ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/70/19 Справа № 210/416/16-ц Суддя у 1-й інстанції - Вікторович Н.Ю. Суддя у 2-й інстанції - Барильська А. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 січня 2019 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Барильської А.П.,

суддів - Бондар Я.М., Зубакової В.П.

секретар судового засідання - Євтодій К.С.

сторони:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк»,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі, відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України без фіксації судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу, без участі учасників справи, в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» на рішення Дзержинського районного суду м.Кривого Рогу від 30 березня 2018 року, яке постановлено суддею Вікторович Н.Ю. у м. Кривому Розі та повний текст рішення складений 06 квітня 2018 року,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2016 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» (надалі - ПАТ «Укрсоцбанк») про визнання договору поруки недійсним.

В обгрунтування позову зазначила, що 25 липня 2008 року, в забезпечення виконання ОСОБА_2 зобов'язань перед Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк», по кредитному договору № 991/485/08 від 25 липня 2008 року, між нею, ОСОБА_1 та Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк», було укладено договір поруки №991/411-П-991/486/08.

Позивач посилається на те, що вона фактично не приймала участі в укладенні вказаного правочину. Про наявність договору дізналась від представника Управління Державної Виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, який повідомив про наявність заборгованості згідно рішення постійно діючого третейського суду при Асоціації Українських Банків від 07 березня 2013 року. Про договір поруки дізналась вперше, навіть немає копії вказаного договору.

На підставі наведеного вище позивач ОСОБА_1 просила суд визнати недійсним договір поруки № 991/411-П-991/486/08 укладений 25 липня 2008 року між нею та Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк».

Рішенням Дзержинського районного суду м.Кривого Рогу від 30 березня 2018 року позов задоволено. Визнано недійсним договір поруки № 991/411-П-991/486/08, укладений 25 липня 2008 року між ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, та Публічним акціонерним товариством «Укрсоцбанк».

Не погоджуючись із рішенням суду представник ПАТ ««Укрсоцбанк» подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, а також невідповідність рішення суду обставинам справи, ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення по справі про відмову ОСОБА_1 у задоволенні позову.

Зокрема, вважає, що суд першої інсанції безпідставно задовольнив позовні вимоги позивача про визнання недійсним спірного договору, оскільки в судовому засіданні в суді першої інстанції 20 червня 2017 року було оглянуто оригінал договору поруки № 991/411-П-991/486/08 від 25 липня 2008 року та позивач повідомила, що підпис у договорі начебто не її, натомість, судом першої інстанції не було призначено почеркознавчої експертизи.

Крім того, представник відповідача зауважує на тому, що для укладення спірного договору позивачем по справі було надано конфеденційні документи, як то копія паспорта, ідентифікаційного коду, тощо, які містяться в матеріалах кредитної справи, що свідчить про те, що вказані документи були надані позивачем відповідачу особисто та підтверджують факт укладення позивачем спірного договору.

Представник відповідача зауважує на тому, що суд першої інстанції, в порушення вимог ЦПК України, розглянув справу у спрощеному позовному провадженні, при цьому порушив права відповідача.

Відзив на апеляційну скрагу не подавася.

Учасники справи, будучи завчасно належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи, в судове засідання не з'явились, причини своєї неявки суду не повідомили.

Неявка осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце судового розгляду справи являється їх волевиявленням, яке свідчить про відмову від реалізації свого права на безпосередню участь у судовому розгляді справи та інших процесуальних прав, тому не може бути перешкодою для розгляду судом апеляційної інстанції питання по суті.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.

Як встановлено судом та вбачається із матеріалів справи, 25 липня 2008 року, в забезпечення виконання кредитних зобовязань ОСОБА_2 по кредитному договору №991/485/08 від 25 липня 2008 року, між позивачкою ОСОБА_1 та Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк», було укладено договір поруки № 991/411-П-991/486/08 (а.с.118-119).

Згідно п.1.1. вказаного договору позивач зобов'язалася перед банком у повному обсязі солідарно відповідати за виконання ОСОБА_2 зобов'язань щодо повернення суми кредиту, сплати відсотків за користування кредитом, можливих штрафних санкцій, у розмірі та у випадках, передбачених договором кредиту (а.с.118-119).

Звертаючись до суду з даним позовом позивач посилалась на те, що вона фактично не приймала участі в укладенні вказаного правочину.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку, що спірний договір є недійсним, оскільки відповідачем по справі не надано суду доказів на підтвердження укладення зазначеного договору та оригіналу оспорюваного договору з метою встановлення належності позивачу підпису в оспорюваному договорі.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

За вимогами ст.ст. 263,264 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності на підставі закону, ;що регулює подібні відносини, або керуючись загальними засадами і змістом законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, у якому повно відображені обставини, що мають значення для цієї справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд зобов'язаний з'ясувати питання, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов'язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

На думку колегії суддів, рішення суду першої інстанції відповідає вище вказаним нормам процесуального права, з огляду на наступне.

Відповідно до ч.1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх умов договору (ч. 1 ст. 638 ЦК України).

Згідно з ч. 1ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно зі ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він визнаний судом недійсним.

Відповідно ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам (ч.1). Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності (ч. 2). Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (ч. 3). Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (ч. 5). Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей (ч. 6).

Відповідно до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. (ст. 627 ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст.509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Згідно ст.ст.207, 215, 547, 236 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Недійсність правочину прямо не встановлена законом, але якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

Частинами 1 та 3 статті 203 та частиною 1 статті 215 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст.6 цього Кодексу сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Отже, свобода договору означає право громадян або юридичних осіб вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості наданій сторонам визначити умови такого договору.

Окрім цього частиною 1, 2 статті 218 ЦК України встановлено, що недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. Заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків. Якщо правочин, для якого законом встановлена його недійсність у разі недодержання вимоги щодо письмової форми, укладений усно і одна із сторін вчинила дію, а друга сторона підтвердила її вчинення, зокрема шляхом прийняття виконання, такий правочин у разі спору може бути визнаний судом дійсним.

Як вбачається із матеріалів справи, звертаючись до суду з даним позовом, позивач посилалсь на те, що вона не приймала участі в укладенні вказаного правочину, тому просила суд витребувати докази, а саме: оригінал укладеного 25 липня 2008 року між ОСОБА_1 та Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк» договору поруки № 991/411-П-991/486/08 для огляду в судовому засіданні та подальшого проведення почеркознавчої експертизи.

Ухвалами суду першої інстанції від 02 лютого 2017 року та від 13 грудня 2017 року (а.с.101,158), було задоволено клопотання позивача про витребування доказів, та витребувано у відповідача для огляду в судовому засіданні оригінал оспорюваного договору поруки № 991/411-П-991/486/08 від 25 липня 2008 року.

Однак, вказані ухвали суду першої інстанції про витребування доказів по справі відповідачем по справі виконані не були, що свідчить про ухиляння відповідача від виконання ухвали суду.

Крім того, слід зауважити, що судом апеляційної інстанції 16 листопада 2018 року було постановлено ухвалу, яка була отримана відповідачем 26 листопада 2018 року, про витребування у відповідача оригіналу оспорюваного позивачем договору поруки та визнання обов'язковою явку представника відповідача в судове засідання, однак вимоги вказаної ухвали відповідачем проігноровано.

На підставі наведеного вище, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог позивача, оскільки, враховуючи ненадання відповідачем по справі витребуваних доказів, а саме: оригіналу укладеного 25 липня 2008 року між ОСОБА_1 та Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк» договору поруки № 991/411-П-991/486/08, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про наявність правових підстав для задоволення позову, оскільки відповідачем не надано доказів на підтвердження зворотного.

Не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції та відмови в задоволенні позовних вимог позивача доводи апеляційної скарги про те, щов судовому засіданні в суді першої інстанції 20 червня 2017 року було оглянуто оригінал договору поруки № 991/411-П-991/486/08 від 25 липня 2008 року та позивач повідомила, що підпис у договорі начебто не її, натомість, судом першої інстанції не було призначено почеркознавчої експертизи, оскільки, як вбачається із матеріалів справи, в судовому засіданні 20 червня 2017 року (а.с.137), відповідно до журналу судового засідання, оригінал оспорюваного договору не оглядався, зауважень на вказаний журнал судового засідання відповідачем подано не було. Натомість, вказані доводи апеляційної скарги свідчать про те, що представник відповідача був обізнаний про наміри позивача провести почеркознавчу експертизу, натомість ухилявся від надання оригіналу договору поруки для призначення почеркознавчої експертизи, як в суді першої інстанції, так і в суді апеляційної інстанції.

Посилання апеляційної скарги на те, що для укладення спірного договору позивачем по справі було надано конфеденційні документи, як то копія паспорта, ідентифікаційного коду, тощо, які містяться в матеріалах кредитної справи, що свідчить про те, що вказані документи були надані позивачем відповідачу особисто та підтверджують факт укладення позивачем спірного договору колегією суддів не приймаються до уваги, оскільки належних та допустимих доказів, відповідно до вимог ст.ст.12,81 ЦПК України, на підтвердження вказаних обставин відповідачем надано не було.

Не можуть бути підставою для скасування рішення суду доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції, в порушення вимог ЦПК України, розглянув справу у спрощеному позовному провадженні, при цьому порушив права відповідача, оскільки, відповідно вимог ЦПК України, чинній на момент ухвалення рішення по справі, цивільні справи розглядаються в спрощеному позовному провадженні.

При цьому, відповідно до вимог ч.1 ст. 279 ЦПК України, розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі.

При цьому слід зауважити, що розгляд даної цивільної справи проводився з повідомленням учасників справи, тому відсутнє будь-яке порушення прав відповідача на участь в судовому розгляді.

Крім того слід зауважити, що своїм правом на участь у судовому засіданні та надання доказів по справі в суді апеляційної інстанції відповідач не скористався, хоча явка представника відповідача в судове засідання була визнана судом апеляційної інстанції обов'язковою. Копію вказаної ухвали відповідач отримав 26 листопада 2018 року, однак своїм правом на надання доказів по справі та участь в судовому засіданні не скористався.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов'язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у зв'язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду на підставі ст. 375 ЦПК України - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 374,375,381,382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» залишити без задоволення.

Рішення Дзержинського районного суду м.Кривого Рогу від 30 березня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 23 січня 2019 року.

Головуючий:

Судді: