233 № 233/1997/18
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 січня 2019 року Костянтинівський міськрайонний суд Донецької області у складі:

головуючого судді Малінова О.С.,

за участю секретаря Аллік Ю.М.,

позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

представника відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Костянтинівка цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до прокуратури Донецької області, Державної казначейської служби України про стягнення моральної шкоди, завданої бездіяльністю процесуальних керівників у кримінальному провадженні №0000197 від 29 квітня 2015 року, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ст.ст.115 ч.2 п.1, 6, 12, ст.ст.187 ч.4, 263 ч.1 КК України, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, Костянтинівського міжрайонного прокурора Ткачук В.О., заступника Костянтинівського міжрайонного прокурора Мясоєдовим О.О., яка полягала у формальному підході відповідальними працівниками Костянтинівської міжрайонної прокуратури Донецької області до своїх безпосередніх обовязків та неналежного виконання ними своїх професійних обовязків, зокрема обовязку щодо нагляду за додержанням законів органами, що провадять оперативно-розшукову діяльність, дізнання, досудове слідство, користуючись при цьому правами і виконуючи обовязки, передбачені Законом України «Про оперативно-розшукову діяльність» та Кримінальним процесуальним кодексом України (ст.25 Закону України «Про прокуратуру» та бездіяльність відповідальних працівників Костянтинівської міжрайонної прокуратури Донецької області (Костянтинівського міжрайонного прокурора Ткачук В.О. та заступника Костянтинівського міжрайонного прокурора Мясоєдова О.О.), яка полягає у формальному підході до своїх безпосередніх обовязків та неналежного виконання ними своїх професійних обовязків, зокрема обовязку щодо нагляду за додержанням законів при виконанні судових рішень у кримінальних справах, а також при застосуванні інших заходів примусового характеру, повязаних з обмеженням особистої свободи громадян (ст.26 Закону України «Про прокуратуру»), -

В С Т А Н О В И В :

27 квітня 2018 року ОСОБА_1 звернувся із позовною заявою до прокуратури Донецької області, Державної казначейської служби України про стягнення моральної шкоди, завданої бездіяльністю процесуальних керівників у кримінальному провадженні №0000197 від 29 квітня 2015 року яка полягала у формальному підході відповідальними працівниками Костянтинівської міжрайонної прокуратури Донецької області до своїх безпосередніх обовязків та неналежного виконання ними своїх професійних обовязків, зокрема обовязку щодо нагляду за додержанням законів органами, що провадять оперативно-розшукову діяльність, дізнання, досудове слідство, та бездіяльність відповідальних працівників Костянтинівської міжрайонної прокуратури Донецької області (Костянтинівського міжрайонного прокурора Ткачук В.О. та заступника Костянтинівського міжрайонного прокурора Мясоєдова О.О.), яка полягає у формальному підході до своїх безпосередніх обовязків та неналежного виконання ними своїх професійних обовязків, зокрема обовязку щодо нагляду за додержанням законів при виконанні судових рішень у кримінальних справах, а також при застосуванні інших заходів примусового характеру, повязаних з обмеженням особистої свободи громадян.

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що 26.03.2015 року відбувся апеляційний розгляд кримінальної справи за обвинуваченням ОСОБА_1, ОСОБА_10., ОСОБА_11, у скоєнні злочинів, передбачених ст.ст.115 ч.2 п.1,6,12, ст.187 ч.3, 263 ч.1 КК України,за результатами розгляду якої було прийнято рішення про скасування вироку Дружківського міського суду Донецької області від 20.03.2014 року та повернення зазначеної кримінальної справи до прокуратури Донецької області для провадження додаткового розслідування. При апеляційному розгляді кримінальної справи запобіжний захід ОСОБА_1, ОСОБА_10, ОСОБА_11 у вигляді тримання під вартою був залишений без змін, але відповідно до ухвали Апеляційного суду Запорізької області від 26.03.2015 року суд зобовязав орган досудового розслідування мотивовано вирішити питання про вид запобіжного заходу відносно ОСОБА_1, ОСОБА_10, ОСОБА_11 та в залежності від цього виду встановити його тривалість відповідно до положень Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод і з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Досудове розслідування у цьому кримінальному провадженні здійснювалося слідчим Костянтинівського МВ ГУМВС України у Донецькій області ОСОБА_12, а процесуальне керівництво, згідно із постановою Костянтинівського міжрайонного прокурора Ткачук В.О. від 11.06.2015 року про призначення групи прокурорів, здійснює група прокурорів у складі: ОСОБА_4, ОСОБА_13, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 Костянтинівського міжрайонного прокурора Ткачук В.О., заступника Костянтинівського міжрайонного ОСОБА_14

Апеляційний суд Запорізької області, здійснюючи апеляційний розгляд кримінальної справи за звинуваченням ОСОБА_1, ОСОБА_10, ОСОБА_11 залишив запобіжний захід ОСОБА_1, ОСОБА_10, ОСОБА_11С у вигляді тримання під вартою без змін і визначив строк закінчення запобіжного заходу обвинуваченим шляхом настання певної події, а саме, отримання зазначеної кримінальної справи органом досудового розслідування, при цьому зобовязавши орган досудового розслідування мотивовано вирішити питання про вид запобіжного заходу відносно обвинувачених та в залежності від цього виду встановити його тривалість відповідно до положень Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, що в свою чергу гарантувало дотримання прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, зокрема позивача ОСОБА_1

25.05.2015 року та 08.06.2015 року позивачем подавались скарги до Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області на бездіяльність слідчого Костянтинівського МВ ГУМВС у Донецькій області ОСОБА_12, яка полягала у навмисному ухиленні від вирішення питання щодо виду запобіжного заходу відносно ОСОБА_1 і його тривалості відповідно до положень Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, у навмисному ухиленні від приведення до відповідності запобіжних заходів зазначеним особам до вимог КПК України 2012 року та навмисному ігноруванні вказівок Апеляційного суду Запорізької області.

Ухвалами Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 28.05.2015 року та 09.06.2015 року були визнані незаконними бездіяльність слідчого Джафарова Р.А., яка полягала у навмисному ухиленні від вирішення питання щодо виду запобіжного заходу відносно ОСОБА_1 і його тривалості відповідно до положень Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, навмисному ухиленні від приведення до відповідності запобіжних заходів зазначеним особам до вимог КПК України 2012 року та навмисному ігноруванні вказівок Апеляційного суду Запорізької області та слідчий суддя зобовязав слідчого виконати вказівки Апеляційного суду Запорізької області щодо мотивованого вирішення органом досудового розслідування після отримання зазначеної кримінальної справи питання про вид запобіжного заходу відносно ОСОБА_1 та в залежності від цього виду встановити його тривалість відповідно до положень Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод і з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Клопотання слідчого Джафарова Р.А. від 16.06.2015 року про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до підозрюваного ОСОБА_15 було розглянуто в Костянтинівському міськрайонному суді Донецької області лише 17.06.2015 року за результатами розгляду якого останнє було задоволено та ОСОБА_1 був застосований запобіжний захід у вигляді тримання під вартою з утриманням Артемівський УВП УДПтСУ в Донецькій області №6.

Отже, слідчим Костянтинівського МВ ГУМВС України у Донецькій області ОСОБА_12 неодноразово була допущена бездіяльність, яка полягає у:

1) Навмисному ухиленні від вирішення питання щодо виду запобіжного заходу відносно ОСОБА_1, ОСОБА_10, ОСОБА_11 і його тривалості відповідно до положень Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, навмисному ухиленні від приведення до відповідності запобіжних заходів зазначеним особам до вимог КПК України 2012 року;

2) Навмисному ігноруванні вказівок Апеляційного суду Запорізької області щодо необхідності мотивованого вирішення органом досудового розслідування після отримання зазначеної кримінальної справи питання про вид запобіжного заходу відносно ОСОБА_1, ОСОБА_10, ОСОБА_11 та в залежності від цього виду встановити його тривалість відповідно до положень Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод і з урахуванням практики Європейського суду з прав людини;

3) Навмисному ігноруванні вказівок слідчого судді Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області щодо необхідності мотивованого вирішення органом досудового розслідування питання про вид запобіжного заходу відносно ОСОБА_1 та в залежності від цього виду встановити його тривалість відповідно до положень Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод і з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Така бездіяльність слідчого Костянтинівського МВ ГУМВС України у Донецькій області ОСОБА_12 призвела до порушення прав ОСОБА_1, гарантованих ст.3, п.3 ст.5, п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та тривала у період часу з 29.04.2015 року по 17.06.2015 року (протягом 49 діб).

При цьому процесуальними керівниками прокуратури у даному кримінальному провадженні не було вжито всіх можливих заходів в рамках своїх повноважень щодо усунення вчиненої слідчим Джафаровим Р.А. бездіяльності, тобто зазначеними процесуальними керівниками не було своєчасно вжито заходів щодо забезпечення безумовного виконання слідчим Джафаровим Р.А. вказівками Апеляційного суду Запорізької області, викладених в ухвалах від 26.03.2015 року, та вказівками Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області, викладених в ухвалі від 28.05.2015 року та від 09.06.2015 року, що мало негативні наслідки щодо забезпечення реалізації прав ОСОБА_1,гарантованих ст.3,п.3 ст.5,п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Вищезазначені обставини вказують на упередженість групи процесуальних керівників прокуратури до особи позивача, а таке ігнорування, як процесуальними керівниками, так і слідчим Джафаровим Р.А., вказівок Апеляційного суду Запорізької області, викладених в ухвалі від 26.03.2015 року, та вказівок Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області, викладених в ухвалах від 28.05.2015 року та від 09.06.2015 року, фактично є знущанням над ОСОБА_1 і доказом піддання ОСОБА_1 катуванню та нелюдяному і принижуючому гідність поводженню.

Така діяльність (бездіяльність) Костянтинівської міжрайонної прокуратури Донецької області є доказом формального підходу відповідальними працівниками Костянтинівської міжрайонної прокуратури Донецької області до своїх безпосередніх обовязків та неналежного виконання ними своїх професійних обовязків,зокрема обовязку щодо нагляду за додержанням законів органами, що провадять оперативно-розшукову діяльність, дізнання, досудове слідство користуючись при цьому правами і виконуючи обовязки, передбачені Законом України «Про оперативно-розшукову діяльність» та Кримінальним процесуальним кодексом України (ст.25 Закону України «Про прокуратуру»).

Внаслідок пережитих ним нервових потрясінь, повязаних з тривалим надходженням у стані невизначеності щодо вирішення питання про вид запобіжного заходу та щодо подальшої долі, з беззаконням та свавілля правоохоронних органів, зокрема, процесуальних керівників прокуратури, у ОСОБА_1 різко погіршився стан здоровя, що завадило ОСОБА_1 приймати участь у слідчих діях у період часу з 08 червня по 12 червня 2015 року, що підтверджується довідкою Артемівської УВП №6 від 08.06.2015 року, згідно якої у ОСОБА_1 було діагностовано гостре респіраторне захворювання( копія довідки Артемівської УВП №6 від 08.06.2015 року, згідно якої у ОСОБА_1 було діагностовано гостре респіраторне захворювання додається).

Протягом досудового слідства та судового розгляду позивача з Артемівського слідчого ізолятору №6 спочатку доставляли в Ізолятор тимчасового увязнення, який знаходиться в приміщенні Костянтинівського відділення поліції Бахмутського ВП ГУ НП в Донецькій області, звідки доставляли вже до Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області.

У звязку із чим ОСОБА_1 утримувався у приміщенні вказаного Ізолятора тимчасового увязнення в наступні дні: з 11.06.2009р. по 17.06.2009 р; з 3.07.2009р. по 10.07.2009 р; з 27.07.2009р. по 31.07.2009р; з 7.08.2009р. по 14.08.2009р; з 18.09.2009р. по 22.09.2009р; з 02.12.2009р. по 04.12.2009 р; з 26.09.2012р.по 28.09.2012р; з 01.11.2012р. по 02.11.2012р; з 03.12.2012р. по 05.12.2012р; з 13.12.2012р. по 13.12.2012; з 20.12.2012р. по 24.12.2012р; з 02.06.2012р. по 04.06.2015р; з 23.06.2015р. по 26.06.2016р; з 13.07.2015р. по 16.07.2015р; з 04.08.2015р. по 06.08.2015р; з 07.09.2015р. по 11.09.2015р; з 08.10.2015р. по 09.10.2015р; з 19.10.2015р. по 21.10.2015р; з 23.11.2015р. по 26.11.2015р; з 04.04.2016р. по 07.04.2016р; з 11.04.2016р. по 14.04.2016р.

Коли ОСОБА_1 знаходився в приміщенні Ізолятора тимчасового утримування м. Костянтинівка, умови утримання в даному приміщенні були неналежними, що заподіювало ОСОБА_1 значних фізичних та моральних страждань. За даними фактами ОСОБА_1 неодноразово звертався в різний час до костянтинівської міжрайонної прокуратури Донецької області, Костянтинівського міжрайонного прокурора, Уповноваженого Верховної ОСОБА_12 України з прав людини, начальника Костянтинівського МВ ГУМВС України в Донецькій області, начальника Бахмутського відділу ГУ НП в Донецькій області,до Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області з багато чисельними скаргами щодо неналежного утримання у приміщенні Ізолятора тимчасового утримування. Вважає, що таким чином, слідчий Джафаров Р.А. у зговорі з начальником Костянтинівського МВ ГУМВС України в Донецькій області та начальником ІТТ Костянтинівського МВ ГУМВС України катували ОСОБА_1 з метою змусити зламатися психологічно та обмовити себе та інших осіб у скоєнні особо тяжких злочинів, яких він в дійсності не вчиняв та достовірно не знає, чи вчиняли їх інші особи.

Внаслідок бездіяльності процесуальних керівників прокуратури у нього загострились хронічні хвороби хронічний геморой, свищ анального каналу, що підтверджується довідкою КП « Центральна районна лікарня» № 884 від 12.08.2015 року, все це знаходиться у прямому причинному звязку із протизаконними діями процесуальних керівників ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_16, ОСОБА_8, ОСОБА_9, Костянтинівського міжрайонного прокурора Ткачук В.О., заступника Костянтинівського міжрайонного прокурора Мясоєдова О.О.

Виходячи із засад розумності, виваженості і справедливості, з урахуванням характеру, обсягу і тривалості його страждань, яких він зазнав у звязку із вчиненням бездіяльності процесуальними керівниками прокуратури, а також з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, вважає, що справедливим розміром моральної шкоди на його користь як позивача слід визначити у розмірі 400000,00 гривень (чотириста тисяч гривень 00 копійок).

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 підтримали позов у повному обсязі, просили стягнути з Державного бюджету України шляхом списання з відповідного рахунку Державної Казначейської служби України на користь ОСОБА_1 суму грошової компенсації моральної шкоди у розмірі 400000,00 гривень. В обґрунтування вимог додатково зазначили, що ОСОБА_1 неодноразово звертався із скаргами на Костянтинівського міжрайонного прокурора Ткачук В.О. щодо її бездіяльності, неналежних умов утримання у ізоляторі тимчасового утримання. Прокуратурою Донецької області позивачеві листом за вих. № 16-17/1/1-79-15 від 29 вересня 2016 року повідомлено про застосування до Костянтинівського міжрайонного прокурора Ткачук В.О. та прокурора цієї прокуратури ОСОБА_17 заходів реагування у виді позбавлення премії у грудні 2015 року за результатами перевірки працівниками Генеральної прокуратури відомостей, викладених у поданні Уповноваженого ВРУ з прав людини від 16 листопада 2015 року № 1.-2729/В249174.15-94.

Представник відповідача прокуратури Донецької області ОСОБА_3 у судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечувала у повному обсязі, надала письмовий відзив у якому зазначено, що ухвалами слідчих суддів Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 28.05.2015 року та 09.06.2015 року визнана неправомірною бездіяльність слідчого, а не прокурора. Дії або бездіяльність прокурора з вказаного питання позивачем оскаржені не були та протиправними не визнавались. Органи досудового розслідування є самостійними юридичними особами й органи прокуратури не несуть відповідальності за їх рішення, дії або бездіяльність. Щодо створення належних умов тримання під вартою, вказано, що рішенням Апеляційного суду Донецької області у справі №233/4417/16-ц за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Донецькій області, Державної казначейської служби, з Державного бюджету України на користь позивача стягнуто у відшкодування моральної шкоди 10000 грн. за не створення належних умов тримання під вартою. Таким чином, вказаним рішенням підтверджено, що за наведені ОСОБА_1 негативні наслідки відповідають органи Національної поліції, а не органи прокуратури. За ст.121 Конституції України, чинної на час спірних відносин, до повноважень органів прокуратури не відносилось забезпечення належних умов тримання під вартою (т.1, а.с.113-115).

Представник відповідача Державної казначейської служби України у судове засідання не зявився, відзиву з приводу заявлених вимог не надав, про час та місце проведення судових засідань повідомлявся належним чином.

Зясувавши вищенаведену позицію сторін, допитавши за клопотанням позивача свідка ОСОБА_10, дослідивши письмові докази у справі, судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що Ухвалою Апеляційним судом Запорізької областівід 26.03.2015 року було скасовано вирок Дружківського міського суду Донецької області у кримінальній справі за обвинуваченням ОСОБА_1, ОСОБА_10, ОСОБА_11 у скоєнні злочинів, передбачених статтями 115 ч.2 п.1,6,12; 187 ч.4; 187 ч.3, 4; 263 ч.1 КК України. Відповідно до вказаної ухвали ОСОБА_1 визначено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою та кримінальну справу відносно позивача направлено на додаткове розслідування прокурору Донецької області. У мотивувальній частині Ухвали Апеляційний суд зазначив, що з урахуванням ступеня тяжкості злочинів, які інкримінуються вказаним особам, суд не вбачає підстав для зміни раніш обраного запобіжного заходу, але рекомендував органу досудового розслідування вмотивовано вирішити питання щодо виду запобіжного заходу відносно обвинувачених і в залежності від цього виду визначити його тривалість відповідно до положень Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (т.1, а.с.16-27).Кримінальна справа розглядалась у суді згідно положень КПК України в редакції 1960 року, відповідно до п. 11 Перехідних положень КПК України (в редакції 2012 року).

29 квітня 2015 року заступником прокурора Донецької області Лівочка О.В. було внесено відомості до ЄРДР №0000197 стосовно вказано кримінального провадження та визначено орган досудового розслідування Головне управління МВС України в Донецькій області (т.1, а.с.28).

Згідно Доручення першого заступника начальника Костянтинівського МВ ГУМВС України в Донецькій області ОСОБА_18 досудове розслідування провадження доручено слідчому СВ Костянтинівського МВ ОСОБА_12 (т.1, а.с.29).

Згідно із постановою Костянтинівського міжрайонного прокурора Ткачук В.О. від 11.06.2015 року про призначення групи прокурорів, здійснює група прокурорів у складі: ОСОБА_4, ОСОБА_13, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 Костянтинівського міжрайонного прокурора Ткачук В.О., заступника Костянтинівського міжрайонного ОСОБА_14 (т.1., а.с.30).

Ухвалами слідчих суддів Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 28.05.2015 року та від 09.06.2015 року за результатами розгляду скарг позивача ОСОБА_1 на бездіяльність слідчого Джафарова Р.А., вказані скарги були задоволені частково: визнано незаконною бездіяльність слідчого Джафарова Р.А. щодо ухилення від вирішення питання щодо виду запобіжного заходу відносно ОСОБА_1 і його тривалості відповідно до положень Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, щодо приведення до відповідності запобіжного заходу зазначеній особі до вимог КПК України 2012 року та щодо ухилення від виконання вказівок Апеляційного суду Запорізької області (ухвала від 28.03.2015 року) і Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області (ухвала від 28.05.2015 року) (т.1, а.с.31-33).

17 червня 2015 року слідчим суддею Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області було задоволено клопотання слідчого Костянтинівського МВ ГУМВС України в Донецькій області ОСОБА_12 про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно підозрюваного ОСОБА_1 (т.1, а.с.34-36).

У силу ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів..

Згідно зі ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені нормами статті 1167 ЦК України, відповідно до якої шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями субєктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).

Порядок та процедура відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду визначається Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Відповідно до положень цього Закону (ст.ст. 1-4, 12) підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.

Оскільки у справі зясовано, що підставою для відшкодування шкоди є бездіяльність процесуальних керівників прокуратури під час нагляду за додержанням законів органами, що провадять оперативно-розшукову діяльність, дізнання, досудове слідство, а також бездіяльність під час нагляду за додержанням законів при виконанні судових рішень у кримінальних справах, а також при застосуванні інших заходів примусового характеру, повязаних з обмеженням особистої свободи громадян, то суд робить висновок, що відсутні спеціальні підстави для застосування статті 1176 ЦК України.

Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Протягом 2017-2018 років позивач ОСОБА_1 неодноразово звертався до Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області із позовними заявами до Головного управління Національної поліції в Донецькій області, Державної казначейської служби України про стягнення моральної шкоди, завданої бездіяльністю слідчого Костянтинівського МВ ГУМВС у Донецькій області ОСОБА_12, яка полягала у навмисному ухиленні від вирішення питання щодо виду запобіжного заходу відносно ОСОБА_1 і його тривалості відповідно до положень Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, навмисному ігноруванні як вказівок Апеляційного суду Запорізької області, так і вказівок Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області (справа №233/2582/17); до Головного управління Національної поліції в Донецькій області, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, завданої неналежними умовами утримання під вартою (справа №233/4417/16-ц).

Рішенням Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області у цивільній справі № 233/2582/17 від 03.11.2017 року, яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 12.12.2017 року, так і Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 11.04.2018 року, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Донецькій області, Державної казначейської служби України про стягнення моральної шкоди, завданої бездіяльністю слідчого Костянтинівського МВ ГУМВС у Донецькій області ОСОБА_12, яка полягала у навмисному ухиленні від вирішення питання щодо виду запобіжного заходу відносно ОСОБА_1 і його тривалості відповідно до положень Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, навмисному ігноруванні як вказівок Апеляційного суду Запорізької області, так і вказівок Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області, - відмовлено.

Під час розгляду вказаної справи судом встановлено, що кримінальна справа за звинуваченням позивача ОСОБА_1 розглядалась у Апеляційному суді Запорізької області згідно положень КПК України в редакції 1960 року. При цьому ст. 156 КПК України (в редакції 1960 року) визначено, що тримання під вартою під час досудового розслідування не повинно тривати більше двох місяців.Строки тримання під вартою під час досудового слідства закінчуються в день надходження справи до суду. При поверненні судом справи прокуророві на додаткове розслідування строк тримання обвинуваченого під вартою обчислюється з моменту надходження справи прокурору і не може перевищувати двох місяців. Таким чином, під час розгляду вказаної кримінальної справи у суді апеляційної інстанції строки тримання під вартою позивача почали обчислюватись знову з моменту отримання кримінальної справи прокурором, тобто з 29.04.2015 року. Відповідно до п. 9 Перехідних положень КПК України (в редакції 2012 року) запобіжні заходи, застосовані під час дізнання та досудового слідства до дня набрання чинності цим Кодексом, продовжують свою дію до моменту їх зміни, скасування чи припинення, у порядку що діяв до набрання чинності цим Кодексом. Відповідно до п. 12Перехідних положень КПК України (в редакції 2012 року), розслідування кримінальних справ, передбачених п. 11 Перехідних положень, у разі повернення таких кримінальних справ судом прокурору для проведення додаткового розслідування проводиться у порядку, передбаченому цим Кодексом. Кримінальна справа відносно ОСОБА_1 була внесена до ЄРДР та запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, визначений позивачу Апеляційним судом Запорізької області продовжив свою дію, діяв строком 2 місяці (60 днів) та зазначений строк почав обчислюватись з 29 квітня 2015 року і не був порушений слідчим, оскільки Ухвалою слідчого судді Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 17 червня 2015 року такий самий запобіжний захід було обрано ОСОБА_1 вже в порядку, визначеному КПК України в редакції 2012 року. Тобто твердження позивача ОСОБА_1 про порушення його прав під час вирішення питання щодо обрання виду та тривалості запобіжного заходу щодо нього органом досудового розслідування не ґрунтується на законі, та фактично визнається позивачем та його представником, оскільки термін порушення прав позивача, визначений ними згідно позовної заяви, становить лише 49 днів.

Тобто посилання позивача ОСОБА_1 в обґрунтування позовних вимог у цій справі на бездіяльність органу досудового слідства та слідчого Джафарова Р.А. є безпідставними.

Щодо порушення прав позивача ОСОБА_1 під час утримання в Ізоляторі тимчасового увязнення, який знаходиться в Костянтинівському відділенні поліції Бахмутського ВП ГУ НП в Донецькій області, суд зазначає наступне.

Під час вирішення спорів про відшкодування шкоди за ст.ст. 1167, 1174 ЦК України доказуванню підлягає: факт спричинення шкоди, протиправність дій заподіювача шкоди і його вина, причинний звязок між протиправною дією та негативними наслідками.

Відсутність хоча б одного з таких елементів виключає відповідальність за заподіяння шкоди. Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди.

При цьому в деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обовязок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний звязок такої поведінки із заподіяною шкодою.

Згідно з п. 3,5,9 розяснень Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 2005 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Суд, зокрема, повинен зясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Так, рішенням Апеляційного суду Донецької області від 18 квітня 2017 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Донецькій області, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, завданої неналежними умовами утримання під вартою (справа №233/4417/16-ц), позовні вимог ОСОБА_1 задоволені частково, змінено рішення Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 03 лютого 2017 року та стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 у рахунок відшкодування моральної шкоди 10000 (десять тисяч) гривень (т.1, а.с.87-93). Під час розгляду цієї справи суд апеляційної інстанції встановив та дав належну правову оцінку доводам позивача, у тому числі і тим, які ОСОБА_1 знов зазначає в обґрунтування вимог до Прокуратури Донецької області, зокрема неодноразові звернення позивача до Костянтинівського міжрайонного прокурора Ткачук В.О., Уповноваженого Верховної ОСОБА_12 України з прав людини ОСОБА_19, подання останньої Генеральному прокурору України від 16 листопада 2015 року № 1.-2729/В249174,15-94 «Щодо неналежного виконання працівниками прокуратури Донецької області своїх обовязків у частині здійснення нагляду за додержаннями законів при виконанні судових рішень у кримінальних справах, а також при застосуванні інших заходів примусового характеру, пов'язаних з обмеженням особистої свободи громадян», а також застосування до Костянтинівського міжрайонного прокурора Ткачук В.О. та прокурора цієї прокуратури ОСОБА_17 заходів реагування у виді позбавлення премії у грудні 2015 року за результатами перевірки працівниками Генеральної прокуратури відомостей, викладених у поданні Уповноваженого ВРУ з прав людини від 16 листопада 2015 року № 1.-2729/В249174.15-94, тощо.

Таким чином, під час розгляду вказаної справи судом апеляційної інстанції, у відповідності до ст.ст. 1167 1174 ЦК України, встановлені факт спричинення моральної шкоди ОСОБА_1 внаслідок неналежних умов утримання в ІТТ, протиправність дій заподіювача шкоди саме ГУНП в Донецькій області і його вина, причинний звязок між протиправною дією та негативними наслідками.

За правилом ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків(ст. 76 ЦПК України).

Статтею 77 ЦПК України встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Згідно зі ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Свої позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди позивач обґрунтовує бездіяльністю процесуальних керівників прокуратури у кримінальному провадженні. Такі процесуальні рішення, дії чи бездіяльність прокурора є предметом оскарження відповідно до правил статей 311-312 КПК України. У той же час, реалізація позивачем свого процесуального права на оскарження рішень, дій та бездіяльності прокурора під час досудового розслідування в межах кримінальних проваджень, відповідає вимогам п. 4 статті 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод яким визначено, що «кожен, кого позбавлено свободи внаслідок арешту або тримання під вартою, має право ініціювати провадження, в ході якого суд без зволікання встановлює законність затримання і приймає рішення про звільнення, якщо затримання є незаконним». Але із таким скаргами на рішення, дії або бездіяльність процесуальних керівників прокуратури до суду позивач ОСОБА_1 не звертався.

Позивачем не надано достатніх та допустимих доказів на підтвердження спричинення йому рішеннями, діями чи бездіяльністю процесуальних керівників прокуратури моральної шкоди яка, згідно з ч.2 ст. 23 ЦК України, полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоровя; душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сімї чи близьких родичів; душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку із знищенням чи пошкодженням її майна; принижені честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Крім того, всупереч вищенаведеним нормам позивачем ОСОБА_1 нічим не обґрунтовано суму позову та з чого він виходив при визначенні розміру завданої йому моральної шкоди.

За таких підстав суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1

Судові витрати слід віднести за рахунок держави.

Керуючись ст.ст.7, 8, 19, 141, 264-265 ЦПК України, -

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до прокуратури Донецької області, Державної казначейської служби України про стягнення моральної шкоди, завданої бездіяльністю процесуальних керівників у кримінальному провадженні №0000197 від 29 квітня 2015 року, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ст.ст.115 ч.2 п.1, 6, 12, ст.ст.187 ч.4, 263 ч.1 КК України, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, Костянтинівського міжрайонного прокурора Ткачук В.О., заступника Костянтинівського міжрайонного прокурора Мясоєдовим О.О., яка полягала у формальному підході відповідальними працівниками Костянтинівської міжрайонної прокуратури Донецької області до своїх безпосередніх обовязків та неналежного виконання ними своїх професійних обовязків, зокрема обовязку щодо нагляду за додержанням законів органами, що провадять оперативно-розшукову діяльність, дізнання, досудове слідство, користуючись при цьому правами і виконуючи обовязки, передбачені Законом України «Про оперативно-розшукову діяльність» та Кримінальним процесуальним кодексом України (ст.25 Закону України «Про прокуратуру» та бездіяльність відповідальних працівників Костянтинівської міжрайонної прокуратури Донецької області (Костянтинівського міжрайонного прокурора Ткачук В.О. та заступника Костянтинівського міжрайонного прокурора Мясоєдова О.О.), яка полягає у формальному підході до своїх безпосередніх обовязків та неналежного виконання ними своїх професійних обовязків, зокрема обовязку щодо нагляду за додержанням законів при виконанні судових рішень у кримінальних справах, а також при застосуванні інших заходів примусового характеру, повязаних з обмеженням особистої свободи громадян (ст.26 Закону України «Про прокуратуру»), - відмовити.

Судові витрати віднести за рахунок держави.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законно сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Донецького апеляційного суду через Костянтинівський міськрайонний суд.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Вступна та резолютивна частини рішення прийняті в нарадчій кімнаті та проголошені в судовому засіданні 14 січня 2019 року, складання повного рішення суду відкласти на строк не більше як десять днів з дня закінчення розгляду справи.

Позивач: ОСОБА_1, місце реєстрації: АДРЕСА_1, утримується під вартою у ДУ «Бахмутська установа виконання покарань №6», вул. Ціолковського,4, м. Бахмут, Донецька область, 84500, РНОКПП НОМЕР_1.

Відповідач: Прокуратура Донецької області, юридична адреса: вул. Університетська, буд. 6,м. Маріуполь, Донецька область, код ЄДРУО 25707002.

Відповідач: Державна казначейська служба України, юридична адреса: вул. Бастіонна, буд. 6, м. Київ, .

Суддя