Житомирський апеляційний суд
Справа №275/672/17 Головуючий у 1-й інст. Лівочка Л. І.
Категорія 5 Доповідач Коломієць О. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 січня 2019 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Коломієць О.С.

суддів Шевчук А.М., Талько О.Б.

з участю секретаря

судового засідання Добровольської Т.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Житомирі цивільну справу №275/672/17 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, Державного реєстратора відділу економічного розвитку і торгівлі Брусилівської районної державної адміністрації Житомирської області, Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області про визнання виділу в натурі частки із спільного майна протиправним та скасування державної реєстрації прав на нерухоме майно, скасування державної реєстрації земельної ділянки

за апеляційною скаргою ОСОБА_2, інтереси якого представляє ОСОБА_6, на рішення Брусилівського районного суду Житомирської області від 04 жовтня 2018 року, яке ухвалено суддею Лівочка Л.І. у смт Брусилові

в с т а н о в и в:

У вересні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зазначеним позовом, в якому, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог (а.с.55), просив визнати протиправним виділення ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 в натурі земельної ділянки розміром 0,0718 га з земельної ділянки розміром 0,1260 га, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яка належала йому на підставі Державного акту на право приватної власності на земельну ділянку НОМЕР_4, виданого виконавчим комітетом Брусилівської селищної ради Житомирської області 04.10.2012 року, що зареєстрована за кадастровим номером НОМЕР_1; скасувати Державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно - земельну ділянку, кадастровий номер НОМЕР_2, площею 0,0718 га, розташовану по АДРЕСА_1, зареєстровану за ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5; зобов'язати ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 демонтувати огорожу та недобудоване приміщення; скасувати за ним Державну реєстрацію земельної ділянки, кадастровий НОМЕР_3, площею 0,0542 га, що розташована по АДРЕСА_1

В обґрунтування позовних вимог зазначено, щовідповідно до договору дарування від 04.03.2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Отрищенко О.І., він подарував ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 57/100 частин земельної ділянки розміром 0,1260 га, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яка належала позивачу на підставі Державного акту на право приватної власності на земельну ділянку, виданого виконавчим комітетом Брусилівської селищної ради Житомирської області 04.10.2012 року та зареєстрована в Державному земельному кадастрі за кадастровим НОМЕР_1. Відповідачі прийняли дар та стали співвласниками земельної ділянки з визначенням її часток. Однак, ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_8 без згоди позивача, самовільно виділили собі в натурі земельну ділянку розміром 0,0718 га, поставили на ній огорожу та розпочали будівництво приміщення. Відповідно до витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 12.06.2017 року, відповідачі зареєстрували за собою право власності на це майно, чим порушили право позивача на участь у поділі зазначеної земельної ділянки. 24.10.2014 р. відділом Держземагенства у Брусилівському районі за позивачем було здійснено державну реєстрацію земельної ділянки розміром 0,0542 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яка розташована біля будинку АДРЕСА_1 кадастровий НОМЕР_5. Однак, позивач зазначає, що здійснення Державної реєстрації зазначеної земельної ділянки було проведено в порушення приписів ст.56 Закону України «Про землеустрій», оскільки він своєї згоди на виділення земельної ділянки із земельної ділянки, яка належала на праві спільної власності сторонам не надавав, технічне завдання на складання технічної документації не затверджував і взагалі будь-яких документів, щодо спірної земельної ділянки не підписував.

Рішенням Брусилівського районного суду Житомирської області від 04 жовтня 2018 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням, ОСОБА_2, інтереси якого представляє ОСОБА_6, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування обставин справи, просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_2 в повному обсязі. На підтвердження доводів апеляційної скарги, зазначає, що судом не взято до уваги те, що ОСОБА_2 не вчиняв свого підпису в акті прийому-передачі межових знаків по спірній земельній ділянці. ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_8 без згоди ОСОБА_2 та будь-якого договору про поділ земельної ділянки, самовільно виділили собі в натурі земельну ділянку розміром 0,0718 га, поставили на ній огорожу та розпочали будівництво приміщення. В подальшому, відповідачі зареєстрували за собою право власності на виділену без згоди апелянта земельну ділянку, чим порушили право ОСОБА_9 на прийняття участі у поділі земельної ділянки, а тому, на думку апелянта, така реєстрація права власності є протиправною.

У поданому відзиві на апеляційну скаргу представник відповідачів ОСОБА_10 просив апеляційну скаргу позивача відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін. При цьому зазначає, що рішення суду є законним та обґрунтованим, оскільки суд обґрунтовано відмовив позивачу у задоволенні позову через недоведеність заявлених вимог.

Учасники справи в судове засідання не з'явились, хоча про дату, час і місце розгляду справи були повідомлені належним чином.

За приписами ст. 372 ЦПК України, суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

З урахуванням наведеного, колегія суддів здійснює розгляд справи за відсутності всіх учасників справи, які не з'явились в судове засідання та без здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах статті 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив з недоведеності позивачем своїх вимог, відповідно до положень ст.ст.12, 81 ЦПК України.

Такий висновок є вірним виходячи з наступного.

Як визначено ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ст.321 ЦК України).

Так, судом встановлено, що 04 березня 2013 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 було укладено договір дарування, згідно умов якого ОСОБА_2 подарував ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 в рівних частках 57/100 частин житлового будинку АДРЕСА_1 та 57/100 частин земельної ділянки, загальна площа якої становить 0,1260 га на якій розташований будинок (а.с.17).

Відповідачами ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 прийнято дар та оформлено право власності, що підтверджується витягами з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності на земельну ділянку з визначенням її часток (а.с.18-20).

За заявою ОСОБА_3, фізичною особою-підприємцем ОСОБА_11 була виготовлена технічна документація із землеустрою щодо розподілу земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що розташована за адресою: АДРЕСА_1.

Згідно технічної документації із землеустрою щодо розподілу земельної ділянки загальною площею 0,1260 га між ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5, разом з документами ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 також містяться копії документів, належних ОСОБА_2, а саме: копія паспорта та ідентифікаційного коду, копія Державного акту на землю та акт прийомки-передачі межових знаків на зберігання від 24.10.2014 року, відповідно до якого з ОСОБА_2 погоджені межі земельних ділянок, що виділялись та отримано ним межові знаки на зберігання, про що свідчить його особистий підпис (а.с.152).

Відповідно до витягів з Державного земельного кадастру від 24.10.2014 року, наданих відділом Держземагенства у Брусилівському районі, вбачається, що ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на праві спільної часткової власності належить земельна ділянка площею 0,0718 га, кадастровий номер НОМЕР_2, яка розташована по АДРЕСА_1, а ОСОБА_2 - належить земельна ділянка площею 0,0542 га, кадастровий номер НОМЕР_3, що розташована по АДРЕСА_1 (а.с.21-26).

Відповідно до витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 12.06.2017 року ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 є власниками, кожний в розмірі 1/3 частки, земельної ділянки, площею 0,0718 га, кадастровий номер НОМЕР_2, яка розташована по АДРЕСА_1 (а.с.27-29).

Звертаючись з позовом до суду, позивач, з посиланням на ст.ст. 87, 88 Земельного Кодексу України, ст. 358 ЦК України вважав, що поділ земельної ділянки повинен був здійснений на підставі нотаріально посвідченого договору між співвласниками. Разом з тим, дані твердження позивача є безпідставними, оскільки відповідачі під час поділу земельної ділянки діяли в межах земельного законодавства виходячи з наступного.

У відповідності до п.6 ч.2 ст. 79-1 ЗК України, формування земельних ділянок здійснюється у порядку відведення земельних ділянок із земель державної та комунальної власності шляхом поділу чи об'єднання раніше сформованих земельних ділянок. Формування земельних ділянок шляхом поділу та об'єднання раніше сформованих земельних ділянок, які перебувають у власності або користуванні, без зміни їх цільового призначення здійснюються за технічною документацією із землеустрою щодо поділу та об'єднання земельних ділянок.

Тобто реалізація права поділу земельної ділянки здійснюється не на підставі договору, а на підставі формування земельної ділянки шляхом її поділу.

Згідно ст.56 Закону України «Про землеустрій» визначено, що технічна документація із землеустрою щодо поділу та об'єднання земельних ділянок включає:

а) пояснювальну записку;

б) технічне завдання на складання документації, затверджене замовником документації;

в) кадастрові плани земельних ділянок, які об'єднуються в одну земельну ділянку, або частини земельної ділянки, яка виділяється в окрему земельну ділянку;

г) матеріали польових геодезичних робіт;

ґ) акт приймання-передачі межових знаків на зберігання при поділі земельної ділянки по межі поділу;

д) перелік обтяжень прав на земельну ділянку, обмежень на її використання та наявні земельні сервітути;

е) нотаріально посвідчена згода на поділ чи об'єднання земельної ділянки заставодержателів, користувачів земельної ділянки (у разі перебування земельної ділянки в заставі, користуванні);

є) згоду власника земельної ділянки, для земель державної власності - органу, уповноваженого здійснювати розпорядження земельною ділянкою, на поділ чи об'єднання земельних ділянок користувачем (крім випадків поділу земельної ділянки у зв'язку з набуттям права власності на житловий будинок, розташований на ній).

В свою чергу, п.2.8 Інструкції про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, затвердженої Наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 18.05.2010 року за №376 визначено, що технічна документація із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) включає:

- пояснювальну записку, яка містить опис місця розташування земельної ділянки, відомості про власника (користувача) земельної ділянки, відомості про виконавця (виконавців), реквізити відповідних ліцензій, необхідних для виконання робіт, відомості

про власників (користувачів) суміжних земельних ділянок, стислий опис виконаних робіт;

- технічне завдання на встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості);

- копію документа, що посвідчує фізичну особу, або копію свідоцтва про державну реєстрацію юридичної особи;

- копію документа, що посвідчує право на земельну ділянку (у разі його наявності);

- матеріали польових топографо-геодезичних робіт;

- план меж земельної ділянки, складений за результатами кадастрової зйомки, на якому відображаються зовнішні межі земельної ділянки із зазначенням власників (користувачів) суміжних земельних ділянок, усі поворотні точки меж земельної ділянки, лінійні проміри між точками по межах земельної ділянки, межі вкраплених земельних ділянок із зазначенням їх власників (користувачів). На бажання замовника замість плану меж земельної ділянки може складатися кадастровий план земельної ділянки;

- перелік обмежень у використанні земельної ділянки і наявні земельні сервітути;

- у разі необхідності документ, що підтверджує повноваження особи діяти від імені власника (користувача) земельної ділянки при встановленні меж земельної ділянки в натурі (на місцевості);

- акт прийомки-передачі межових знаків на зберігання, який включається до документації із землеустрою після виконання робіт із встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та закріплення їх межовими знаками.

Таким чином, діючим законодавством не передбачено нотаріального посвідчення поділу земельної ділянки та наявності згоди власника в разі набуття прав власності на житловий будинок.

Як було встановлено під час розгляду справи, 04 березня 2013 року відповідачі набули право власності на 57/100 ід. частин будинку та земельної ділянки.

Позивач ОСОБА_2 висловив свою згоду та не висував претензій відповідачам щодо меж та конфігурації земельної ділянки під час її поділу, що підтверджується актом прийомки-передачі межових знаків на зберігання від 24.10.2014р., який засвідчений особистим підписом позивача.

Наданий позивачем акт обстеження земельної ділянки від 16 квітня 2017 року, проведений комісією Брусилівської селищної ради, є недопустимим доказом в розумінні положень ст.78 ЦПК України, оскільки складений у відсутності сторони відповідачів та проведений на підставі державного акту про право власності на земельну ділянку від 04.10.2012 р. НОМЕР_6, без урахування договору дарування земельної ділянки та правовстановлюючих документів, отриманих внаслідок поділу земельної ділянки.

Як визначено ч.1 та 2 ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом.

У відповідності з ч.1 ст.77 ЦПК України встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно ч.1 та 6 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Таким чином, встановивши під час розгляду справи, що позивач приймав участь в поділі земельної ділянки, отримав межові знаки на зберігання та висловив свою згоду з межами та конфігурацією земельної ділянки, будь-яких доказів на спростування даних обставин до суду не надав, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку щодо відсутності підстав для задоволення позову.

Також колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні вимог про усунення перешкод в користуванні земельної ділянки шляхом демонтажу паркану та недобудованого приміщення, а також скасування державної реєстрації права власності, оскільки дані вимоги є похідними від первісної.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції. Ніяких нових обставин чи доказів, які не були предметом розгляду судом першої інстанції та могли б вплинути на правильність висновків та рішення суду апелянтом не надано.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, інтереси якого представляє ОСОБА_6,залишити без задоволення, а рішення Брусилівського районного суду Житомирської області від 04 жовтня 2018 року- без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 23 січня 2019 року.

Головуючий : Судді :