Справа № 473/4316/18
РІШЕННЯ

іменем України

"18" січня 2019 р. м. Вознесенськ

Вознесенський міськрайонний суд Миколаївської області в складі:

головуючої - судді Висоцької Г.А.

з участю секретаря судового засідання - Радєвій Н.В.

позивача - ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Вознесенська із застосуванням звукозаписувальної техніки цивільну справу № 473/4316/18 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання квартири особистою приватною власністю,

ВСТАНОВИВ:

05.11.2018 року ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання квартири особистою приватною власністю, мотивуючи тим, що з 18.11.1988 року позивач перебувала у шлюбі з відповідачем від якого мають доньку ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1. 08.06.1994 року рішенням Вознесенського міського суду шлюб між ними було розірвано.

31.12.1998 року позивач за власні кошти придбала квартиру АДРЕСА_1. У вказаній квартирі з 30.04.2003 значиться зареєстрованим також відповідач ОСОБА_2, який з моменту реєстрації і то до теперішнього часу не проживає в зазначеному житлі з власної ініціативи і в добровільному порядку не бажає зніматися з реєстрації.

12.07.2018 року при звернені позивача до приватного нотаріуса Вознесенського міського нотаріального округу Миколаївської області з метою розпорядження зазначеною квартирою їй було відмовлено та роз'яснено, що на час придбання нею житла діяв Кодекс про шлюб та сім'ю УРСР 1969 року, який передбачав, що шлюб вважається припиненим з моменту реєстрації розлучення в органах ЗАГС. Таким чином для оформлення договору купівлі - продажу спірної квартири потрібно надати нотаріально посвідчену згоду відповідача, або рішення суду про визнання цієї квартири її особистою приватною власністю.

Посилаючись на зазначені обставини, позивач просила визнати вищезазначену квартиру її особистою власністю.

Ухвалою суду від 13.11.2018 року було відкрито провадження по справі та справа призначена до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження на 03.12.2018 року з огляду на ту обставину, що порушується питання з приводу приватизації комунального житлового фонду, а не державного.

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги підтримала у повному обсязі, зазначила, що після розірвання шлюбу в червні 1994 року, яке до речі відбулося за ініціативою відповідача з причин систематичних сварок та неодноразового припинення спільного, подружнього проживання, з ОСОБА_2 вони жили окремого, спільного господарства не вели, тому спірна квартира є її особистою приватною власністю, оскільки придбана на кошти нею зароблені без участі відповідача. Про те, що необхідно звертатися до відділу РАЦС для реєстрації розірвання шлюбу не знала, через що зараз змушена звертатися до суду за захистом своїх прав, просила позов задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з'явився, судом про розгляд справи повідомлявся належним чином, за місцем реєстрації відповідно до положень ч. 7 ст. 128 ЦПК України, про що свідчить поштова кореспонденція, судова повістка надсилалася рекомендованим листом, та за місцем фактичного проживання, що підтверджується актами від 10.12.2018 року та від 11.01.2019 року, про відмову в отриманні судової повістки.

Частиною 3 ст. 213 ЦПК України встановлено, що у судовому засіданні можуть бути оголошені перерви, тривалість яких визначається відповідно до обставин розгляду справи, що їх викликали.

З часу відкриття провадження по справі було проведено 3 судових засідання, 2 з призначених не відбулися саме в зв'язку з неявкою відповідача, який, за місцем реєстрації не проживає, а за місцем фактичного проживання- гараж кооперативу АДРЕСА_3 не відчиняє дверей.

Частиною 4 ст. 223 ЦПК України передбачено, що у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів.

Фіксування судового засідання технічними засобами здійснюється відповідно до положень ст. 247 ЦПК України.

Дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих сторонами доказів, суд прийшов до наступного.

Судом встановлено, що за договором купівлі - продажу нерухомого майна, зареєстрованого 31.12.1998 року за реєстровим № НОМЕР_3 у Вознесенській філії Південної товарної біржі Миколаївської області ОСОБА_1 придбала у ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_11. квартиру АДРЕСА_1 та 14.01.1999 року зареєструвала зазначене нерухоме майно на своє ім'я в КП «Вознесенське МБТІ» (а.с. 4,5).

Рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 28.09.2004 року визнано дійсним договір купівлі - продажу нерухомого майна, зареєстрованого 31.12.1998 року за реєстровим № НОМЕР_3 у Вознесенській філії Південної товарної біржі Миколаївської області (а.с.6).

Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна сформованого 16.07.2018 року інформація щодо квартири АДРЕСА_1 - відсутня (а.с.7).

Згідно висновків про вартість об'єкта оцінки від 16.07.2018 року ринкова вартість квартири АДРЕСА_1 на дату оцінки складає 91206 грн. без урахування ПДВ. (а.с.8).

Згідно роз'яснення діючого законодавства приватним нотаріусом Вознесенського міського нотаріального округу Миколаївської області Плющ С.В. щодо посвідчення договору відчуження квартири ОСОБА_1 зазначено, що відповідно до ст. 44 Кодексу про шлюб та сім'ю Української РСР 1969 року, шлюб вважається припиненим з моменту реєстрації розлучення в органах ЗАГС, а наданий заявником паспорт на сторінці 10 містить відмітку про розірвання шлюбу від 27.08.2013 року. Тож на момент купівлі квартири заявниця продовжувала перебувати у зареєстрованому шлюбі, а майно, набуте подружжям під час шлюбу є спільною сумісною власністю, тому без згоди другого з подружжя не може розпорядитись нерухомим майном (а.с.9).

Згідно будинкової книги в квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_1 та ОСОБА_2, останній з 30.04.2003 року (а.с.10-11).

Згідно довідки ОСББ від 16.07.2018 року квартира АДРЕСА_1 титульним власником якої є ОСОБА_1, зачинена з моменту її придбання, там ніхто не проживав і не проживає (а.с.12).

Згідно рішення Вознесенського міського суду Миколаївської області від ІНФОРМАЦІЯ_6 шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірвано (а.с.13, 53).

За інформацією, яка міститься в паспорті позивача - ОСОБА_1 на сторінці 10 наявна відмітка про розірвання шлюбу від 27.08.2013 року з ОСОБА_2, актовий запис № 40 ( а.с. 15).

Згідно акту КП «Єдність» від 14.11.2011 року в квартирі АДРЕСА_1 з 2001 року по теперішній час ніхто не проживає. Квартиронаймач ОСОБА_1 проживає в АДРЕСА_2(а.с.29).

Згідно з положеннями ст. 22 Кп ШС України, який був чинний на час придбання майна і виникнення спірних правовідносин (грудень 1998 року), майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами намарно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку (аналогічні положення містить і ст. 60 СК України).

Пленум Верховного Суду України в своїй постанові №11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», а саме в п.п. 23, 24 зазначає, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо (таке ж положення містить і ст. 368 ЦК).

Згідно ст. 28 КпШС України у разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу (такі ж положення містяться в ст. 70 СК України).

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто ( дана норма узгоджується з положеннями ст. 24 КпШС України).

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями:

1) час набуття майна;

2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.

У зв'язку з викладеним у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об'єктів права спільної сумісної власності подружжя.

В судовому засіданні показами свідків ОСОБА_7, ОСОБА_9 підтверджено, що квартира АДРЕСА_1 придбана після розірвання в суді шлюбу за особисті кошти позивача, яка з 1994 року проживала з батьками в АДРЕСА_2 без відповідача.

Свідок ОСОБА_10, який є головою гаражно - будівельного кооперативу АДРЕСА_3 пояснив, що відповідача ОСОБА_2 особисто знає з 2015 року, а наочно з 2006-2007 років,він тривалий час постійно мешкає в належному йому гаражі, має одну розібрану машину, рідко кому відкриває ворота і спілкується.

Відповідно до статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частини 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно частини 2 статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Судом встановлено, що шлюб між сторонами за рішенням суду від ІНФОРМАЦІЯ_6 розірвано за ініціативою ОСОБА_2 який повідомим про систематичні сварки між сторонами та неодноразове припинення спільного, подружнього проживання.

Також встановлено, що в спірній квартирі після її придбання сторони не проживали, про що свідчить інформації з ОСББ та комунальних підприємств, оскільки фактично не споживалась електроенергія та газ ( а.с. 29-39).

Відповідно до положень ст. 44 Кодексу про шлюб та сім'ю України ( в редакції 1969 року), шлюб вважається припиненим з моменту реєстрації розлучення в органах ЗАГС.

Зважаючи на ту обставину, що шлюб сторонами було розірвано на момент коли діяв Кодекс про шлюб та сім'ю України (в редакції 1969 року), сторони мали звернутися до ЗАГСу, як до реєструючого органу для оформлення припинення шлюбу у передбачений законом спосіб, але не зробили цього через що позивач має на даний час доводити належність їй спірного майна.

Відповідно до положень ст. 57 СК України та аналогічного висновку, зробленого у п.24 постанови Пленуму ВСУ №11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» якщо один з подружжя доведе, що майно набуте ним у шлюбі було придбано за особисті, а не спільні кошти, то таке майно НЕ є спільною сумісною власністю подружжя, а є особистою власністю цього члена подружжя (дана позиція висловлена ВСУ у справі № 6-1568цс16).

В даному випадку, позивач надала переконливі докази на підтвердження того, що спірну квартиру придбано нею за особисті кошти.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про те, що квартира АДРЕСА_1 є приватною власністю позивача.

Керуючись ст.ст. 3-4, 12-13, 76-81, 141, 258-260, 263-265, 268 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання про визнання квартири особистою приватною власністю - задовольнити.

Визнати квартиру за адресою : АДРЕСА_1 - особистою приватною власністю ОСОБА_1.

Рішення може бути оскаржене до Миколаївського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги через Вознесенський міськрайонний суд Миколаївської області протягом 30 днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому рішення суду не було вручено в день його проголошення має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного тексту рішення суду.

Позивач: ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, зареєстрована: АДРЕСА_1, РНОКПП - НОМЕР_1.

Відповідач: ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_5, зареєстрований : АДРЕСА_1, РНОКПП НОМЕР_2.

Суддя Висоцька Г.А.