ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
іменем України

17 січня 2019 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 740/4061/17
Головуючий у першій інстанції Ковальова Т. Г.
Апеляційне провадження № 22-ц/4823/107/19

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД в складі:

головуючого судді - Губар В.С.,

суддів - Вінгаль В.М., Кузюри Л.В.,

із секретарем судового засідання Шапко В.М.

Позивач ОСОБА_1

Відповідач Військова частина НОМЕР_1

Третя особа ОСОБА_2

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження (із повідомленням учасників справи) у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 17 жовтня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 , третя особа ОСОБА_2 , про відшкодування майнової (матеріальної) та моральної шкоди,

місце ухвалення судового рішення м. Ніжин Чернігівської області

дата складання повного тексту судового рішення 22 жовтня 2018 року

В С Т А Н О В И В :

У жовтні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з військової частини НОМЕР_1 на свою користь 8692,58 грн. у відшкодування понесеної майнової шкоди та 100000 грн. у відшкодування понесеної моральної шкоди.

Позовні вимоги мотивовані тим, що під час проходження служби у військовій частині НОМЕР_1 08 жовтня 2015 року під час виконання завдання на території військової частини, він отримав травму у вигляді закритого перелому 2, 3, 4, 5 плюсневих кісток зі зміщенням лівої стопи, набряковий синдром, тобто було завдано ушкодження його здоров`ю.

Позивач ОСОБА_1 вказує, що на лікування від отриманих травм, проходження обстеження та відновлення свого здоров`я, він витратив власні кошти на загальну суму 8681,26 грн., які просить стягнути з військової частини НОМЕР_1 .

Також позивач зазначає, що в момент отримання травми та протягом всього часу лікування він зазнав сильних душевних хвилювань і страждань через фізичний біль, що завдало йому моральної шкоди, яку він оцінює у 100 000 грн.

Рішенням Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 17 жовтня 2018 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмолено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права, висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи.

Доводи апеляційної скарги полягають у тому, що військова частина НОМЕР_1 відповідно до положень ст. 80 ЦК України є юридичною особою та наділена повною цивільною правоздатністю, має необхідний обсяг процесуальних повноважень та може бути позивачем і відповідачем у суді.

Апелянт вважає, що суд першої інстанції помилково застосував правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду України у справі № 3-86гс14 від 21 жовтня 2014 року, враховуючи те, що в зазначеній постанові мова йде про відповідальність Міністерства оборони України за вчинення порушень та завдання шкоди військовослужбовцями.

Апелянт наголошує на тому, що ОСОБА_2 не являвся військовослужбовцем на момент отримання травм 08 жовтня 2015 року, а був найманим працівником військової частини НОМЕР_1 .

Тому апелянт вважає, що військова частина НОМЕР_1 як юридична особа зобов`язана в порядку ч. 1 ст. 1172 ЦК України відшкодувати йому шкоду, завдану її працівником ОСОБА_2 під час виконання ним своїх трудових обов`язків.

У відзиві на апеляційну скаргу командир військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_3 просить залишити без задоволення апеляційну скаргу ОСОБА_1 , а рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 17 жовтня 2018 року без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до наступного висновку.

Згідно із ч. 1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що обов`язок держави відшкодувати позивачу завдану шкоду, яку заподіяно внаслідок незаконних дій та бездіяльності військовослужбовців при здійсненні ними своїх повноважень, покладається на Міністерство оборони України як на уповноважений орган державного управління, тому прйшов до висновку, що військова частина не може бути належними відповідачем у цій справі.

Що стосується позовних вимог в частині відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції зазначив, що Міністерство оборони України не є розпорядником коштів державного бюджету і не має джерел покриття таких витрат. При вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди, заподіяної державним органом, така шкода відшкодовується державою і за її рахунок, а тому співвідповідачем в даному випадку має бути Державна казначейська служба.

Проте, з таким висновком суду першої інстанції апеляційний суд погодитись не може, виходячи з наступного.

Перевіряючи аргументи скарги, апеляційним судом встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на підставі контракту з 30 липня 2015 року проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 та звільнений зі служби 30.07.2018 року у зв`язку із закінченням строку контракту, що підтверджується дослідженим апеляційним судом оригіналом військового квитка позивача ОСОБА_1

08 жовтня 2015 року під час проходження служби у військовій частині НОМЕР_1 під час виконання завдання на території військової частини, а саме: виконання робіт по підготовці броньованої машини розмінування БМР-2 та проведення випробувань колійного мінного тралу «Парнас», який входить до складу цієї машини, ОСОБА_1 отримав травму у вигляді закритого перелому 2, 3, 4, 5 плюсневих кісток зі зміщенням лівої стопи, набряковий синдром, тобто було завдано ушкодження його здоров`ю.

ОСОБА_1 було доставлено до КЗ «Ніжинська центральна міська лікарня імені Миколи Галицького», а 09 жовтня 2015 року переведено до шпиталю військової частини.

Як встановлено апеляційним судом, через отримані травми позивач проходив лікування з 08 жовтня 2015 року по 03 грудня 2015 року, з 18 грудня 2015 року по 30 грудня 2015 року, з 04 лютого 2016 року по 09 лютого 2016 року.

З 28 вересня 2016 року по 21 жовтня 2016 року ОСОБА_1 проходив лікування у Військово-медичному клінічному центрі Північного регіону.

З матеріалів справи убачається, що ОСОБА_1 на лікування від отриманих травм, проходження обстеження та відновлення свого здоров`я, він витратив власні кошти на загальну суму 8681,26 грн., що підтверджується наявними в матеріалах справи копіями рахунків, товарних та фіскальних чеків.

На спростування зазначених обставин відповідачем не надано доказів суду першої інстанції і не представлено апеляційному суду.

Перевіряючи аргументи скарги, апеляційним судом встановлено, що за подією травмування ОСОБА_1 було внесено відомості до ЄРДР № 0000131 та порушено кримінальне провадження відносно ОСОБА_2 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.272 КК України, який є найманим працівником в/ч НОМЕР_1 .

Ухвалою Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 26 червня 2017 року ОСОБА_2 звільнений від кримінальної відповідальності за ст.272 ч.1 КК України у зв`язку з передачею його на поруки трудовому колективу військової частини НОМЕР_1 , яка ухвалою Апеляційного суду Чернігівської області від 12 вересня 2017 залишена без змін.

Зазначеною ухвалою встановлено, що ОСОБА_1 , згідно висновку судово-медичної експертизи від 02.02.2016 року, отримав тілесні ушкодження у виді закритого перелому 2-ї, 3-ї, 4-ї, 5-ї плюснових кісток лівої ступні із зміщенням уламків, що відносяться до категорії тілесних ушкоджень середнього ступеню тяжкості.

Відповідно висновку судової експертизи з дослідження причин та наслідків порушень вимог безпеки життєдіяльності та охорони праці від 27.07.2016 року № 5916/16-62 Київського науково-дослідного інституту судових експертиз з технічної точки зору вказані порушення правил безпеки під час виконання робіт з підвищеною небезпекою допущені ОСОБА_2 і перебувають у причинному зв`язку із наслідками у виді заподіяння шкоди здоров`ю ОСОБА_1 .

Вищезазначена ухвала суду першої інстанції набрала законної сили і преюдиціальною при розгляді даної конкретної справи апеляційним судом відповідно до положень ч. 6 ст. 82 ЦПК України.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 , посилаючись на положення ст.ст. 1166-1168, 1177, 1195 ЦК України, просив стягнути матеріальну та моральну шкоду, заподіяну його здоров`ю під час проходження служби у військовій частині НОМЕР_1 .

Відтак, апеляційний суд враховує наступне.

Згідно зі ст. 1166 ЦК України майнова шкода полягає, зокрема в ушкодженні здоров`я фізичної особи і така особа має право вимагати відшкодування такої шкоди винною стороною.

Частиною 1 ст.1172 ЦК України передбачено, що юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обовязків.

Відповідно до ч.1 ст.1195 ЦК України фізична або юридична особа, яка завдала шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я фізичній особі, зобовязана відшкодувати потерпілому заробіток (дохід), втрачений ним внаслідок втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності, а також відшкодувати додаткові витрати, викликані необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо.

Перевіряючи аргументи скарги, апеляційним судом встановлено, що ОСОБА_2 не є військовослужбовцем, а перебував у трудових правовідносинах з військовою частиною НОМЕР_1 .

Зазначені обставини відповідачем не заперечувались та не спростовані.

Відтак, апеляційний суд приходить до висновку, що на спірні правовідносини поширюються положення ст.ст. 1172, 1195 ЦК України, а тому висновок суду першої інстанції про те, що належним відповідачем повинно бути Міністерство оборони України є необґрунтованим, оскільки отримані позивачем ОСОБА_1 ушкодження здоров`я під час проходження ним служби у військовій частині НОМЕР_1 з вини найманого працівника ОСОБА_2 не породжує у Міністерства оборони України обов`язку компенсації завданої шкоди за відсутності доказів наявності усіх елементів цивільно-правової відповідальності (протиправність дій Міністерства оборони України, наявність причинного зв`язку між шкодою та протиправним діянням, вини у заподіянні шкоди позивачу).

За таких обставин, позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення понесеної майнової шкоди, завданої ушкодженням здоров`я, у зв`язку проходженням військової служби у військовій частині НОМЕР_1 , в сумі 8692,58 грн., підлягає задоволенню, а матеріальна шкода підлягає стягненню саме з військової частини НОМЕР_1 .

Що стосується позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення понесеної моральної шкоди, апеляційний суд враховує наступне.

Статтею 17 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» визначено, що відшкодування військовослужбовцям заподіяної моральної і матеріальної шкоди проводиться в установленому законодавством порядку.

Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини (статті 23, 1167 ЦК України).

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Сам по собі факт наявності шкоди ще не породжує обов`язку її компенсації, оскільки необхідно довести наявність всіх складових цивільно-правової відповідальності, при цьому правильно визначивши суб`єкт такої відповідальності.

Відповідно до статті 5 Закону України «Про господарську діяльність у Збройних Силах України» за шкоду і збитки, заподіяні правам та інтересам фізичних і юридичних осіб та державі, військова частина як суб`єкт господарської діяльності несе відповідальність, передбачену законом та договором.

Враховуючи те, що військові частини володіють на праві оперативного управління закріпленим за ними Міністерством оборони України військовим майном, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, вони несуть відповідальність.

Відтак, апеляційний суд приходить до висновку, що моральна шкода, завдана позивачу ОСОБА_1 з вини найманого військовою частиною НОМЕР_1 працівника ОСОБА_2 , підлягає стягненню саме з військової частини НОМЕР_1 на підставі положень ст. 1167 ЦК України.

Позивач ОСОБА_1 має проблеми зі здоров`ям, завдані під час проходження військової служби, проходив стаціонарне лікування, що підтверджується наявними в матеріалах справи копіями медичних документів.

Зважаючи на характер отриманих травм, які безумовно не є безболісними, ОСОБА_1 безсумнівно відчував сильний фізичний біль і мав значні душевні та моральні страждання.

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що з урахуванням засад виваженості, розумності і справедливості, достатнім розміром відшкодування заподіяної позивачу моральної шкоди буде 10000 (десять тисяч) грн.

У відповідності до приписів ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Таким чином, оскільки апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, а позивач у відповідності до приписів Закону України «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору, судові витрати зі сплати судового збору за розгляд справи у суді першої інстанції та за апеляційний розгляд справи належить стягнути з відповідача на рахунок держави.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 390, 391 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 17 жовтня 2018 скасувати.

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Стягнути з військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 8692,58 грн. у відшкодування понесеної майнової шкоди та 10000 грн. у відшкодування моральної шкоди.

Стягнути з військової частини НОМЕР_1 на користь держави судовий збір в сумі 1409 грн. 60 коп. за розгляд справи у суді першої інстанції та 2114 грн. 40 коп. за апеляційний розгляд справи.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів, який обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий: Судді:

Повний тексn постанови складно 23 січня 2019 року.