Справа № 635/4437/18
Провадження № 2/635/419/2019
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 січня 2019 року

смт. Покотилівка Харківського району Харківської області

Харківський районний суд Харківської області в складі:

головуючого судді - Токарєвої Н.М.,

секретар - Антонян М.В.,

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1,

відповідач: ОСОБА_2,

відповідач: ОСОБА_3,

відповідач: ОСОБА_4,

третя особа: ОСОБА_5,

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа: ОСОБА_5 про виселення осіб без надання іншого приміщення, -

ВСТАНОВИВ:

02липня 2018 року позивач звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа: ОСОБА_5 про виселення цих осіб з квартири № 3 по вул. Залізничній, б. 10, в смт. Буди Харківського району Харківської області, без надання іншого приміщення.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що спірна квартира № 3 по вул. Залізничній, б. 10, в смт. Буди Харківського району Харківської області була приватизована та належала у рівних частках позивачу, її сину ОСОБА_5 та її матері ОСОБА_6 Після смерті матері ОСОБА_6, яка померла 10 грудня 2013 року позивач успадкувала належну спадкодавцю 1/3 частину спірної квартири. В 2016 році відповідачі це донька позивача разом із чоловіком та дитиною, без згоди позивача та третьої особи вселилися у спірну квартиру і зайняли дві кімнати, ставши проживати у будинку. Відповідачі не працюють, зловживають алкогольними напоями, влаштовують сварки, внаслідок чого спільне проживання зробили неможливим, з приводу чого позивач зверталась зі скаргами до органів поліції. Відповідач ОСОБА_2 донька позивача, має у власності інше житло квартиру в с. Безруків, Дергачівського району Харківської області, яку успадкувала після смерті батька, там зареєстрована, однак не проживає в ній з невідомих причин. На вимогу позивача, відповідачі виселятися не бажають, продовжують здійснювати протиправні дії відносно позивача та її житла. Позивач не укладала з відповідачами договорів оренди (найму) житла, вони не сплачують комунальні послуги за користування житлом, заперечує проти їхнього проживання, вважає, що вони порушують її права власника житла, тому змушена звернутися до суду з даним позовом.

Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 17 вересня 2018 року провадження по справі відкрито, призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження.

Позивач ОСОБА_1 подала до суду заяву про слухання справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала, просила суд їх задовольнити.

Відповідачі ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 подали до суду заяви про слухання справи за їхньої відсутності, позовні вимоги визнали, проти їх задоволення судом не заперечували.

Враховуючи, що в судове засідання не зявились всі учасники справи, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Суд, зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, дослідивши матеріали справи та надані докази, встановив наступні факти та відповідні правовідносини.

На підставі розпорядження відділу приватизації КП «Харківське районне бюро технічної інвентаризації» від 29 грудня 2003 року № 13771 на імя ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_1 29 січня 2004 року було видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно чотирикімнатну квартиру № 3 по вул. Залізничній, б. 10, в смт. Буди Харківського району Харківської області. Право власності на зазначену квартиру було зареєстроване 29 січня 2004 року, номер витягу 2689782. Виготовлено технічний паспорт на житло.

Відповідно до даних будинкової книги для прописки громадян, у квартирі № 3 по вул. Залізничній, б. 10, в смт. Буди Харківського району Харківської області були зареєстровані ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_1.

10 грудня 2013 року ОСОБА_6 померла, актовий запис про смерть № 136.

Після її смерті відкрилася спадщина у вигляді частини квартири № 3 по вул. Залізничній, б. 10, в смт. Буди Харківського району Харківської області, належної спадкодавцю ОСОБА_6 на праві власності на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 29 січня 2004 року.

Єдиним спадкоємцем після смерті ОСОБА_6 є позивач ОСОБА_1, яка 16 травня 2014 року звернулась до приватного нотаріуса Харківського районного нотаріального округу Харківської області ОСОБА_7 із заявою про прийняття спадщини після смерті матері, було відкрито спадкову справу та видано Витяг про реєстрацію в Спадковому реєстрі № 37386802.

Відповідями Харківського відділу поліції ГУ НП в Харківській області від 05 жовтня 2017 року та від 03 липня 2018 року повідомлено заявників про результати розгляду скарг ОСОБА_1 на неправомірну поведінку ОСОБА_2 та ОСОБА_3 та їхній аморальний спосіб життя, з ними проведено профілактичну бесіду, заявнику запропоновано вирішити спір в порядку цивільно-правового законодавства.

Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Відповідно до ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечується рівні умови здійснення своїх прав.

Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно ст. ст. 316, 328 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.

Відповідно до положень ст. 116 ЖК УРСР якщо наймач, члени його сімї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

Відповідно до пункту 17 постанови Пленуму ВСУ від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» при вирішенні справ про виселення на підставі статті 116 ЖК Української РСР осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Серед таких визначені заходи попередження, що застосовуються судами, прокуратурами, органами внутрішніх справ, тощо.

Статтею першою Протоколу N 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод людини (Європейська конвенція з прав людини) визначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Поняття «майно» в першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Рішенням Європейського суду по правам людини справа «Маркс (MARCKX) проти Бельгії» від 13.06.1979 в пункті 63 стосовно статті першої Протоколу першого Європейської конвенції з прав людини зазначено, що визнаючи право будь-якої особи на безперешкодне користування своїм майном стаття перша по своїй суті є гарантом права власності.

У рішенні від 07 липня 2011 року у справі «Сєрков проти України» (заява № 39766/05), яке набуло статусу остаточного 07 жовтня 2011 року, ЄСПЛ зазначив, що пункт 2 статті 1 Першого протоколу до Конвенції визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом уведення в дію «законів».

Згідно ст. ст. 11, 12, 15, 20 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема, є договори та інші правочини. Особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд. Нездійснення особою своїх цивільних прав не є підставою для їх припинення, крім випадків, встановлених законом. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Право на захист особа здійснює на свій розсуд. Нездійснення особою права на захист не є підставою для припинення цивільного права, що порушене, крім випадків, встановлених законом.

За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обовязку в натурі; зміна правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

На підставі ст. ст. 76, 77, 78-79 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення по справі. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до положень ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно положень ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Судом встановлено, що відповідачі вселилися у квартиру до позивача без її згоди, будь-яких угод щодо користування житловим приміщенням між сторонами не укладалось.

Судом також враховується порушення правил співжиття у сфері даних житлових відносин, що допущені відповідачами, ведення ними аморального способу життя, систематичне зловживання алкоголем, систематичні сварки та лайки, заходи впливу, вжиті за скаргами позивача органами поліції не надали позитивних результатів, тож допущені відповідачами порушення правил співжиття мають відношення саме до житлових відносин та користування спірним жилим приміщенням.

Суд, системно аналізуючи норми діючого цивільного законодавства у їх застосуванні до правовідносин, що склалися між сторонами, з огляду на те, що позивач правомірно набула у власність квартиру, відповідачі не зареєстровані в цій квартирі, ведуть аморальний спосіб життя, створюють для власника житла неможливі умови проживання, відповідачі не ведуть з власником житла спільне господарство, договір оренди (найму) житла між сторонами не укладався, суд вважає, що відповідачі підлягають виселенню з житлового приміщення і позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України суд вважає за необхідне стягнути з відповідачів на користь позивача судовий збір по 234,93 грн., відповідно з кожного.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 12, 78, 80, 81, 141, 263-265 ЦПК України, -

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа: ОСОБА_5 про виселення осіб без надання іншого приміщення - задовольнити.

Усунути перешкоди в користуванні ОСОБА_1 квартирою № 3 в житловому будинку № 10 по вул. Залізничній в смт. Буди Харківського району Харківської області, шляхом виселення ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 з квартири № 3 в житловому будинку № 10 по вул. Залізничній в смт. Буди Харківського району Харківської області, без надання іншого житлового приміщення.

Стягнути з ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 судовий збір по 234,93грн. (двісті тридцять чотири гривні девяносто три копійки), відповідно з кожного.

Веб-адреса сторінки на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет, за якою учасники справи можуть отримати інформацію по справі знаходиться за посиланням: .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення відповідно до Перехідних положень ЦПК України в редакції Закону України 2147-VIII 03.10.2017, може бути оскаржена в апеляційному порядку до Харківського апеляційного суду через Харківський районний суд Харківської області шляхом подачі апеляційної скарги особою, яка її оскаржує, протягом тридцяти днів з дня складення судового рішення.

Позивач - ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, паспорт серії МН № 363257, виданий Харківським РВ УМВС України в Харківській області 14.06.2002, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, зареєстроване місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_2, б. 10;

Відповідач - ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, зареєстроване місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_4, 760 кілометр;

Відповідач - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_5, місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_2, б. 10;

Відповідач - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_6, місце проживання за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2, б. 10;

Третя особа - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_7, зареєстроване місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_8, б. 13, Харківського району Харківської області, ідентифікаційний номер НОМЕР_2.

Повний текст рішення складений 24 січня 2019 року.

Суддя Н.М. Токарєва