Провадження № 2/760/399/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 січня 2019 року Солом"янський районний суд м. Києва в складі:

головуючого- судді - Шереметьєвої Л.А.

за участю секретаря - Гак Г.М.

представника відповідача 1 - Гербеди Г.Г.

представника відповідача 2 - Бойка Д.О.

розглянувши в відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Юридична компанія «Леджиста», Товариства з обмеженою діяльністю «Укоінвест» про визнання договору недійсним, суд

В С Т А Н О В И В :

У травні 2018 року позивач звернувся до суду з позовом і просить визнати недійсним Договір про надання юридичних послуг №1/01/2015 від 12 січня 2015 року, укладений між відповідачами.

Посилається в позові на те, що 03 квітня 2018 року йому стало відомо про існування спору між ТОВ «Укоінвест» та ТОВ «Юридична компанія «Леджиста» про стягнення 1 666 000, 00 гр. за Договором про надання юридичних послуг №1/01/2015 від 12 січня 2015 року.

Зазначена справа знаходиться на розгляді в Господарському суді м. Києва, в якій ухвалою суду від 07 травня 2018 року його залучено в якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні відповідача.

Зазначив, що згідно з Витягом з ЄДР, вчиненим станом на 12 січня 2015 року. керівником ТОВ «Укоінвест» з 27 березня 2012 року був він, а підписантом ОСОБА_4

Сторонами договору не було взято до уваги, що ОСОБА_5 не мав права підписувати оскаржуваний договір про надання юридичних послуг №1/01/2015 від 12 січня 2015 року.

За таких обставин вважає, що Договір був підписаний особою, яка не мала права його підписувати.

Згідно інформації, зазначеної в оскаржуваному договорі, останній був укладений між ТОВ «Юридична компанія «Леджиста» в особі Лошакова Д.С. та ТОВ «Укоінвест» в особі директора ОСОБА_5, однак зазначена особа станом на день підписання Договору не була директором ТОВ «Укоінвест».

Виходячи з цього, просить задовольнити позов.

Позивач в судове засідання не з'явився, про час розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив.

Частиною 3 ст. 131 ЦПК України передбачено, що учасники судового процесу зобов'язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з'явилися в судове засідання без поважних причин.

Відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Згідно з п. 1 ч. 3 ст. 223 ЦПК України якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.

Виходячи з цього, належного повідомлення позивача та його представника про час розгляду справи, суд вважає за можливе розглядати справу в їх відсутності.

Представники відповідачів у судовому засіданні проти позову заперечували.

Ухвалою суду від 29 травня 2018 року у справі було відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження.

За клопотанням представника відповідача - ТОВ «ЮК «Леджиста» Гербеди Г.Г., ухвалою суду від 11 вересня 2018 року справу призначено до розгляду у судовому засіданні за правилами загального позовного провадження.

Відповідно до ст. 178 ЦПК України відповідачам було надано право надати суду відзив на позовну заяву.

03 липня 2018 року представник ТОВ «ЮК «Леджиста» подав відзив, в якому зазначив, що оспорюваний позивачем договір був підписаний особою, яка станом на момент його укладення була директором ТОВ «Укоінвест» та мала усі необхідні повноваження його підписувати.

Зазначив, що загальними зборами засновників ТОВ «Укоінвест», що відбулися 12 грудня 2014 року, з 15 грудня 2014 року директором товариства був призначений ОСОБА_5, який мав необхідний обсяг повноважень для укладання і підписання договору і позивачу було про це відомо.

Не погоджуючись з рішенням зборів та призначення директором ОСОБА_5, а не ОСОБА_4, 10 лютого 2015 року позивач звернувся з позовом до ТОВ «Укоінвест» про визнання недійсним рішення загальних зборів учасників та скасування державної реєстрації змін, що відбулися на підставі рішення загальних зборів учасників.

На його думку було порушено процедуру повідомлення учасників про дату, час та місце проведення загальних зборів, та, відповідно, внаслідок допущених порушень Закону України «Про господарські товариства» під час проведення загальних зборів 12 грудня 2014 року, його було звільнено з посади директора товариства за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України з 12 грудня 2014 року.

Рішенням Господарського суду м. Києва від 13 липня 2015 року було визнано недійсними рішення, прийняті загальними зборами засновників ТОВ «Укоінвест» від 12 грудня 2014 року, які оформлені протоколом №3 від 12 грудня 2014 року.

Стягнуто з ТОВ «Укоінвест» на користь ОСОБА_3 1 218, 00 гр. судового збору.

В іншій частині позову було відмовлено.

Вважає, що визнання судом недійсним рішення загальних зборів товариства, на підставі яких керівником цього товариства чи іншою уповноваженою особою, було укладено спірний договір, не може бути підставою для визнання недійсним відповідного договору, оскільки не усуває факту законності дій керівника щодо виконання правомірного на той час рішення загальних зборів.

Зазначив також, що згідно витягу з ЄДР на запит від 03 квітня 2018 року станом на 12 січня 2015 року керівником ТОВ «Укоінвест» позивач вказаний не тому, що він був керівником ТОВ «Укоінвест», а тому, що реєстраційну дію № 0021738 про внесення до ЄДР інформації про керівника ТОВ «Укоінвест» з 15 грудня 2014 року станом на 12 січня 2015 року ОСОБА_5, на підставі рішення Господарського суду м. Києва від 13 липня 2015 року в подальшому було скасовано реєстраційною дією № 2015842, проведеною 01 травня 2016 року, однак весь цей час керівником ТОВ «Укоінвест» був ОСОБА_5

Зазначив, що укладений договір є дійсним, правомірним, його вчинено безпосередньо з наміром створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином, з додержанням в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 Цивільного кодексу України.

Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаний. При вчиненні фіктивного правочину сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином.

Отже, позивач, який звертається з вимогою про визнання правочину фіктивним, має довести відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки.

Договір був укладений ТОВ «Укоінвест» з ТОВ «ЮК «Леджиста» з наміром реального надання останнім юридичних послуг у вигляді юридичного обслуговування, такі послуги надавалися протягом більше двох років поспіль, а саме з 12 січня 2015 року до 10 квітня 2017 року.

На його думку договір повністю відповідає загальним вимогам, додержання яких є необхідним для чинності правочину, його недійсність прямо не встановлена законом.

Крім того зазначив, що позивач не є заінтересованою особою, та не має права вимоги, оскільки не довів порушення його майнових прав та інтересів укладенням цього договору.

Виходячи з цього, просить у позові відмовити.

Представник відповідача - ТОВ»Укоінвест» в судовому засіданні проти позову також заперечував.

Зазначив, що договір був укладений та підписаний уповноваженою на те особою в момент укладення, виконувався сторонами.

Підтвердив, що ТОВ »Укоінвест» отримував юридичні послуги від ТОВ »ЮК Леджиста» і додатковим підтвердженням цього є рішення Господарського суду м. Києва по стягнення заборгованості за надані послуги.

Вважає, що таке рішення є додатковим підтвердженням про дійсність укладеного договору.

Просить у позові відмовити.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд не знаходить підстав для задоволення вимог позивача, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом.

В пункті 2 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06 листопада 2009 року «Про судову пракику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз?яснено, що судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства.

Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України).

Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Статтею 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину та зазначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов'язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі судового рішення.

Тобто, при вирішенні спору судом підлягають застосуванню загальні норми статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права.

За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину і має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушено цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушено, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце.

Судом встановлено, що 12 січня 2015 року між ТОВ «Укоінвест» в особі директора ОСОБА_5, та ТОВ «ЮК «Леджиста» в особі директора Лошакова Д.С., був укладений Договір про надання юридичних послуг №1/01/2015, відповідно до умов якого ТОВ «Юридична компанія «Леджиста» надає ТОВ «Укоінвест» юридичні послуги щодо трудових відносин, договірної роботи, надання письмових консультацій, врегулювання корпоративних прав, авторських та суміжних прав, а також щодо претензійної та судової роботи.

12 грудня 2014 року були проведені загальні збори ТОВ «Укоінвест», якими були прийняті наступні рішення:

-звільнено з посади директора ТОВ «Укоінвест» ОСОБА_3 за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України з 12 грудня 2014 року;

-призначено директором товариства ОСОБА_5, якого допущено до виконання службових обов'язків з 15 грудня 2014 року;

-доручено ОСОБА_5 провести дії, необхідні для внесення змін до відомостей стосовно керівника товариства у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців.

Згідно з наказом ТОВ «Укоінвест» №б/н від 15 грудня 2014 року ОСОБА_5 приступив до виконання обов'язків директора.

Рішенням Господарського суду м. Києва від 13 липня 2015 року був частково задоволений позов ОСОБА_3 до ТОВ «Укоінвест» про визнання недійсними рішення загальних зборів учасників та скасування державної реєстрації змін, що відбулись на підставі рішення загальних зборів учасників.

Визнано недійсними рішення, прийняті Загальними зборами засновників ТОВ «Укоінвест» від 12 грудня 2014 року, які оформлені протоколом №3 від 12 грудня 2014 року.

За змістом рішення підставою для цього стали порушення порядку скликання зборів, та порушення прав позивача, як учасника, якому належить 41% частки, який не був повідомлений про їх проведення.

/ а.с. 13 - 21; 74 - 80 /

З Витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань станом на 12 січня 2015 року позивач з 27 березня 2012 року є керівником підприємства, а підписантом - ОСОБА_4

В свою чергу з Виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, сформованої 12 січня 2015 року, керівником ТОВ »Укоінвест» зазначено ОСОБА_5, а підписантом - ОСОБА_4

/ а.с. 13 - 22; 74 - 76 /

Представник відповідача - ТОВ «Укоінвест» в судовому засіданні зазначив, що визнання судом недійсним рішення Загальних зборів товариства, на підставі яких при підписанні оспорюваного позивачем договору виступав ОСОБА_5, не може бути підставою для визнання його недійсним, оскільки дії керівника були зумовлені виконанням правомірного на той час рішення загальних зборів.

Запис про позивача, як керівника товариства, був відновлений в ЄДР на підставі рішення суду лише в травні 2016 року, а на момент підписання договору керівником в ЄДР значився ОСОБА_5

Встановлено також, що рішенням Господарського суду м. Києва від 08 червня 2018 року стягнуто з ТОВ »Укоінвест» на користь ТОВ »Юридична компанія «Леджиста»1 666 000, 00 гр. за договором від 12 січня 2015 року № 02/01/2015.

Даним рішенням, виходячи з принципу правомірності правочину, суд прийшов до висновку про виникнення у сторін договору прав та обов»язків у розумінні вимог ст.11 ЦК України.

Цим же рішенням суд прийшов до висновку про виконання умов договору його сторонами.

/ а.с.93 - 98 /

З точки зору ст.ст. 2, 80, 91, 92 ЦК України юридична особа є учасником цивільних відносин і наділяється цивільною правоздатністю і дієздатністю.

При цьому, з точки зору ст.92 ЦК України, особливістю цивільної дієздатності юридичної особи є те, що така особа набуває цивільних прав та обов'язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону.

За змістом ст. 237 ЦК України правочини юридична особа вчиняє через свої органи, що є правовідношенням представництва, в якому орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов'язана або має право вчинити правочин від імені цієї юридичної особи, в тому числі вступаючи в правовідносини з третіми особами.

Відповідно до ст. 62 Закону України « Про господарські товариства» товаристві з обмеженою відповідальністю створюється виконавчий орган: колегіальний (дирекція) або одноособовий (директор).

Дирекцію очолює генеральний директор.

Дирекція (директор) підзвітна загальним зборам учасників і організує виконання їх рішень.

Дирекція (директор) діє від імені товариства в межах, встановлених даним Законом та установчими документами.

Генеральний директор має право без довіреності виконувати дії від імені товариства.

Частиною 3 статті 92 ЦК України передбачено, що орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов'язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно, та не перевищувати своїх повноважень.

У відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження.

Таким чином, закон вимагає, щоб виконавчий орган товариства діяв добросовісно і розумно, керуючись інтересами товариства, а не власними.

За порушення цієї вимоги на виконавчий орган може бути покладений обов'язок відшкодувати завдані товариству збитки.

Частиною 2 ст. 207 ЦК України визначено, що правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою.

Судом встановлено та не спростовувалося сторонами, що укладений 12 січня 2015 року договір про надання юридичних послуг не оспорювався його сторонами, виконувався сторонами і це ж підтверджено рішенням Господарського суду м. Києва від 08 червня 2018 року.

Виходячи з цього та викладеного вище, суд приходить до висновку, що при укладенні оспорюваного позивачем договору ОСОБА_5 діяв від імені ТОВ »Укоінвест» на підставі наданих йому рішенням зборів повноважень, при підписанні договору діяв від імені та в інтересах ТОВ »Укоінвест»,як діючий керівник, повноваження якого не були скасовані, а тому підстави для визнання незаконними його дій, як керівника, при підписанні договору відсутні.

Це відповідає правовій позиції Верховного Суду України в справі № 6-62цс16 від 27 квітня 2016 року, яка, з точки зору ч.4 ст.263 ЦПК України, має враховуватися судом до спірних правовідносин, а також роз»ясненням, викладеним у постанові Пленуму Верховного Суду України №13 від 24 жовтня 2008 року «Про практику розгляду судами корпоративних спорів».

Крім того, з висновку Верховного Суду України, викладеного в правовій позиції у справі № 6-147цс17 від 13 березня 2017 року, яка повинна враховуватися судами відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, вбачається, що з точки зору ст. ст. 99, 145, 147 ЦК України, ст. 89 ГК України, ст. ст. 58, 59, 62, 63 Закону України «Про господарські товариства» виконавчий орган товариства вирішує всі питання, пов'язані з управлінням поточною діяльністю товариства, крім питань, що є компетенцією загальних зборів учасників товариства або іншого його органу.

Здійснюючи управлінську діяльність, виконавчий орган реалізує колективну волю учасників товариства, які є носіями корпоративних прав.

Отже, на захист прав третіх осіб, які вступають у правовідносини з юридичними особами, в тому числі й укладають з юридичними особами договори різних видів, частиною третьою статті 92 ЦК України передбачено, що орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов'язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень. У відносинах з третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження.

З огляду на приписи статей 92, 203, 215 ЦК України договір, укладений від імені юридичної особи її виконавчим органом (директором) з третьою особою, може бути визнаний недійсним із підстав порушення цим органом установленого обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи, якщо відповідні обмеження існували на момент укладення оспорюваного договору.

У разі визнання судом недійсним рішення загальних зборів учасників товариства, яким визначені повноваження виконавчого органу, це рішення є недійсним з моменту його прийняття.

Для вирішення в подальшому спору про визнання недійсним договору, укладеного виконавчим органом товариства в той період, коли рішення загальних зборів учасників товариства було дійсне, зазначена обставина має правове значення. Вона підтверджує, що станом на час укладення оспорюваного договору повноваження щодо представництва юридичної особи у виконавчого органу були відсутні чи обмежені.

Разом із тим, частина третя статті 92 ЦК України встановлює виняток із загального правила щодо визначення правових наслідків вчинення правочину представником із перевищенням повноважень. Для третьої особи, яка уклала договір із юридичною особою, обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи, в тому числі й повноважень виконавчого органу товариства, загалом не мають юридичної сили, хоча б відповідні обмеження й існували на момент укладення договору.

З огляду на наведене, визнання судом недійсним рішення загальних зборів учасників товариства саме по собі не може слугувати єдиною підставою для висновку про недійсність договору.

В абзаці 5 пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз»яснено, що вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Звертаючись до суду позивач, не будучи стороною договору, в позові не зазначає, яким чином укладенням даного договору порушені його права, констатуючи сам лише факт підписання договору неповноважною на це особою.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами:

1) письмовими, речовими і електронними доказами;

2) висновками експертів;

3) показаннями свідків.

За змістом ст.ст.77-79 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Звертаючись до суду, будь-яких доказів, достатніх для висновку про незаконність укладеного договору, а також порушення прав позивача його укладенням, останній суду не надав.

Крім того, доказів на підтвердження того, що оскаржуваним договором позивачу було завдано шкоду, суду також не надано.

В свою чергу, доводи представників відповідачів підтверджені належними та допустимими доказами, які відповідають засадам доказування, визначеним нормами цивільного процесуального законодавства.

Виходячи з цього, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення вимог позивача.

Керуючись ст.ст. 2, 3, 15, 16, 80, 91, 92, 99, 145, 147, 203, 204, 207, 215, 626, 638 ЦК України, ст. 89 ГК України, ст. ст. 58, 59, 62, 63 Закону України «Про господарські товариства», ст.ст. 4, 5, 12, 13, 76 - 82, 131, 141, 178, 223, 259, 263 - 265, 268, 273 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

В позові ОСОБА_3 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Юридична компанія «Леджиста», Товариства з обмеженою діяльністю «Укоінвест» про визнання договору недійсним відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду через суд першої інстанції.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 23 січня 2019 року.

Суддя Л .А. Шереметьєва