Постанова

Іменем України

02 вересня 2019 року

м. Київ

справа № 761/9780/18

провадження № 61-12241св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Коротенка Є. В. (судді-доповідача), Зайцева А. Ю., Курило В. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі - ОСОБА_2 , Публічне акціонерне товариство «Банк інвестицій та заощаджень»,

треті особи - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_6 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 10 грудня 2018 року у складі судді Осаулова А. А. та постанову Київського апеляційного суду від 06 березня 2019 року у складі колегії суддів: Невідомої Т. О., Гаращенка Д. Р., Пікуль А. А.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , Публічного акціонерного товариства «Банк інвестицій та заощаджень» (далі - ПАТ «Банк інвестицій та заощаджень»), треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання удаваним договору поруки та визнання недійсним договору відступлення прав вимоги.

На обґрунтування позовних вимог зазначила, що позивач перебувала у шлюбі з ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . За життя її чоловік - ОСОБА_7 уклав з АТ «Укрсоцбанк» договір кредиту № 070-22-95/07, відповідно до якого, банк надав у тимчасове користування грошові кошти у сумі 2 000 000 доларів США з кінцевим терміном погашення суми кредиту - до 24 грудня 2027 року. Кредит був отриманий на придбання нерухомого майна, а саме - квартири АДРЕСА_1, загальною площею 345,6 кв.м, житловою площею 216,1 кв.м та підсобних приміщень, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1, машиномісця АДРЕСА_2 , загальною площею 14,8 кв.м та машиномісця АДРЕСА_3 , загальною площею 14,5 кв.м, що знаходяться на друговому поверсі підземної автостоянки в АДРЕСА_3 . З метою забезпечення виконання позичальником своїх зобов`язань щодо погашення кредиту, сплати процентів, можливих штрафних санкцій, а також інших витрат, між чоловіком позивача та АТ «Укрсоцбанк» було укладено договір іпотеки, за яким зазначені об`єкти нерухомості були передані в заставу. За життя ОСОБА_7 належним чином виконував всі прийняті ним зобов`язання за укладеним кредитним договором. Після смерті чоловіка позивач вчинила дії щодо прийняття спадщини. В подальшому позивачу стало відомо, що до Печерського районного суду м. Києва братом померлого - ОСОБА_2 подано позовну заяву про стягнення грошових коштів на підставі договору поруки. При ознайомленні з матеріалами цивільної справи позивачем було з`ясовано, що ПАТ «Укрсоцбанк» та ПАТ «Банк інвестицій та заощаджень» 31 березня 2016 року уклали договір про відступлення прав вимоги за договором кредиту від 25 грудня 2007 року № 070-22-95/07, відповідно до якого, ПАТ «Банк інвестицій та заощаджень» набув право вимоги за кредитним договором, укладеним між первісним кредитором та ОСОБА_7 , померлим ІНФОРМАЦІЯ_1 . В той же день, між тими ж самими фінансовими установами був укладений і договір про відступлення прав за іпотечним договором від 26 грудня 2007 року. Крім того, 31 березня 2016 року ПАТ «Банк інвестицій та заощаджень» та ОСОБА_2 уклали договір поруки, згідно умов якого, поручитель поручається перед кредитором за належне виконання боржником зобов`язань за кредитним договором від 25.12.2007 року № 070-22-95/07. 31 березня 2016 року ОСОБА_2 сплатив всю витребувану банком суму, тобто, виконав всі зобов`язання за померлого позичальника, незважаючи на те, що строк виконання, визначений кредитним договором, ще не настав. Позивач вважає, що у такий спосіб укладено удаваний договір поруки, за яким сторони приховали відступлення прав вимоги на користь фізичної особи ОСОБА_2 . На думку позивача, якщо поручитель поручається за виконання боржником свого обов`язку, то повинна існувати реальна неможливість виконання боржником свого обов`язку. Відповідач ОСОБА_2 поручився за виконання зобов`язань, які є припиненими в силу смерті позичальника. Якби сторони бажали укласти реальний договір поруки, то він був би укладений одночасно з основним договором в 2007 році, або, принаймні, за життя позичальника. Сплата ОСОБА_2 коштів у визначеному розмірі припинила відносини банку та позичальника (його спадкоємців) та стала підставою для виникнення нових правовідносин між удаваним поручителем та спадкоємцями померлого ОСОБА_7 . Таким чином, на думку позивача, сторони підписали удаваний договір поруки, який по суті приховує відносини заміни кредитора у зобов`язанні шляхом відступлення права вимоги коштів. Прихований же договір відступлення вимоги коштів є недійсним, оскільки відступлення відбулось на користь фізичної особи, який не наділений правами фінансової установи. З урахуванням викладеного, просила суд визнаний договір поруки, укладений 31 березня 2016 року між ПАТ «Банк інвестицій та заощаджень» та ОСОБА_2 , удаваним, а по факту - договір відступлення прав вимоги, як такий, що порушує права позивача, недійсним.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 10 грудня 2018 року позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ПАТ «Банк інвестицій та заощаджень», треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 . про визнання удаваним правочином договір поруки від 31 березня 2016 року № 070-22-95/07/1-П, що був укладений між ПАТ «Банк інвестицій та заощаджень» і ОСОБА_2 , та визнання недійсним договору від 31 березня 2016 року про відступлення права вимоги за договором кредиту від 25 грудня 2007 року, що був укладений між ПАТ «Укрсоцбанк» та ПАТ «Банк інвестицій та заощаджень», залишено без задоволення.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, щосторони не мали на меті укладення іншого правочину, окрім договору поруки, і правовідносини виникли між ними виключно за договором поруки, як видом забезпечення зобов`язання. Також зазначив, що позивачем не доведено жодними доказами умисних дій сторін за оспорюваним договором поруки на приховання під цим договором іншого договору.

Не погодившись із цим рішенням, ОСОБА_1 подала до суду апеляційну скаргу.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Київського апеляційного суду від 06 березня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 10 грудня 2018 року залишено без змін.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції, оскільки вони відповідають встановленим обставинам справи та нормам матеріального і процесуального права.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

У липні 2019 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_6 подала до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 10 грудня 2018 року та постанову Київського апеляційного суду від 06 березня 2019 року, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасуватирішення судів першої та апеляційної інстанцій та ухвалити нове рішення у справі про задоволення позовних вимог ОСОБА_1.

Касаційна скарга мотивована тим, що висновки суду першої та апеляційної інстанції є безпідставними та необґрунтованими.

Доводи інших учасників справи

01 серпня 2019 року на адресу Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від АТ «Банк інвестицій та заощаджень» надійшов відзив на касаційну скаргу. У письмовому відзиві відповідач зазначив, що вимоги касаційної скарги є необґрунтовані та не можуть бути задоволені, просить в задоволенні касаційної скарги відмовити, а оскаржені рішення судів першої та апеляційної інстанції залишити без змін.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

04 липня 2019 року вказана справа передана судді-доповідачу.

Ухвалою Верховного Суду від 09 липня 2019 року відкрито касаційне провадження у справі за поданою касаційною скаргою.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що 25 грудня 2007 року між АТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_7 укладено договір кредиту, відповідно до якого, кредитор надав позичальнику у тимчасове платне користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти в сумі 2 000 000,00 доларів США зі сплатою 12,5% річних з кінцевим терміном повернення - до 24 грудня 2027 року на умовах, визначених договором. Кредит був отриманий на придбання нерухомого майна, а саме - квартири АДРЕСА_1, загальною площею 345,6 кв.м, житловою площею 216,1 кв.м та підсобних приміщень, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1, машиномісця АДРЕСА_2 , загальною площею 14,8 кв.м та машиномісця АДРЕСА_3 , загальною площею 14,5 кв.м, що знаходяться на друговому поверсі підземної автостоянки в АДРЕСА_3.

Цим договором передбачено право позичальника достроково погасити кредит.

З метою забезпечення виконання позичальником своїх зобов`язань щодо погашення кредиту, сплати процентів, можливих штрафних санкцій, 26 грудня 2007 року між АТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_7 укладено договір іпотеки, за яким зазначені об`єкти нерухомості були передані в заставу.

Додатково 08 грудня 2009 року було укладено угоду № 1 про внесення змін до договору кредиту від 25 грудня 2007 року № 070-22-95/07, а саме, про встановлення процентної ставки за користування кредитом в розмірі 11 % річних з 01 вересня 2010 року.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 помер.

31 березня 2016 року між ПАТ «Укрсоцбанк» та ПАТ «Банк інвестицій та заощаджень» було укладено договір про відступлення прав вимог за кредитним договором, укладеним між ОСОБА_7 та АТ «Укрсоцбанк».

В цей же день, між ПАТ «Укрсоцбанк» та ПАТ «Банк інвестицій та заощаджень» було укладено договір про відступлення прав за договором іпотеки від 26 грудня 2007 року.

Також, 31 березня 2016 року між ПАТ «Банк інвестицій та заощаджень» та ОСОБА_2 було укладено договір поруки № 070-22-95/07/1-П, згідно умов якого, ОСОБА_2 поручається перед кредитором за належне виконання боржником взятих на себе зобов`язань відповідно до кредитного договору від 25 грудня 2007 року, а також всіх майбутніх додаткових договорів та угод до нього.

31 березня 2016 року ОСОБА_7 достроково погашено кредит у повному обсязі.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.

Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Вимогами частин першої та другої статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти згідно частини першої статті 1048 ЦК України.

Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до статті 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Порукою може забезпечуватися виконання зобов`язання частково або в повному обсязі. Поручителем може бути одна особа або кілька осіб.

З урахуванням статей 553-554 ЦК договір поруки укладається кредитором за зобов`язаннями, які забезпечуються порукою, і поручителем. Оскільки позичальник є не стороною договору поруки, а стороною у зобов`язанні, забезпеченому порукою, чинне законодавство України не передбачає обов`язку кредитора чи поручителя отримувати згоду позичальника на укладення договору поруки. Разом із тим це не означає, що за позовом позичальника такий договір поруки не може бути визнано недійсним, якщо буде доведено, що він звужує його права чи розширює обов`язки чи доведено зловмисну домовленість кредитора з поручителем.

Встановлено, що позивачем позовні вимоги щодо визнання недійсним укладеного 31 березня 2016 року між ПАТ «Банк інвестицій та заощаджень» та ОСОБА_2 договору поруки № 070-22-95/07/1-П не заявлялись, а були заявлені вимоги щодо визнання вказаного договору удаваним, оскільки він по суті приховує відносини заміни кредитора у зобов`язанні шляхом відступлення права вимоги коштів.

Згідно зі статтею 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Частина друга зазначеної статті визначає - якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Верховний Суд України у пункті 25 постанови Пленуму від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснив судам, що за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати , що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин.

Позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: 1) факт укладення правочину, що, на його думку, є удаваним; 2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді вчиненим правочином, тобто, відсутність у сторін іншої мети, ніж намір приховати насправді вчинений правочин; 3) настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж тих, що передбачені удаваним правочином.

Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

За змістом частини п`ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Тлумачення статті 235 ЦК України свідчить, що удаваним є правочин, що вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Тобто, сторони з учиненням удаваного правочину навмисно виражають не ту внутрішню волю, що насправді має місце. Відтак, сторони вчиняють два правочини: один удаваний, що покликаний «маскувати» волю осіб; другий - прихований, від якого вони очікують правових наслідків.

Судами встановлено, що договір поруки було укладено між кредитором ПАТ «Банк інвестицій та заощаджень» та поручителем ОСОБА_2 задля забезпечення виконання усіх зобов`язань боржника за кредитним договором від 25 грудня 2007 року №070/22-95/07, тобто задля виплати кредитору грошових коштів, наданих в якості кредиту ОСОБА_7

Відповідачі, укладаючи даний договір поруки, мали на меті лише встановлення правовідносин поручительства та відповідно досягли бажаного результату, внаслідок чого банк задовольнив свої вимоги про погашення заборгованості за кредитним договором № 070-22-95/07.

Також слід зазначити, що закон не забороняє укладення договору поруки на забезпечення виконання зобов`язань, яке може виникнути в майбутньому і не визначає таку обов`язкову умову як укладення договору поруки до моменту порушення основного зобов`язання.

Суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, правильно виходив із того, що під договором поруки не приховано договір відступлення права вимоги, оскільки за фактом укладення договору поруки автоматична заміна кредитора в основному зобов`язанні не відбувається, а навпаки виникає солідарний обов`язок у поручителя з боржником щодо виконання зобов`язання.

Позивачем не спростовано, що сторони не мали на меті укладення іншого правочину, окрім договору поруки, і правовідносини виникли між ними виключно за договором поруки, як видом забезпечення зобов`язання. Позивачем не доведено жодними доказами умисних дій сторін за оспорюваним договором поруки на приховання під цим договором іншого договору - договору відступлення права вимоги коштів. Висновки, викладені у позовній заяві, є припущеннями, а, відповідно до частини шостої статті 81ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Сам по собі факт переходу до поручителя усіх прав кредитора після повного виконання зобов`язання, забезпеченого порукою, не може свідчити про удаваність договору поруки, а є правовими наслідками, передбаченими статтею 556 ЦК України.

Також, звернувшись до суду з даним позовом, ОСОБА_1 не зазначила яким чином укладений між відповідачами договір поруки порушує її права, оскільки укладення спірного договору поруки ніяким чином не впливає ні на розмір наявної заборгованості, ні на строк виконання зобов`язання для спадкоємців, ні на обсяг їх відповідальності.

Таким чином, правильним є висновок суду першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, про відсутність підстав для визнання договору поруки удаваним, у зв`язку з чим відсутні також і підстави для визнання недійсним договору відступлення права вимоги.

При цьому необхідно приймати до уваги, що законність та обґрунтованість дій поручителя щодо невідкладного повного погашення боргу перед банком та його подальші дії стосовно звернення з вимогами до спадкоємців померлого боржника за кредитним договором від 25 грудня 2007 року №070/22-95/07 не є предметом розгляду цього судового спору.

Посилання позивача на те, що ОСОБА_2 поручився перед кредитором за належне виконання зобов`язань за кредитним договором від 25 грудня 2007 року №070/22-95/07 боржником ОСОБА_7 , який помер, не є обґрунтованим, оскільки предметом цього судового спору не є питання щодо недійсності (нікчемності) цього договору поруки та питання щодо виникнення або припинення поруки за цією угодою. При цьому слід приймати до уваги, що відповідно до приписів статей 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід усіх прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців), а кредитором за кредитним договором №070/22-95/07 від 25 грудня 2007 року у відповідності до статей 1281 та 1282 ЦК України пред`являлися вимоги до спадкоємців померлого боржника ОСОБА_7 щодо сплати заборгованості за кредитним договором в сумі 1 254 438,59 доларів США (том 1, а.с.32-35), які виконані не були. Встановлено, що вказані вимоги пред`являлися банком до спадкоємців, ще до укладення Договору поруки № 070-22-95/07/1-П.

Інші доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржені судові рішення ухвалені без додержання норм матеріального і процесуального права, та зводяться до переоцінки доказів у справі, що відповідно до положень статті 400 ЦПК України, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду. Наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження в судах попередніх інстанцій із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд касаційної інстанції.

При цьому суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «Руїз Торіха проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»).

Верховний Суд встановив, що оскаржені судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалені з додержанням норм матеріального права та процесуального права, а доводи касаційної скарги їх висновків не спростовують, на законність ухвалених судових рішень не впливають.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а оскаржені рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін, оскільки підстави для їх скасування відсутні.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки у задоволенні касаційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 10 грудня 2018 року та постанову Київського апеляційного суду від 06 березня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Є. В. Коротенко

А. Ю. Зайцев

В. П. Курило