№ 207/3394/16-ц
№ 2/207/305/19
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 лютого 2019 року Баглійський районний суд міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Юрченко І.М.

при секретарі Сівачук А.А.

розглянувши у відкритому засіданні у м. Кам`янське цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про вселення.

ВСТАНОВИВ:

25.11.2016 року до Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про вселення. В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач послався на те, що з 14.12.2007 року він та відповідач ОСОБА_2 перебувають у зареєстрованому шлюбу. З кінця 2016 року стосунки між позивачем та відповідачем ОСОБА_2 стали вкрай напруженими, через що вони припинили проживати однією сім`єю, відповідач змінила замки в будинку, в якому вони раніше проживали разом за адресою АДРЕСА_1 та до житла його не впускає. Відповідно до рішення Баглійського районного суду м.Дніпродзержинська від 08 листопада 2016року шлюб між ними було розірвано. Відповідачка чинить йому перешкоди у користуванні житловим приміщенням, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , тому позивач вважає свої права порушеними та просить суд вселити його до житлового приміщення (будинку) за адресою: АДРЕСА_1 .

28 листопада 2016 року ухвалою Баглійського районного суд м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області було відкрито провадження у справі.

Ухвалою Баглійського районного суд м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 06 лютого 2017 року до участі у справі в якості співвідповідача було залучено ОСОБА_3

06 квітня 2017 року стороною відповідача було заявлено клопотання про зупинення провадження у справі в порядку п. 4 ч. 1 ст. 201 ЦПК (в редакції до 15.12.2017 року) до вирішення цивільної справи №207/3629/16 по суті за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , треті особи ОСОБА_2 , Адміністрація Південного району Кам`янської міської ради про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Ухвалою Баглійського районного суд м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 20.04.17 року вказане клопотання розглянуто та провадження у справі зупинено.

Ухвалою Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 11.01.2019 року провадження у справі поновлено, призначено до судового розгляду.

У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав у повному обсязі, обґрунтувавши їх доказами, викладеними в позовній заяві та просив позов задовольнити у повному обсязі. Суду пояснив, що 21.08.2016 року він припинив мешкати у спірному будинку. На теперішній час він вже розлучений з ОСОБА_1 згідно рішення Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська від 08.11.2016 року, рішення набрало законної сили 21.11.2016 року. До шлюбу з ОСОБА_2 він перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4 , шлюб з якою розірвано 25.10.2006 року. Документів на придбання житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , у нього не має, так як вони знаходяться у відповідачки ОСОБА_2 . Позивач у судовому засіданні пояснював, що йому відомо про те, що на даний час власником спірного будинку є ОСОБА_3 . Також, що йому відомо, що 16.03.2018 року Баглійським районним судом міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області було прийнято рішення, відповідно до якого його, ОСОБА_1 , було визнано таким, що втратив право користування житловим приміщенням житловим будинком АДРЕСА_1 та має бути знятий з реєстраційного обліку. Апеляційну скаргу на зазначене рішення він не подавав і воно набрало законної сили.

В останнє судове засідання не з`явився, подав письмову заяву про слухання справи без його участі, позов підтримав, проти заочного рішення не заперечував.

Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання не з`явилась, надала до суду письмові заперечення від 20.12.2016 року.

Представник відповідачів ОСОБА_5 у судовому засіданні позовні вимоги позивача не визнала у повному обсязі. Суду пояснила, що проти задоволення позову вони заперечують з огляду на те що, будинок АДРЕСА_1 був особистою власністю відповідачки ОСОБА_2 , так як придбаний 28.05.2004 року згідно договору купівлі-продажу серія ВВС №751776, реєстр 1634 від 28.05.2004 року посвідченого приватним нотаріусом Дніпродзержинського міського нотаріального округу Огнєвою Н.О., тобто до укладання шлюбу, бо шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстровано 14 грудня 2007 року, після чого відповідачка ОСОБА_2 прописала позивача до будинку. З червня 2016 року сторони фактично припинили проживати разом та вести спільне господарство, розлучені рішенням Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська від 08.11.2016 року, рішення набрало законної сили 21.11.2016 року. Окрім цього рішенням Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська від 16 березня 2018 року у справі № 207/3629/16 ОСОБА_1 визнано таким, що втратив право користування спірним приміщенням та рішення набрало законної сили 16 квітня 2018 року, оскільки ОСОБА_1 апеляційну скаргу не подавав.

Також, згідно договорів дарування серія НВА №058372 реєстр №824 від 06.09.2016 року та серія НВА №058365 реєстр №811 від 05.09.2016 року посвідчених приватним нотаріусом Дніпродзержинського міського нотаріального округу Красношлик Л.Л., законним власником будинку за адресою: АДРЕСА_1 , є відповідач ОСОБА_3 .

В останнє судове засідання представник відповідачів не з`явилась, надала суду заяву, в якій просила справу розглядати за їх відсутністю, проти задоволення позовних вимог заперечувала, просила у позові відмовити.

Суд, вивчивши доводи позивача, заслухавши представника відповідачів, перевіривши матеріали справи та дослідивши надані сторонами докази, оцінивши кожний доказ окремо, а також докази в їх сукупності, приходить до наступних висновків:

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи на підставі доказів, поданих учасниками справи. В судовому засіданні досліджені всі докази, подані учасниками справи. Клопотання про витребування і дослідження інших доказів до суду не надходило. Суд постановляє рішення на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, не визнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно зі ст. 19 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Статтею77 ЦПК України закріплено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухвалені судового рішення.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу.

Так, предметом розгляду даної цивільної справи є вселення особи до житлового будинку по АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_3 , яка не приходиться близькою родичкою ОСОБА_1 .

Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.

14 грудня 2007 року між позивачем та відповідачкою ОСОБА_2 було зареєстровано шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб (ар.с.6). 16.12.2008 року позивач зареєструвався в будинку АДРЕСА_1 , що підтверджується відміткою про місце проживання в паспорті позивача (ар.с.4) та копією будинкової книги для прописки громадян в будинку АДРЕСА_2 (ар.с.32-37). З червня 2016 року подружжя ОСОБА_6 фактично припинили проживати разом та вести спільне господарство, що встановлено у рішенні Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська від 08.11.2016 року, яким було розірвано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , рішення набрало законної сили 21.11.2016 року (ар.с.27). Окрім цього рішенням Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська від 16 березня 2018 року у справі № 207/3629/16 ОСОБА_1 визнано таким, що втратив право користування спірним приміщенням, а саме в будинку АДРЕСА_1 . Рішення набрало законної сили 16 квітня 2018 року, позивач апеляційну скаргу на вказане рішення не подавав. Зокрема, у рішенні встановлено, що приміщення належить ОСОБА_3 та вони не є родичами, тому відсутні підстави для відмови у задоволенні позову ОСОБА_3 про визнання ОСОБА_7 таким, що втратив право користування житловим приміщенням. Вказаним рішенням також встановлено, що позивачкою ОСОБА_3 (у справі № 207/3629/16) "надано докази про попередній зареєстрований шлюб ОСОБА_1 в період з 1978 року по 2006 рік, тому не підтверджуються належними доказами твердження відповідача ОСОБА_1 про придбання житлового будинку за місцем його реєстрації у спільну сумісну власність подружжя, оскільки ст. 74 Сімейного кодексу України чітко визначено про можливість виникнення права на спільне майно жінки та чоловіка, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, але за умови що вони не перебувають в будь-якому іншому шлюбі." У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 особисто підтвердив, що до шлюбу з ОСОБА_2 він перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4 , шлюб з якою розірвано 25.10.2006 року. Таким чином ОСОБА_2 житловий будинок АДРЕСА_1 купувався в той час, коли ОСОБА_1 ще перебував у зареєстрованому шлюбі зовсім з іншою жінкою, так як у судовому засіданні було встановлено, що будинок АДРЕСА_1 був придбаний 28.05.2004 року згідно договору купівлі-продажу серія ВВС №751776, реєстр 1634 від 28.05.2004 року посвідченого приватним нотаріусом Дніпродзержинського міського нотаріального округу Огнєвою Н.О. (ар.с.30-31).

Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 386 Цивільного кодексу України та ст. 150 Житлового кодексу України, які передбачають права власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.

Відповідно до ст. 317 ЦК України, власникові належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Згідно ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Стаття 386 ЦК України передбачає, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 64, ч. 3 ст. 156 ЖК України, позивач не є членом сім`ї відповідачки ОСОБА_3 ..

Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним судом України в постанові від 05 листопада 2014 року під час розгляду справи № 6-158цс14, право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї. Отже після переходу права власності на будинок припинилося і право користування будинком позивача ОСОБА_1 .

Право користування будинком виникло у позивача як члена сім`ї колишнього власника. Після того, як колишній власник подарував житловий будинок, а право власності набула інша особа, у позивача відповідно припинилось право користування цим будинком. Окрім цього, як зазначалось вище за текстом, є рішення суду, яке набрало законної сили про визнання ОСОБА_1 таким, що втратив право користування спірним приміщенням, а саме в будинку АДРЕСА_1 .

Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України з урахуванням положень ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником.

Аналіз змісту вказаних правових норм свідчить про те, що право члена сім`ї власника будинку (квартири) користуватися цим житлом існує лише за наявності у власника права приватної власності на це майно. А отже, припинення права власності особи на будинок (квартиру) припиняє право членів її сім`ї на користування цим будинком.

Судом встановлено та взято до уваги, що згідно договорів дарування серія НВА №058372 реєстр №824 від 06.09.2016 року (ар.с.42-44) та серія НВА №058365 реєстр №811 від 05.09.2016 року (ар.с.40-41) посвідчених приватним нотаріусом Дніпродзержинського міського нотаріального округу Красношлик Л.Л., законним власником будинку за адресою: АДРЕСА_1 , є ОСОБА_3 . Таким чином суд приходить до висновку що позивач не перебуває у жодному спорідненні з власником, а отже позовна вимога про вселення задоволенню не підлягає.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. ст. 2, 4, 10, 12, 13, 81, 82, 95, 263, 264, 265, 268, 352, 354 ЦПК України, суд ,-

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_3 до ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , проживаючої за адресою: АДРЕСА_1 , ОСОБА_3 РНОКПП НОМЕР_3 , поживає за адресою: АДРЕСА_4 про вселення до будинку за адресою: АДРЕСА_1 відмовити повністю.

Рішення може бути оскаржено до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Повний текст судового рішення складено 26 лютого 2019 року

Суддя І.М. Юрченко