Провадження №22-ц/812/44/19
П О С Т А Н О В А

Іменем України

23 січня 2019 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: Бондаренко Т.З.,

суддів: Крамаренко Т.В., Темнікової В.І.,

із секретарем судового засідання: Андрієнко Л.Д.,

за участю: позивачки ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засідання цивільну справу № 469/716/17 за апеляційною скаргою

ОСОБА_1

на рішення, яке постановлено Березанським районним судом Миколаївської області під головуванням судді Гапоненко Н.О. о 09 годині 29 хвилині у приміщенні цього суду 03 жовтня 2018 року за позовом

ОСОБА_1

до

ОСОБА_2, за участі третьої особи ОСОБА_3

про визнання права власності на частину житлового будинку за набувальною давністю,

в с т а н о в и л а :

У травні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Краснопільської сільської ради Березанського району Миколаївської області про визнання права власності на Ѕ частину житлового будинку по АДРЕСА_1.

Позивачка зазначала, що з 1996 року вона є власником Ѕ частини вказаного будинку на підставі рішення суду. Власником іншої Ѕ частини цього будинку був її колишній чоловік ОСОБА_4, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 помер та свою частку заповів своїй племінниці ОСОБА_3

ОСОБА_3 не оформлювала права на частину будинку, не користувалась ним та не претендує на вказане майно, як і будь-яка інша особа, а позивачка на момент відкриття спадщини проживала з померлим однією сім'єю, доглядала його, годувала, останній час перед смертю він знаходився на її утриманні. Позивачка приватизувала земельні ділянки, на яких розташовано весь будинок, протягом всього часу після смерті ОСОБА_4, тобто більше десяти років, здійснювала догляд за будинком, поточний ремонт обох частин будинку, оплату всіх належних платежів, користувалася будинком та вважає, що це підтверджує факт добросовісного володіння нею вказаною нерухомістю.

Посилаючись на вказані обставини позивачка просила визнати за нею право власності за набувальною давністю на Ѕ частину будинку, який розташований за адресою АДРЕСА_1.

В подальшому ОСОБА_1 в порядку уточнення особи відповідача позов уточнила та пред'явила його аналогічного змісту до ОСОБА_2, посилаючись на те, що останній є єдиним сином померлого власника, а тому і є його правонаступником.

Рішенням Березанського районного суду Миколаївської області від 03 жовтня 2018 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі позивачка просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги.

Заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню із таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи і таке встановлено судом, рішенням Березанського районного суду Миколаївської області від 26 вересня 1996 року за позовом ОСОБА_1 здійснено реальний поділ житлового будинку АДРЕСА_1, як спільного майна з ОСОБА_4 та визнано за кожним з них право власності по Ѕ частині домоволодіння (а.с. 7-9).

На підставі зазначеного рішення до інвентаризаційної справи на вказаний будинок внесено відомості про право власності по 1/2 частці будинку за ОСОБА_1 та ОСОБА_4 та зареєстровано право на 1/2 частку будинку за ОСОБА_4 (а.с.70 зв.).

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 92853116 від 26 липня 2017 року, позивачка ОСОБА_1 зареєструвала своє право на 1/2 частину вказаного будинку (а.с.97).

З довідки виконкому Краснопільської сільської ради Березанського району Миколаївської області вбачається, що позивачка ОСОБА_1 з 1974 року зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1, (а.с.18).

Згідно з копіями державних актів на право приватної власності на землю серії НОМЕР_1 від 12 квітня 1998 року та серії НОМЕР_2 від 12 квітня 1998 року, позивачці на праві приватної власності належать земельні ділянки, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1, (а.с. 10-13).

Відповідно до заповіту ОСОБА_4 від 15 вересня 1996 року вбачається, що спірне майно ОСОБА_4 заповів племінниці ОСОБА_3 (а.с. 20).

Набувальна давність - це один із способів набуття права власності на майно.

Положеннями ст. 344 ЦК України передбачено, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном - протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно за набувальною давністю.

Захист цивільних прав здійснюється судом, шляхом визнання права власності. У зв'язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності.

У разі виникнення спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди для їх подальшого вирішення, враховують наступні три умови:

-володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності;

-володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна;

-володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності.

У постанові Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07 лютого 2014 № 5 роз'яснено судам, що володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

У даному розумінні добросовісність передбачає, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном. За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнішньому володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади, про що надано роз'яснення в п.п. 9, 11, 13 постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав».

За повідомленнями Березанської державної нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 звернулись: відповідач ОСОБА_2, який є сином спадкодавця, третя особа ОСОБА_3 на користь якої спадкодавцем складено заповіт, та позивачка ОСОБА_1, як особа, яка на час смерті проживала разом із спадкодавцем однією сім'єю. Спадкоємців, які відмовились від прийняття спадщини, немає, свідоцтва про право на спадщину до теперішнього часу не видавались (а.с. 27, 86-88, 106).

У позові ОСОБА_1 про визнання зазначеного заповіту недійсним відмовлено рішенням Березанського районного суду від 19 квітня 2002 року (а.с.55).

Пунктом 1 та пунктом 2 ст. 1223 ЦК України (ст. 524 ЦК Української РСР в редакції 1963 року) право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у ст. 1261-1265 ЦК України ( ст.ст. 529-532 ЦК Української РСР 1963 року).

Відповідно до положень п. 5 ст. 1268 ЦК України (ст. 548 ЦК Української РСР, в редакції 1963 року) незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Враховуючи наведені обставини та вимоги закону, правонаступником, тобто спадкоємцем власника Ѕ частини спірного будинку ОСОБА_4 є ОСОБА_3, як спадкоємиця за заповітом, яка своєчасно прийняла спадщину, заповіт на її користь недійсним не визнано, в порядку встановленому положенням ст. 553 ЦК Української РСР, в редакції 1963 року від спадщини вона в шестимісячний строк не відмовилась, також не відмовилась і від власності в порядку передбаченому ст. 347 ЦК України. Проте ОСОБА_3 за заявою позивачки притягнуто до участі у справі в якості третьої особи, а не відповідача.

За такого, районний суд вірно послався на положеннями ст. 51 ЦПК України, якою не передбачено здійснення заміни неналежного відповідача за ініціативою суду, оскільки ініціатором такої заміни має бути лише позивач, та відмовив в задоволенні позовних вимог, в зв'язку з пред'явленням позову до належного відповідача.

Доводи позивачки про те, що ОСОБА_2 є єдиним сином спадкодавця, не можна прийняти до уваги, оскільки, як передбачено наведеними положеннями закону, спадкування здійснюється в першу чергу за заповітом і лише в разі його відсутності за законом, про що не однократно позивачці було роз'яснено в листах нотаріуса.

В той же час, в оскаржуваному рішенні, районним судом, наведено також висновки, щодо відсутності умов у даній справі щодо застосування положень ст. 344 ЦК України, через те, що позивачка була обізнана хто є власником спірної частини будинку, а тому володіння позивачкою вказаною частиною будинку не можна вважати добросовісним. Виходячи з наведених висновків щодо пред'явлення даного позову до неналежного відповідача, тобто до особи, яка юридично не пов'язана матеріально-правовим інтересом з заявленими вимогами, та не встановлення належного кола осіб причетних до даного спору, висновки районного суду щодо обґрунтованості позовних вимог по суті, є передчасними.

Відповідно до положень ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Виходячи з встановлених законом меж розгляду справи, суд апеляційної інстанції, позбавлений можливості усунути такий недолік, як заміну неналежного відповідача на належного на стадії апеляційного розгляду справи.

Положеннями п.4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України передбачено, що підставою для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За вказаних обставин, оскаржуване рішення районного суду підлягає зміні, а наведені висновки суду, підлягають виключенню з мотивувальної частини оскаржуваного рішення районного суду.

В іншій частині рішення, як таке що ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, як передбачено ст.375 ЦПК України підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Березанського районного суду Миколаївської області від 03 жовтня 2018 року змінити шляхом виключення з мотивувальної частини висновку щодо «відсутності правових підстав у даній справі для застосування положень ст. 344 ЦК України, через те, що позивачка була обізнана хто є власником спірної частини будинку, а тому володіння позивачкою вказаною частиною будинку не можна вважати добросовісним».

В іншій частині вказане рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених статтею 389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту 28 січня 2019 року.

Судді: Т.З.Бондаренко

Т.В.Крамаренко

В.І. Темнікова