Справа № 186/77/19
Провадження номер № 2/0186/94/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 січня 2019 року м. Першотравенськ

Суддя Першотравенського міського суду Дніпропетровської області Янжула С.А., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін - в письмовому провадженні у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до Першотравенського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, третя особа виконавчий комітет Першотравенської міської ради Дніпропетровської області про скасування арешту з нерухомого майна,

ВСТАНОВИЛА:

11 січня 2019 року позивачі звернулися до суду з позовом до Першотравенського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, третя особа виконавчий комітет Першотравенської міської ради Дніпропетровської області про скасування арешту з нерухомого майна.

В обґрунтування позову зазначили, що 18 червня 2004 року, відповідно до рішення Першотравенського міського суду стали власниками 77/100 частини нерухомого майна в рівних частинах - нежитлової будівлі приміщення 1-25, 30-37, розташованої по вулиці Молодіжна, 30 (колишня назва Комсомольська) в місті Першотравенськ, Дніпропетровської області.

Попередніми власниками частини нежитлової будівлі є ООО ИТАБ "Щит".

У 2004 році право власності на вказані частини нежитлової будівлі було зареєстровано у БТІ, що підтверджується витягом №4180095 від 19 липня 2004 року.

Також, 02 вересня 2004 року вони уклали договір купівлі-продажу 23/100 ідеальних частин нежитлового приміщення, розташованого по вулиці Молодіжна, 30 (колишня назва Комсомольська) в місті Першотравенськ, Дніпропетровської області, яка складається з приміщень 1, 26-29,39-41, площею 114,6 м2. Колишній власник ОСОБА_3. Право власності на вказані частини нежитлової будівлі було зареєстровано у БТІ, що підтверджується витягом №11007257 від 21 червня 2006 року.

Таким чином, кожному з них належить 100/200 частин вказаної нежитлової будівлі.

В 2018 році вони вирішили продати вказану нежитлову будівлю. У процесі підготовки документів, виявлено, що в Єдиному реєстрі заборон відчуження нерухомого майна міститься два записи: перший - від 18 грудня 2006 року за №4237218 про накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1, запис внесено до Єдиного реєстру заборон відчуження нерухомого майна Першою Павлоградською державною нотаріальною конторою, яка є структурним підрозділом Міністерства юстиції України. Згідно вказаного запису, арешт квартири накладено згідно Ухвали Першотравенського міського суду №б/н від 07 серпня 1998 року; другий запис від 20 квітня 2007року за №4845517, зроблений Приватним нотаріусом ОСОБА_4 про накладення арешту на квартиру АДРЕСА_2 вказаного запису, арешт квартири накладено згідно Ухвали Першотравенського міського суду №б/н від 07 серпня 1998 року. Власником квартири значиться ОСОБА_5. Нежитлова будівля не має квартир. ОСОБА_5 ніколи не була і не могла бути власником квартири АДРЕСА_3. Вважають, що арешт накладено помилково внаслідок друкарської помилки.

Таким чином, на даний час на належне їм майно безпідставно накладено арешт, чим порушені їх майнові права щодо розпорядження власністю.

В звязку з тим, що Ухвалу Першотравенського міського суду №б/н 07 серпня 1998 року, було винесено до єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна після реєстрації права власності за ними, а також приймаючі до уваги ті обставини, що вказані види стягнень застосовувались відносно особи, яка не є власником нерухомого майна а саме: нежитлової будівлі, розташованої за адресою: вул. Молодіжна (колишня назва вулиці Комсомольська) буд.30 у м.Першотравенськ, слід дійти висновку про безпідставність накладення арешту на належне їм майно.

Просять суд скасувати арешт з квартири АДРЕСА_4 (Комсольська) в м.Першотравенськ, Дніпропетровської області, який зареєстрований в Єдиному реєстрі заборон відчуження обєктів нерухомого майна за №4845517 та №4237218; виключити з Єдиного реєстру заборон відчуження нерухомого майна запис від 18 грудня 2006 року за №4237218 про арешт квартири АДРЕСА_5 (теперішня назва вул.Молодіжна) в м. Першотравенськ, Дніпропетровської області та від 20 квітня 2007 року за №4845517 про арешт квартири АДРЕСА_5 (теперішня назва вул. Молодіжна) в м. Першотравенськ, Дніпропетровської області.

Відповідно до ст.274 ЦПК України справу розглянуто у письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Відповідач відзив на позовну заяву у встановлений судом строк не надав, в зв'язку з чим суд вирішує справу за наявними матеріалами, відповідно до ч.8 ст.178 ЦПК України.

Враховуючи вимоги ст.247 ЦПК України та ст.6 Конвенції "Про захист прав людини та основних свобод", ратифікованої Законом України 17 липня 1997 року, з метою недопущення затягування розгляду справи, суд вважає за необхідне розгляд справи провести без фіксування судового засідання технічними засобами.

Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Судом встановлено, що дійсно, 18 червня 2004 року рішенням Першотравенського міського суду Дніпропетровської області визнано договір купівлі-продажу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 нерухомого майна: 77/100 часток будівлі (літА), яка складається з приміщень №1-25,30-37, розташованих по вул.Комсомольська, будинок №30, м.Першотравенськ, Дніпропетровська область, загальна площа будівлі 513,8 кв.м., посвідченого товарною біржею "Єкатеринославська" 19 листопада 2003 року, дійсним та визнано за ними право власності в рівних частках на 77/100 часток вказаної будівлі.

Попередніми власниками частини нежитлової будівлі було ООО ИТАБ "Щит".

У 2004 році право власності на вказані частини нежитлової будівлі було зареєстровано у БТІ, що підтверджується витягом №4180095 від 19 липня 2004 року.

Також, 02 вересня 2004 року позивачі уклали договір купівлі-продажу 23/100 ідеальних частин нежитлового приміщення, розташованого по вулиці Молодіжна, 30 (колишня назва Комсомольська) в місті Першотравенськ, Дніпропетровської області, яка складається з приміщень 1, 26-29,39-41, площею 114,6 м2. Колишній власник ОСОБА_3. Право власності на вказані частини нежитлової будівлі було зареєстровано у БТІ, що підтверджується витягом №11007257 від 21 червня 2006 року.

Таким чином, кожному з них належить по 100/200 частин вказаної нежитлової будівлі.

Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна №152470175 від 14 січня 2019 року підтверджується, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2В.В. є співвласниками по 1/2 частці нежитлової будівлі в будинку №30 по вул.Комсомольська (нині Молодіжна), м.Першотравенська, Дніпропетровської області.

В Єдиному реєстрі заборон відчуження нерухомого майна міститься два записи: перший - від 18 грудня 2006 року за №4237218 про накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1, запис внесено до Єдиного реєстру заборон відчуження нерухомого майна Першою Павлоградською державною нотаріальною конторою, яка є структурним підрозділом Міністерства юстиції України. Згідно вказаного запису, арешт квартири накладено згідно ухвали Першотравенського міського суду №б/н від 07 серпня 1998 року; другий запис від 20 квітня 2007року за №4845517, зроблений Приватним нотаріусом ОСОБА_4 про накладення арешту на квартиру АДРЕСА_6 вказаного запису, арешт квартири накладено згідно ухвали Першотравенського міського суду №б/н від 07 серпня 1998 року. Власником квартири значиться ОСОБА_5. Однак, вказана нежитлова будівля не має квартир. ОСОБА_5 ніколи не була і не могла бути власником квартири АДРЕСА_3.

Таким чином, на даний час на належне позивачам майно безпідставно накладено арешт, чим порушені їх майнові права щодо розпорядження власністю.

Відповідно до ст. 1 Протоколу до «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод» кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод(1950 р.), ратифікованою Законом від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР(даліКонвенція), зокрема ст. 1 Першого протоколу до неї (1952 р.) передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Зазначені принципи сформульовано і в рішенні Європейського Суду з прав людини у справі «Спорронг і Лоннрот проти Швеції» (23 вересня 1982 р.), відповідно до якого суд повинен визначити, чи було дотримано справедливий баланс між вимогами інтересів суспільства і вимогами захисту основних прав людини. Забезпечення такої рівноваги є невід'ємним принципом Конвенції в цілому і також відображено у структурі ст. 1 Першого протоколу.

Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплено й у вітчизняному законодавстві. Так, відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Тобто, право приватної власності ОСОБА_6 є непорушним.

Згідно з усталеною практикою Європейського Суду з прав людини - стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (див., серед інших джерел, рішення у справах «ОСОБА_2 проти Італії» (Immobiliare Saffi v. Italy), заява № 22774/93, п. 44, ECHR 1999-V, та «Вістіньш і Препьолкінс проти Латвії», заява № 71243/01, п. 93, від 25 жовтня 2012 року). Суд наголошує на тому, що перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece) [ВП], заява № 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А № 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії» (Kushoglu v. Bulgaria), заява № 48191/99, пп. 49-62, від 10 травня 2007 року).

Суд також нагадує, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льон рот проти Швеції» (Sporrong and Lonnroth v. Sweden), пп. 69 і 73, Series A № 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «ОСОБА_3 та інші проти Сполученого Королівства» (James and Others v. the United Kingdom), п. 50, Series A № 98).

Відповідно до положення ст. 47 Конституції України держава створює умови, за яких громадянин матиме змогу придбати житло у власність.

Стаття 41 Конституції України наголошує, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Статтею 30 ЦПК України передбачено, що позови про зняття арешту з майна пред'являються за місцезнаходженням цього майна або основної його частини.

Статтями316-320,321,328 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Держава - не втручається у здійснення власником права власності.

Право власності набувається на підставах, що не заборонені Законом, зокрема із правочинів і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із Закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Статями 386-393 ЦК України передбачено, що держава забезпечує рівний захист усіх суб'єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Відповідно до ч. 4ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження», підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є:1) отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом;2) надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника;3) отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах;4) наявність письмового висновку експерта, суб'єкта оціночної діяльності - суб'єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв'язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням;5) відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно;6) отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову;7) погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника;8) отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову.

Згідно ч. 5ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження», у всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду.

Таким чином, позовні вимоги позивачів про скасування арешту з квартири АДРЕСА_7 (колишня Комсомольська), м.Першотравенськ, який зареєстровано в Єдиному реєстрі заборон відчуження об'єктів нерухомого майна за №4845517 та №4237218 є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Що стосується позовних вимог в частині виключення з Єдиного реєстру заборон відчуження нерухомого майна запис від 18 грудня 2006 року №4237218 про арешт квартири АДРЕСА_8 (нині Молодіжна), м.Першотравенськ, Дніпропетровської області та від 20 квітня 2007 року за №4845517 про арешт квартири АДРЕСА_8 (нині Молодіжна), м.Першотравенськ, Дніпропетровської області, то вони не підлягають задоволенню, оскільки внесення інформації та виключення записів в Єдиному реєстрі заборон відчуження нерухомого майна не відноситься до компетенції суду, а вноситься відповідною компетентною особою на підставі, в тому числі, і рішення суду.

Керуючись ст.ст.3-710, 12, 81, 141, 264, 265, 273, 352, 354 ЦПК України, ст.ст. 316-320,321,328,386-393,722 ЦК України, -

ВИРІШИЛА:

Позовні вимоги ОСОБА_1, ОСОБА_2 до Першотравенського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, третя особа виконавчий комітет Першотравенської міської ради Дніпропетровської області про скасування арешту з нерухомого майна - задовільнити частково.

Зняти арешт з квартири АДРЕСА_7 (колишня Комсомольська), м.Першотравенська, Дніпропетровської області накладений за записом про обтяження в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, а саме: обтяження №4237218 від 18 грудня 2006 року Першою Павлоградською державною нотаріальною конторою на підставі ухвали Першотравенського міського суду Дніпропетровської області б/н від 07 серпня 1998 року та обтяження №4845517 від 20 квітня 2007 року приватним нотаріусом Першотравенського міського нотаріального округу Дніпропетровської області ОСОБА_4 на підставі ухвали Першотравенського міського суду Дніпропетровської області б/н від 07 серпня 1998 року.

В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Судові витрати по справі залишити за позивачами - ОСОБА_1 та ОСОБА_2.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга подається учасниками справи через Першотравенський міський суд Дніпропетровської області.

Суддя: С.А.Янжула.