редакції, що діяла на час укладення договору, п 2.13.19.2 Правил зі змінами та доповненнями, затвердженими 14.01.2015, передбачено, що одночасно клієнт надає безвідкличну згоду на збір, зберігання, використання та поширення банком через бюро кредитних історій інформації щодо себе та своїх зобов'язань, на отримання Банком з бюро кредитних історій своєї кредитної історії, а також на отримання від бюро кредитних історій додаткової актуальної інформації, порівняно з внесеною до анкетних даних, щодо Клієнта та його майна від державних реєстрів в особі їх уповноважених органів (держателів, розпорядників, адміністраторів), а також з інших дозволених законом джерел. Наданий Клієнтом дозвіл не обмежений в часі та не буде відкликаний ним. Із змістом Закону України «Про організацію формування та обігу кредитних історій» в чинній редакції клієнт ознайомлений.
Пункт 2.12.16 Правил, в редакції, що діяла на час укладення договору, п 2.13.18 Правил зі змінами та доповненнями, затвердженими 14.01.2015, місить положення про те, що згода клієнта на обробку персональних даних є безумовною, безвідкличною і не обмежена строком дії.
Відповідно до ч. 3 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, що діяла на час укладення договору) кредитодавець не має права вимагати від споживача відомостей, які не стосуються визначення його платоспроможності та не є необхідними для надання споживчого кредиту. Персональні дані, одержані від споживача або іншої особи у зв'язку з укладенням та виконанням договору про надання споживчого кредиту, можуть використовуватися виключно для оцінки фінансового стану споживача та його спроможності виконати зобов'язання за таким договором. Не є порушенням положень абзацу другого цієї частини повідомлення кредитодавцем відомостей про споживача Бюро кредитних історій, яке займається збиранням, обробленням, зберіганням, захистом і використанням інформації відповідно до законодавства про формування і ведення кредитних історій.
Пункт п. 2.12.17.2 Правил, в редакції, що діяла на час укладення договору (п 2.13.19.2 Правил зі змінами та доповненнями, затвердженими 14.01.2015) стосується повідомлення кредитодавцем відомостей про споживача Бюро кредитних історій.
Відповідно до ст. 1 Закону України «Про організацію формування та обігу кредитних історій» метою цього Закону є врегулювання суспільних відносин, що виникають у сфері збору, оброблення, зберігання, захисту та використання інформації про виконання особами грошових зобов'язань, функціонування інституцій, пов'язаних з обміном інформацією про грошові зобов'язання та забезпеченням прав та інтересів суб'єктів кредитної історії.
Відповідно до ст. 3 Закону України «Про організацію формування та обігу кредитних історій» кредитна історія - це сукупність інформації про юридичну або фізичну особу, що її ідентифікує, відомостей про виконання нею зобов'язань за кредитними правочинами, іншої відкритої інформації відповідно до Закону.
Кредитна історія є покажчиком добросовісності та платоспроможності позичальника у грошових зобов'язаннях та її метою є виявлення фінансових ризиків.
Отже, використання даних про фінансовий стан клієнта обумовлена Законом України «Про організацію формування та обігу кредитних історій» та може використовуватися кредитодавцем, що також не заборонено ч. 3 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів».
Проте, положення договору в тій частині, що згода клієнта на обробку персональних даних є безвідкличною і не обмежена строком дії, є такими, що суперечать вимогам п. 11 ч. 2 ст. 8 Закону України «Про захист персональних даних» (в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин), а тому є недійсними.
В позовній заяві позивачем порушується питання про визнання недійсним кредитного договору в цілому.
Відповідно до ст. 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.
Отже, нормами цивільного законодавства передбачено, як визнання правочину недійсним в цілому, так і визнання недійсним окремих його положень, а також передбачено можливість визнання правочину недійсним в цілому, якщо недійсність окремих його положень тягне за собою недійсність інших його частин і недійсність правочину в цілому.
Крім того, в п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 №9 роз'яснено, що згідно зі ст. 217 ЦК України правочин не може бути визнаний недійсним у цілому, якщо закону не відповідають лише його окремі частини й обставини справи свідчать про те, що він був би вчинений і без включення недійсної частини.
За таких обставин, враховуючи, що невідповідність актам цивільного законодавства положень кредитного договору в частині встановлення щомісячної плати за обслуговування поточного рахунку, операції за якими можуть здійснюватися з використанням електронних платіжних засобів, третейського застереження, а також надання безвідкличної і без терміну дії згоди на обробку персональних даних, не може бути підставою для визнання недійсним кредитного договору в цілому, так як вказані положення не тягнуть за собою недійсність інших частин договору та недійсність правочину щодо кредитування в цілому, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог та визнання недійсними окремих частин правочину.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 203, 215, 217, 509, 626, 628, 1054 ЦК України, Законом України «Про захист прав споживачів», Законом України «Про третейські суди», Законом України «Про захист персональних даних», Законом України «Про банки і банківську діяльність», Законом України «Про організацію формування та обігу кредитних історій», ст.ст. 12, 13, 77-81, 133, 263-265, 268, 280-282 ЦПК України, суд -
Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.
В задоволенні решти вимог відмовити.
Заочне рішення може бути переглянуто судом, який його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом 30 днів з дня його складення.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку.
Рішення може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до Сумського апеляційного суду через Охтирський міськрайонний суд Сумської області протягом 30 днів з дня його складення.

Суддя Охтирського міськрайсуду

Сумської області В.М. Ільченко