ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 527/938/18 Номер провадження 22-ц/814/1087/19Головуючий у 1-й інстанції Олефір А.О. Доповідач ап. інст. ОСОБА_1
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 квітня 2019 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ у складі:

Головуючого: судді Кривчун Т.О.

Суддів: Бондаревської С.М., Кузнєцової О.Ю.

секретар: Григоришина М.В., Радько О.М.

за участю: позивача ОСОБА_2, представника позивача адв. ОСОБА_3

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2

на рішення Глобинського районного суду Полтавської області від 22 січня 2019 року

у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визнання батьківства та стягнення аліментів.

Суд, заслухавши доповідь судді-доповідача, -

В С Т А Н О В И В :

У травні 2018 року ОСОБА_2 звернулася до місцевого суду із вказаним позовом до відповідача, посилаючись на те, що вона з відповідачем у період з 2002 року по серпень 2015 року проживали однією сім'єю у фактичних шлюбних відносинах. Зареєструвати шлюб вони не мали змоги, оскільки відповідач приїхав з Придністров'я, не мав паспорта громадянина України та тривалий час займався оформленням документів, які посвідчують його особу.

Зазначає, що 26.10.2004 року у них народився син ОСОБА_5, а, оскільки на момент народження дитини відповідач ще не оформив свої документи, запис про батька дитини був здійснений в порядку ст.135 СК України зі слів матері.

Вказує, що, в подальшому, сімейне життя з відповідачем не склалося, тому з 2015 року вони стали проживати окремо. Син залишився проживати з нею (ОСОБА_2А.), при цьому, відповідач ухиляється від виконання батьківських обов'язків, матеріальної допомоги на утримання сина не надає, не піклується про нього, лише іноді спілкується по телефону.

З урахуванням наведеного прохала: визнати батьком ОСОБА_5, який народився 29.10.2004 року в селі Корещина Глобинського району Полтавської області, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянина України, уродженця ІНФОРМАЦІЯ_2 Молдови, який зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_3; змінити прізвище ОСОБА_5 з «Вистороп» на «Дівніч», ім'я, по батькові, число, місяць, рік народження, відомості про матір залишити без змін; стягнути з ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянина України, який зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_3, на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_4, у розмірі 1/4 частини від доходу ОСОБА_6, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку з моменту подання позову і до моменту досягнення повноліття; вирішити питання судових витрат.

Рішенням Глобинського районного суду Полтавської області від 22 січня 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визнання батьківства та стягнення аліментів, відмовлено.

З вказаним рішенням не погодилась позивач, яка у поданій апеляційній скарзі, посилаючись на порушення місцевим судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення місцевого суду скасувати та ухвалити нове про задоволення позову в повному обсязі.

В обґрунтування доводів скарги зазначає, що матеріалами справи в повній мірі встановлено факт свідомого ухилення відповідача від проведення експертизи, а тому суд повинен був застосувати положення ст.109 ЦПК України та визнати факт батьківства на підставі інших доказів.

Окрім того, зауважує, що, оскільки предметом даного спору є не тільки визнання батьківства відповідача щодо неповнолітнього ОСОБА_5, а й стягнення з нього аліментів на утримання дитини, то суду слід було оголосити розшук ОСОБА_6

Також, вказує, що до апеляційної скарги додано інші докази спорідненості відповідача з дитиною ОСОБА_5, а саме фото, які позивач не мала можливості надати в суді першої інстанції, оскільки їх лише зараз віднайшли батьки ОСОБА_2

У судовому засіданні позивач та її представник апеляційну скаргу підтримали та прохали її задовольнити.

Апеляційний суд, заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, вислухавши пояснення учасників процесу приходить до висновку про відхилення апеляційної скарги з наступних підстав.

У відповідності до ч.ч.1-5 ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права . Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з вимогами ч.1 ст.264 цього Кодексу під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Як убачається з матеріалів справи, згідно актового запису №5, складеного ВК Землянківської сільської ради Глобинського районного суду Полтавської області, ОСОБА_5 народився 29.10.2004 року, його батьками записано: ОСОБА_7 (батько) та ОСОБА_8 (мати) (повторне Свідоцтво про народження серії І-КЕ №248764 від 11.10.2016 року, а.с.6).

Також, матеріалами справи установлено та не заперечується сторонами по справі, що ОСОБА_2 та ОСОБА_6 у зареєстрованому шлюбі не перебували та не перебувають.

Відповідно до ОСОБА_9 з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про народження із зазначенням відомостей про батька відносно до частини першої статті 135 Сімейного кодексу України №0 від 08.05.2018 року, відомості про батька дитини ОСОБА_5 було внесено згідно ч.1 ст.135 СК України зі слів матері (а.с.11).

В подальшому, згідно актового запису №101, складеного Глобинським РВ ДРАЦС ГТУЮ у Полтавській області, ОСОБА_9 та ОСОБА_8 (позивач по справі) одружились 19.08.2017 року, після чого остання змінила дошлюбне прізвище «Вистороп» на «Клименко» (Свідоцтво про шлюб серії І-КЕ №166853, а.с.7).

Окрім того, згідно довідки, виданої виконавчим комітетом Землянківської сільської ради Глобинського району Полтавської області від 12 квітня 2018 року №145, жителька с. Корещина Глобинського району Полтавської області ОСОБА_2, 1984 р. н., має на утриманні сина ОСОБА_5, 29.10.2004 р. н. (а.с.10).

При постановленні оскаржуваного рішення місцевий суд виходив із того, що позивачем не надано суду жодних належних та допустимих доказів на підтвердження факту кровного споріднення між відповідачем та дитиною ОСОБА_5, 29.10.2004 р. н. При цьому, визнання факту батьківства за відповідачем, задля з'ясування якого по справі призначена експертиза, в порядку ст.109 ЦПК України не може бути єдиною підставою та беззаперечним доказом біологічного походження дитини від відповідача, за недоведеності факту ухилення ОСОБА_6 від подання експертних матеріалів.

Такі висновки суду першої інстанції відповідають встановленим по справі обставинам та нормам матеріального і процесуального права, виходячи з наступного.

Згідно з частиною першою статті 135 СК України при народженні дитини у матері, яка не перебуває у шлюбі, у випадках, коли немає спільної заяви батьків, заяви батька або рішення суду, запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень провадиться за прізвищем та громадянством матері, а ім'я та по батькові батька дитини записуються за її вказівкою.

Відповідно до статті 128 СК України визнання батьківства за рішенням суду відбувається за відсутності заяви, право на подання якої встановлено статтею 126 цього Кодексу, батьківство щодо дитини може бути визнане за рішенням суду.

Підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до Цивільного процесуального кодексу України. Позов про визнання батьківства приймається судом, якщо запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень вчинено відповідно до частини першої статті 135 цього Кодексу.

Щодо предмету доказування у даній категорії справ, то СК України будь-яких особливостей не визначає. Доказами у такій справі можуть бути будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, показань свідків, письмових або речових доказів, висновків експертів. Тобто при вирішенні спору про визнання батьківства мають враховуватись усі передбачені законом докази в їх сукупності. Керуючись цим загальним правилом, встановлення батьківства на підставі частини другої статті 128 СК України можливо за наявності належних і обґрунтованих доказів (відомостей), які засвідчують походження дитини від певної особи.

Для встановлення батьківства правове значення мають фактичні дані, які підтверджують спільне проживання матері і батька дитини, ведення ними спільного господарства до народження дитини або спільне її виховання чи утримання, а також докази, що підтверджують визнання особою батьківства.

Підставою для категоричного висновку для визнання батьківства в судовому порядку може бути висновок судово-генетичної або судово-імунологічної експертизи.

Матеріалами справи установлено, що судово- генетична та судово - імунологічна експертизи у цій справі не проведені, оскільки ОСОБА_6 не зявився до Медико-генетичного центру «МАМА-ПАПА» для проведення судового-генетичної експертизи, призначеної ухвалою Глобинського районного суду Полтавської області від 05.09.2018 року (а.с.43-44,51).

Як визначено ст.109 ЦРК України, у разі ухилення учасника справи від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для зясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні.

При цьому, місцевим судом вірно визначено, що матеріалами справи не установлено та не доведено стороною позивача, на підставі належних та допустимих доказів, факт свідомого ухилення ОСОБА_6 від подання експертних матеріалів, оскільки останній за адресою, вказаною у позові, не проживає, відомості про реєстрацію його місця проживання відсутні, судових повісток не отримував, а був повідомлений про дату, час та місце судового засідання в місцевому суді, в порядку ч.11 ст.128 ЦПК України через оголошення на сайті судової влади.

Відтак, посилання позивача в апеляційній скарзі на те, що, оскільки предметом даного спору є не тільки визнання батьківства відповідача щодо неповнолітнього ОСОБА_5, а й стягнення з нього аліментів на утримання дитини, то суду слід було оголосити розшук ОСОБА_6, колегія судів до уваги не приймає, оскільки вирішення питання про стягнення аліментів з відповідача на користь позивача на утримання дитини, є похідним від встановлення факту батьківства ОСОБА_6 щодо неповнолітнього ОСОБА_5, який матеріалами справи не доведено, а тому підстави для оголошення розшуку відповідача відсутні.

Як убачається, належними і допустимими доказами походження ОСОБА_5 від ОСОБА_6 не підтверджено, зокрема, доведеністю факту сумісного проживання відповідача разом із позивачем без реєстрації шлюбу до і на момент народження дитини, визнання відповідачем дитини своєю, показами свідків, тощо, а тому підстави для застосування до даних правовідносин положень ст.109 ЦПК України, як вказує, в апеляційній скарзі ОСОБА_2, відсутні.

Згідно ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За змістом ч.ч.3,4 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Окрім того, відповідно до ч.3 ст.367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що обєктивно не залежали від нього.

Так, в поданій апеляційній сказі ОСОБА_2 зазначала про необхідність допиту свідків, які б підтвердили наявність кровної спорідненості між відповідачем та дитиною ОСОБА_5 та факт спільного проживання сторін по справі однією сімєю.

Матеріалами справи установлено, що клопотання про допит свідків ОСОБА_2 в місцевому суді не заявляла, жодних інших доказів батьківства ОСОБА_6 щодо неповнолітнього ОСОБА_5 не надавала, при цьому в апеляційній скарзі апелянтом не надано суду жодного обґрунтування неможливості заявлення відповідного клопотання чи подачі наявних у неї доказів в місцевому суді.

Відтак, колегія суддів приходить до висновку, що, оскільки позивач, діючи в межах своїх повноважень, процесуальних прав та обовязків, належним чином не обґрунтував вимоги позовної заяви, не надавши належних та допустимих доказів на підтвердження викладених в ній обставин, то місцевий суд правомірно відмовив в задоволенні даного позову.

Окрім того, колегія суддів до уваги не приймає та не розглядає в передбаченому законом порядку клопотання апелянта про допит свідків, з урахуванням вимог ч.3 ст.367 ЦПК України, оскільки позивачем в жодній мірі не обґрунтовано на підставі належних та допустимих доказів неможливість заявлення такого клопотання, як доказу на підтвердження правомірності позовних вимог, безпосередньо до суду першої інстанції, в передбаченому процесуальним законом порядку.

Посилання апелянта на те, що до скарги додано інші докази спорідненості відповідача з дитиною ОСОБА_5, а саме фото, які позивач не мала можливості надати в суді першої інстанції, оскільки їх лише зараз віднайшли батьки ОСОБА_2, суд оцінює критично, оскільки самі по собі спільні фото сторін по справі разом з дитиною ОСОБА_5, не можуть свідчити про наявність кровного поріднення між відповідачем та дитиною, при цьому твердження про неможливість їх подачі до місцевого суду є необґрунтованим та не підтвердженим належними засобами доказування.

Відповідно до вищевикладеного, колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду про відсутність підстав для визнання батьківства ОСОБА_6 стосовно ОСОБА_5, 29.10.2004 р. н.

При цьому, оскільки вимога про стягнення з відповідача аліментів на користь позивача на утримання дитини ОСОБА_5, 29.10.2004 р. н. є похідною від первісних вимог про визнання батьківства ОСОБА_6, то вона також не підлягає до задоволення, як вірно визначено судом першої інстанції.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції також не спростовують та зводяться до незгоди із судовим рішенням без належного обґрунтування нормами права.

Суд першої інстанції повно та обєктивно встановив фактичні обставини справи і дав їм належну правову оцінку, дослідив надані сторонами докази, на підставі яких дійшов вірного висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

З огляду на те, що рішення суду відповідає вимогам закону, зібраним по справі доказам, обставинам справи, підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, колегія суддів не вбачає.

Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права

Керуючись ст.ст.367, 374, 375, 382, 383 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2,- залишити без задоволення.

Рішення Глобинського районного суду Полтавської області від 22 січня 2019 року, - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня її проголошення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

ГОЛОВУЮЧИЙ : Т.О. Кривчун

СУДДІ: С.М. Бондаревська

ОСОБА_10