Справа № 366/3087/18
Провадження № 2/366/115/19
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 квітня 2019 року Іванківський районний суд Київської області у складі: головуючого - судді Слободян Н.П., за участю

секретаря судового засідання Мартовицької Н.Є.,

представника позивача ОСОБА_1,

представника третьої особи ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт. Іванків цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 та ОСОБА_5, третя особа Служба справах дітей та сімї Іванківської РДА Київської області, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням,

ВСТАНОВИВ :

Позивач звернувся в суд з позовом до відповідачів про визнання їх такими, що втратили право користування жилим приміщенням, яке належить йому на праві власності , а саме: АДРЕСА_1. Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідачка його колишньою дружиною, а відповідач ІНФОРМАЦІЯ_1 сином. Відповідачі після розірвання шлюбу( 06.02.2017 року), а саме із січня 2017 року у належній йому квартирі не проживають, фактично проживаючи у ІНФОРМАЦІЯ_2, де дитина відвідує школу. Виїхали вони туди добровільно, не маючи наміру повертатися назад. Добровільно з реєстрації у його квартирі не знімаються, створюючи таким чином йому, як власнику, перешкоди у здійсненні правам користування та розпорядження належним йому майном.

03.12.2018 року у справі відкрите провадження. Вирішено розгляд справи проводити у порядку загального позовного провадження Підготовче судове засідання призначено на 14.01.2019 року о 09:00.

14.01.2019 року до участі у справі у якості третьої особи залучено Служба справах дітей та сімї Іванківської РДА Київської області.

У судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги з підстав викладених вище та у позовній заяві.

Відповідачка у судове засідання не з*явилась. Про день і час слухання справи повідомлена вчасно, належним чином. До суду надійшов письмовий відзив на позовну заяву від представника відповідачка адвоката ОСОБА_6, в якому зазначено прохання розгляд справи проводити без участі відповідачів та представника відповідача. У задоволенні позовних вимог адвокат просив відмовити з наступних підстав: відповідач ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3 є малолітнім, є членом сімї позивача, як його син, тому має право на користування жилим приміщенням, яке належить його батькові (позивачу). Через розлучення батьків він став заручником їх відносин, хоча не проти спілкуватися з батьком, час від часу бачитися з ним, періодично проживати у нього. Відповідачка ж, як колишній член сімї позивача, на думку її представника, також має право на користування належним йому жилим приміщенням, оскільки при її вселенні угода про порядок користування цим приміщенням не укладались. Вони з дитиною не чинять ніяких перешкод у користуванні зазначеним вище жилим приміщенням, тому позов не підлягає задоволенню.

Представник третьої особи - Служби справах дітей та сімї Іванківської РДА Київської області у судовому засіданні зазначила, що захищає лише інтереси дитини, тому вважає, що в частині позовних вимог про визнання таким, що втратив право користування жилим приміщенням сина позивача та відповідачки, який є малолітнім, слід відмовити: він не може самостійно через малолітній вік, обирати місце свого проживання, він не перестав бути членом сімї позивача, тому той факт, що він (за рішенням суду) проживає з матірю в іншому місці, не позбавляє його права користування жилим приміщенням, яке належить його батьку і де він зареєстрований.

Суд, вислухавши сторони, які з*явились у судове засідання, вивчивши надані письмові докази, приходить що висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково з наступних підстав.

Судом встановлено, що позивач та відповідачка перебували у зареєстрованому шлюбі з 18.09.2010 року до моменту розірвання шлюбу за рішенням Іванківського районного суду від 06.02.2017 року (справа № 366/304/17, провадження № 2/366/85/17).

Від шлюбу мають сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується свідоцтвом про його народження серії І-ОК № 174874.

Позивачу на підставі договору дарування квартири від 11.08.2015 р. належить на праві приватної власності квартира АДРЕСА_2. Цей ж підтверджено витягом з державного реєстру речових прав на нерухому майно про реєстрацію права власності та Технічним паспортом.

Згідно з довідкою КПІ СР «ВУЖКГ» у цій квартирі зареєстровані три особи: позивач та відповідачі.

З наданих позивачем актів, складених комісією, до складу якої ввійшли депутат селищної ради, двоє сусідів та сам позивач, від 03.04.2018 року та 03.09.2018 року вбачається, що у квартирі поживає лише позивач, а відповідачі, з його слів та слів сусідів, не проживають там з 01.01.2017 року. У цих актах не зазначено причин не проживання малолітньої дитини у батьковій квартирі.

Рахунки щодо оплати комунальних послуг приходять на ім*я позивача і оплачуються ним.

Служба у справах дітей та сімї Іванківської РДА Київської області, як орган опіки та піклування заперечує проти задоволення позову в частині вимог до малолітнього ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3, про визнання його таким, що втратив право користування спірним житловим приміщенням, у зв'язку із наявністю поважних причин такого не проживання.

Щодо позовних вимог про визнання такою, що втратила право користування жилим приміщенням ОСОБА_4

Конституцією України (ст. 41) та Першим протоколом до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (ст. 1), до якої Україна приєдналася 17.07.1997 р. відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» № 475/97-ВР від 17.07.1997 р., закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Cудом встановлено, що відповідач ОСОБА_4 впродовж більше двох років в квартирі, яка належить позивачу не мешкає без поважних причин, залишивши житло добровільно та виїхавши з своїми речами та сином ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_3, на постійне проживання в інше місце : АДРЕСА_3. Саме цю адресу зазначив у відзиві на позовну заяву представник відповідачів як їх фактичне місце проживання. Цей факт ніким не оспорюється.

Крім цього, суд враховує, що саме за цією адресою: АДРЕСА_4. Відповідач ОСОБА_4 отримувала особисто повістки до суду.

Суд вважає, що перебування відповідача на реєстраційному обліку створює для позивача перешкоди у здійсненні повною мірою права власності, яке з урахуванням встановлених обставин та наведених норм закону підлягає захисту.

Згідно зі статтею 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» поняття реєстрації визначено як внесення інформації до Єдиного державного демографічного реєстру та до паспортного документа про місце проживання або місце перебування особи із зазначенням адреси житла.

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» підставою для зняття з реєстрації є, зокрема, остаточне рішення суду про позбавлення права користування житловим приміщенням або про виселення.

Факт реєстрації відповідачки в належному позивачу житловому приміщенні перешкоджає йому, як власнику, у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном. У зв'язку з викладеним право позивача, як вже зазначено, підлягає захисту в обраний ним спосіб: позов у частині визнання відповідачки ОСОБА_4 такою, що втратила право користування жилим приміщенням, яке належить на праві власності позивачу, є обґрунтованим і підлягає задоволенню.

Щодо позовних вимог про визнання таким, що втратив право користування жилим приміщення малолітнього ОСОБА_5

У статті 8 Конституції України закріплено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, а норми Конституції України є нормами прямої дії.

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Згідно із частиною сьомою статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Згідно з частиною другою статті 29 ЦК України фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Статтею 156 ЖК України визначено, що члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 ЖК України, зокрема дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Відповідно до частини другої статті 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право користування цим житлом у разі його відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

У ст. 7 СК України, яка передбачає загальні засади регулювання сімейних відносин, чітко зазначено, що «7. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. 8. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини».

Ст. 17 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що «Батьки або особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки і піклування, наданого відповідно до закону, укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та/або державній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати поділ, обмін, відчуження житла, зобов'язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання»., а у ст. 18 цього ж закону «Діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем».

З огляду на викладене суд вважає, що у всіх діях щодо дитини, до досягнення нею повноліття, незалежно від того, ким вони здійснюються, має бути забезпечено якнайкраще врахування інтересів неповнолітньої дитини.

Дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв'язку, судом встановлено, що малолітній ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3 був вселений після народження у спірну квартиру як член сім'ї власника, проживав там до моменту виїзду з матірю на інше місце проживання у звязку з розлученням (за рішенням суду він залишений проживати з матірю) , тобто малолітній добровільно не втрачав зв'язку з квартирою позивача, як і з своїм батьком (позивачем), і його не проживання зумовлене саме розлученням батьків, відносинами, які між ними склалися, що у даній справі підтверджує поважність причин не проживання відповідача в спірному житлі: він був відсутній у житлі в силу обєктивних обставин.

Доводи позивача щодо неможливості розпорядження квартирою, необхідності сплати комунальних платежів, будь-якого правового значення для вирішення питання щодо визнання особи такою, що втратила право користування житлом за встановлених судом обставин, не мають.

З огляду на викладене суд дійшов висновку про відсутність підстав для застосування частини другої статті 405 ЦК України, у зв'язку із чим позов у цій частині задоволенню не підлягає.

Керуючись статтями 76-89, 141, 258-268, 354 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_4, ІПН НОМЕР_1, прож. в ІНФОРМАЦІЯ_5) до ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_6, ІПН НОМЕР_2, зареєстр. в ІНФОРМАЦІЯ_5) та ОСОБА_5 (ІНФОРМАЦІЯ_1, зареєстрований в ІНФОРМАЦІЯ_5) про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, задовольнити частково.

Визнати ОСОБА_4 такою, що втратила право користування жилим приміщенням квартирою № 58 у будинку № 105 по вул. Розважівській в смт. Іванків Київської області.

В решті позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Київського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги через Іванківський районний суд Київської області у тридцятиденний строк з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Н.П. Слободян