ДЗЕРЖИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ОСОБА_1
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 210/5171/18
Провадження № 2/210/466/19
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
"01" квітня 2019 р.
Дзержинський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі головуючого судді Сільченко В. Є., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін цивільну справу за позовом АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА ОСОБА_2 «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості,
Позивач звернувся до суду із зазначеною позовною заявою та в обґрунтування позовних вимог вказував на те, що 10.04.2017 року відповідач отримала кредит у розмірі 500,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.
Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами і Правилами надання банківських послуг та Тарифами банку, які викладені на офіційному сайті, складає між ним та банком договір, що підтверджується підписом у заяві.
У звязку з викладеним, позивач просить суд стягнути з відповідача суму заборгованості за кредитним договором у розмірі 111798,52 грн., судові витрати у розмірі 1762,00 грн.
В судове засідання сторони не викликалися.
Відповідач скористався своїм правом та надіслав на адресу суду відзив, згідно якого позовні вимоги не визнає в повному обсязі та просить суд відмовити у задоволенні позову. В обґрунтування своєї позиції зазначає, що Відповідачем було оформлено у позивача картку для оплати комунальних платежів. Надалі безпосередньо вказаною карткою відповідач не користувався. Приблизно у листопаді 2017 року до відповідача зателефонував представник позивача та повідомив, що по її картці вчиняються шахрайські дії та знімаються грошові кошти. Після чого Відповідач перевірив наявність у нього вказаної банківської картки та, не знайшовши її у себе, зателефонував на гарячу лінію ПАТ КБ «Приватбанк» «3700» заблокувала вищевказану картку того ж дня у листопаді 2017 року та подалі картку не розблоковувала та нову не отримувала. Відповідач звернулась до відділення банку з метою отримання інформації про наявну заборгованість та сплати заборгованості, однак їй повідомили, що спочатку вона має заплатити грошові кошти, а потім їй дадуть будь-які довідки. На офіційний запит представника відповідача позивач знову будь-якої інформації не надав. Тому Відповідач вважає, що таким чином позивач умисно ввів в оману відповідача видавши їй картку з кредитним лімітом у 500 гривень, а потім якимось чином у відповідача виникла заборгованість на суму 111 798,52 гривень. При цьому навіть після блокування картки відповідачем з неї й надалі знімались грошові кошти, що явно є порушенням. Таким чином, відповідач не погоджується з цими обставинами, оскільки він вважає, що він не порушував свої зобовязання та хотів погасити заборгованість яка була невеликою, а дана позовна заява подана банком являється всього лиш спробою заробити грошей на звичайній людині.
Також Відповідач вважає, що у даному випадку позивачем порушено строк звернення до суду та просить відмовити у задоволення позовних вимог з підстав пропущення строку позовної давності в частині стягнення пені та неустойки.
Позивач надіславши на адресу суду відповідь на відзив, зазначає, що в даному випадку зміст кредитного договору зафіксовано в декількох документах: в заяві Позичальника, Умовах та Правилах надання банківських послуг та Тарифах. Таким чином, між Банком та Позичальником укладається договір у письмовій формі. Укладення кредитного договору таким чином чинному законодавству України не суперечить. Між сторонами були здійснені всі необхідні дії, який задля придбання, припинення або зміна цивільних прав та обов'язків, що за змістом ч. 1 ст. 202 Цивільного кодексу України вказує на вчинення двостороннього кредитного договору, складовими якого виступають Заява, Умови та Правила надання банківських послуг та Тарифи, з якими Позичальник ознайомлений, про що свідчить підпис в Заяві.
Відповідно до ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється.
Представником Відповідача надано клопотання про витребування доказів та розгляд справи за участі сторони відповідача.
Однак, суд вважає, що відповідно до вимог ч.7 ст.277 ЦПК України, дана справа підлягає розгляду виключно в порядку спрощеного провадження.
Обставини, які виключають розгляд справи в порядку спрощеного провадження зокрема звернення відповідача з зустрічним позовом, відповідною заявою, збільшення розміру позовних вимог, тощо у справі відсутні.
Крім того, суд може відмовити в задоволенні клопотання сторони про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін за одночасного існування таких умов: предметом позову є стягнення грошової суми, розмір якої не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб , характер спірних правовідносин та предмет доказування у справі не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи.
Судом встановлено, що позовна заява подана з приводу заборгованості за кредитним договором, яку позивач просить суд стягнути з відповідача не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Крім того, ухвалою суду про відкриття провадження від 06.11.2018 року дана справа визначена малозначною, а отже характер спірних правовідносин та предмет доказування у справі жодним чином не вимагають проведення судового засідання, допиту свідків, надання сторонами пояснень, тощо. Крім того, представник відповідача у своїй заяві не надав жодних доводів та аргументів щодо необхідності виклику сторін зважаючи на предмет доказування, тим самим не обґрунтувавши таку заяву.
Таким чином, суд дійшов висновку про необхідність відмовити у задоволенні заяви представника відповідача.
З приводу витребування доказів, судом встановлено, що Позивач самостійно надав на адресу суду копію виписки по рахунком, отже необхідності у витребуванні оригіналів усіх матеріалів кредитної справи ОСОБА_3 не має.
З приводу витребування у позивача інформації про всі телефонні дзвінки до та від ОСОБА_3, інформації щодо працівників позивача, які спілкувалися з відповідачем суд вважає, вказані докази жодним чином не відносяться до предмету спору, а саме заборгованість за кредитним договором, не мають доказового значення на підтвердження чи спростування позовних вимог.
Отже, суд дослідивши матеріали справи, з урахуванням відзиву та відповіді на відзив, доходить до наступних висновків.
Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.
З матеріалів справи вбачається, що 10.04.2017 року відповідачем ОСОБА_3 підписана Анкета-заява про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у ПАТ «Приватбанк» (а.с.6).
Згідно інформації викладеної у вказаній заяві відповідач підтвердила, що вона погоджується із тим, що ця заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами та правилами користування основними умовами обслуговування та кредитування, становить між нею та банком договір про надання банківських послуг.
Згідно ч. 1 ст. 634 ЦК України, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
Як вбачається з матеріалів справи, позивачем приєднано до матеріалів справи витяг з Умов та Правил надання банківських послуг (а.с.8-22), а також витяг з Тарифів (а.с. 7).
Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.
Статтею 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти) визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Згідно ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.
Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Частинами 1, 2 ст. 639 ЦК України визначено, що договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.
Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася.
Позивачем вказано, що заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами та правилами користування основними умовами обслуговування та кредитування становить укладений Договір про надання банківських послуг.
Однак, долучений позивачем до матеріалів позовної заяви витяг з Умов та Правил надання банківських послуг (а.с.8-22), а також витяг з Тарифів (а.с.7) не містять підпису позичальника, а отже позивачем не доведено, що під час підписання заяви позичальника відповідач була ознайомлена саме з цими документами.
У правовій позиції Верховного Суду України, сформованій у справі № 6-16цс15 від 11.03.2015 року зазначено, що Умови надання споживчого кредиту фізичним особам не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору, якщо такі Умови не містять підпису позичальника.
Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
У правовій позиції, викладеній Верховним Судом України у справі № 6-240цс14 за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» про стягнення заборгованості за кредитним договором, зазначено, що «Суди апеляційної та касаційної інстанцій, погоджуючись з доводами позивача про застосування п'ятирічного строку позовної давності не звернули увагу на те, що позивачем не представлено належних та допустимих доказів, які свідчили б про те, що при підписанні сторонами кредитного договору діяли Умови споживчого кредиту в редакції, що передбачає збільшення строку позовної давності, ці умови не є складовою частиною укладеного між сторонами договору, відповідачем вони не підписувалися».
Тобто ВСУ у своєму правовому висновку зазначив, що якщо Умови кредитування не підписані відповідачем, то у такому разі їх неможливо визнати належним та допустимим доказом у справі, вказані умови не є складовою частиною укладеного між ним та банком договору.
Таким чином, позивач не надав жодного доказу того, що надані ним документи дійсно являються складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору, при цьому не надавши їх у повному обсязі, встановленому самою анкетою-заявою, враховуючи, що вони не підписувались відповідачем, не мають терміну складення, строку їх дії.
За таких обставин, суд доходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ПАТ КБ «Приватбанк» до відповідача про стягнення заборгованості, оскільки він ґрунтується на правовій позиції, викладеній ВСУ у справі № 6-16цс15 від 11.03.2015, яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України.
Окрім того, суд доходить до висновку про недоведеність позивачем суми заборгованості відповідача перед ним.
Так, позивачем не надано жодного первинного документу на підтвердження факту надання відповідачу відповідної кредитної картки. Не зазначено ані її тип, ані номер, ані строк дії, тощо.
Анкета-заява, підписана відповідачем, не містить жодної інформації стосовно того, яким саме чином та до якого саме договору приєднався відповідач, яку кредитну картку просить йому видати, з яким розміром кредитного ліміту, тощо.
Позивач не зазначив, коли і на яких підставах було підвищено кредитний ліміт відповідачу, якщо це відбувалося.
Розрахунок заборгованості, наведений у доданій до позову таблиці, не підтверджений жодними даними чи документами.
А ні у позові, а ні у додатках до нього не міститься жодних пояснень (формул, методик, тощо), яким саме чином нараховано вказану заборгованість, які саме графи таблиці відповідають яким саме сумам, зазначеним у позові та яким чином вони отримані позивачем та обраховані.
Додані таблиці розрахунків взагалі не містять підсумкових даних, у яких би містилися суми, що відповідали б вказаним у позовній заяві, а позов та додатки до нього не містять жодних пояснень, яким саме чином та з урахуванням яких саме даних, вказаних у таблиці, можливо перевірити зазначені у позові суми.
За таких обставин суд доходить до висновку, що для підтвердження позивачем суми заборгованості відповідача перед ним необхідні або ж вказані вище відомості, або ж спеціальні знання у сфері бухгалтерського обліку, оскільки, не маючи їх, достеменно встановити доведеність нарахованих сум заборгованості судом самостійно неможливо.
За таких обставин суд доходить до висновку про те, що позивачем в порушення вимог ч.1 ст.81 ЦПК України не доведено належним чином розмір заборгованості відповідача.
Позивачем не надано будь-яких інших доказів на підтвердження своїх позовних вимог, хоча судом було надано йому усі передбачені ЦПК України процесуальні можливості для цього. Таким чином, суд розглянув справу в межах заявлених вимог і поданих доказів.
З приводу заявленого Відповідачем клопотання про застосування строків позовної давності, суд вважає необхідним зазначити наступне.
Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).
За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. 5 ст. 261 ЦК України).
У зобов'язаннях, в яких строк виконання не встановлено або визначено моментом вимоги кредитора, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку.
Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст. ст. 252-255 ЦК України.
Як вбачається з правових позицій, викладених в Постанові Верховного Суду України від 19 березня 2014 року по справі №614цс14, яка була ухвалена за наслідками перегляду цивільної справи за позовом ПАТ КБ «Приватбанк» про стягнення заборгованості, відповідно до правил користування платіжною карткою, які є складовою кредитного договору, картка діє в межах визначеного нею строку.
За таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг позовної давності (ст. 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки (ст. 261 ЦК України), а не закінченням строку дії договору.
Аналогічні правові позиції викладені і в постанові Верховного Суду від 30 травня 2018 року по справі № 181/467/17, сторонами в якій були ПАТ КБ «Приватбанк» та позичальник. Зокрема, у вказаному судовому рішенні зазначено, що висновок судів попередніх інстанцій про початок перебігу позовної давності з моменту внесення позичальником останнього платежу на погашення кредитної заборгованості є помилковим. Згідно з вищенаведеним пунктом 2.1.1.2.11 Умов та правил, які є складовою кредитного договору, картка діє в межах визначеного нею строку. За таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг позовної давності щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі - зі спливом останнього дня дії картки, а не закінченням строку дії договору. Такий висновок узгоджується з правовими позиціями, викладеними у постановах Верховного Суду України від 19 березня 2014 року у справі № 6-14цс14, від 23 листопада 2016 року у справі № 6-2104 цс16.
Таким чином строк позовної давності позивачем не пропущений, а заявлене клопотання Відповідача про застосування строку позовної давності не узгоджується з чинним законодавством.
На підставі викладеного, суд доходить до висновку, що позивач, звертаючись до суду з даним позовом, не надав належних і допустимих доказів, на підставі яких суд міг би дійти однозначного висновку про доведеність позовних вимог, у зв'язку з чим позов задоволенню не підлягає.
Відповідно до п.1 ч.2, ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається у разі відмови в позові - на позивача.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст.141, 263-265, 279, 280, 281, 282, 289, 354 ЦПК України, ст.ст. 258, 509, 525, 526, 546, 551, 625, 627, 629, 1054 ЦК України, суд, -
В задоволенні позовних вимог АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА ОСОБА_2 «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості відмовити.
Відповідачам, які не зявилися в судове засідання, направляється копія заочного рішення в порядку, передбаченому статтею 272 ЦПК України. Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів в порядку, передбаченому статтею 354 ЦПК України.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом встановлених законом строків не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Суддя: В. Є. Сільченко