Дата документу 18.01.2019 Справа № 332/3554/15-ц
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Є.У.№ 332/3554/15 Головуючий у 1 інстанції: Марченко Н.В.
№ 22-ц/807/400/19 Суддя-доповідач: Крилова О.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 січня 2019 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:

головуючого: Крилової О.В.

суддів: Полякова О.З.

Воробйової І.А.

розглянув в порядку спрощеного письмового провадження без виклику учасників справи цивільну справу заапеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 23 серпня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_4 в інтересах якого на підставі довіреності діє ОСОБА_5 до ОСОБА_6, Запорізької міської ради, Головного управління Держгеокадастру у Запорізькій області, Департамент реєстраційних послуг Запорізької міської ради, третя особа ОСОБА_3 про визнання пункту 3 рішення Запорізької міської ради таким, що втратив чинність, скасування державного акту на земельну ділянку та скасування запису про державну реєстрацію права власності,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду із вищевказаним позовом, в обґрунтування позовних вимог зазначав, що 27 грудня 2007 року між ним та ОСОБА_7 укладено договір дарування 11/25 частини житлового будинку АДРЕСА_2. З вказаного часу позивач проживає у цьому будинку зі своєю сім'єю. ОСОБА_3 є співвласником домоволодіння за вказаною адресою. Вважав, що на підставі ст. 120 ЗК України та ст. 377 ЦК України після укладення договору дарування та з моменту державної реєстрації права власності на нерухоме майно - 22 січня 2008 року, до нього як власника частини житлового будинку перейшло право користування частиною земельної ділянки, на якій розташоване нерухоме майно та земельною ділянкою, необхідною для його обслуговування.

Під час укладання договору дарування відповідач не повідомила ні позивача, ні нотаріуса про існування рішення Запорізької міської ради від 31 січня 2007 року про передачу у власність ОСОБА_7 спірної земельної ділянки. Про отримання ОСОБА_7 19 травня 2008 року державного акта про право власності на земельну ділянку, позивачу стало відомо після 18 жовтня 2012 року, коли ОСОБА_3 та ОСОБА_7 уклали між собою договір про поділ земельної ділянки та ОСОБА_3, посилаючись на нього, почала вимагати від позивача усунення перешкод у користуванні землею.

Посилаючись на зазначені обставини просив суд, визнати п. 3 рішення Запорізької міської ради від 31 січня 2007 року № 61/155 таким, що втратив чинність у частині передачі ОСОБА_7 у власність земельної ділянки у кадастровому кварталі НОМЕР_1 Заводського району м. Запоріжжя для будівництва і обслуговування житлового будинку та господарських будівель та споруд; скасувати державний акт серії НОМЕР_2 про право власності ОСОБА_7 на вказану земельну ділянку та скасувати запис про державну реєстрацію права власності ОСОБА_7 на земельну ділянку.

Рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 23 серпня 2018 року у позовні вимоги задоволено.

Визнано пункт 3 рішення Запорізької міської ради № 61/155 від 31.07.2007 року таким, що втратив чинність в частині передачі ОСОБА_7, (ІНФОРМАЦІЯ_1, яка була зареєстрована: АДРЕСА_1 та померла ІНФОРМАЦІЯ_2) у власність земельну ділянку у кадастровому кварталі НОМЕР_1 Заводського району м. Запоріжжя для будівництва і обслуговування житлового будинку та господарських будівель та споруд (присадибні ділянки).

Скасовано державний акт НОМЕР_2 на право власності на земельну ділянку кадастровий номер НОМЕР_1 розташовану за адресою: АДРЕСА_2 виданий на ім'я ОСОБА_7 (ІНФОРМАЦІЯ_1, яка була зареєстрована: АДРЕСА_1 та померла ІНФОРМАЦІЯ_2)

Скасовано запис про державну реєстрацію права власності ОСОБА_7 (ІНФОРМАЦІЯ_1, яка була зареєстрована: АДРЕСА_1 та померла 18.02.2017 року) на земельну ділянку кадастровий номер НОМЕР_1 розташовану за адресою: АДРЕСА_2).

Стягнуто з ОСОБА_6, Запорізької міської ради, Головного управління Держгеокадастру у Запорізькій області, Департамент реєстраційних послуг Запорізької міської ради на користь ОСОБА_4 понесені судові витрати в сумі 60 грн. 90 коп. з кожного.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на незаконність, неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права просить скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове, яким позовні вимоги залишити без задоволення.

В апеляційній скарзі зазначає, що рішення Запорізької міськради №61/155 про передання земельних ділянок було ухвалене до того, як позивач став власником, само по собі воно втратило чинність з замовленням та отриманням ОСОБА_7 на підставі цього рішення державного акту на землю. Тож зазначене рішення вичерпало свою дію.

Також апелянт посилається на пропуск позивачем строку позовної давності.

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу.

Згідно з частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Зважаючи на те, що справа є малозначною, її розгляд здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_7 подарувала ОСОБА_4 належні їй 11/25 частин житлового будинку АДРЕСА_2. Згідно з п. 2 вказаного договору житловий будинок, частина якого дарується, має загальну площу 69,9 кв. м і знаходиться на земельній ділянці площею 2011 кв. м. Вказана земельна ділянка на час укладання договору не приватизована, що підтверджується довідкою, виданою Запорізькою регіональною філією ДП Центр державного земельного кадастру при державному комітеті України по земельних ресурсах від 23 листопада 2007 року за № 1566 (а. с. 206, 207).

Реєстрація права власності ОСОБА_4 на нерухоме майно за зазначеним договором дарування відбулася 22 січня 2008 року. У зв'язку з втратою оригінала вказаного договору дарування позивачем було отримано його дублікат (а. с. 13-16).

До укладення зазначеного договору дарування, рішенням Запорізької міської ради від 31 січня 2007 року № 61/155 «Про передачу громадянам земельних ділянок у Заводському районі м. Запоріжжя (кадастровий квартал НОМЕР_1)» ОСОБА_7 та ОСОБА_3 передано у спільну сумісну власність для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка) земельну ділянку площею 0,1000 га (кадастровий № НОМЕР_1, а також в оренду на 10 років для городництва земельну ділянку площею 0,2681 га (кадастровий № НОМЕР_3) (а. с. 176-180).

Незважаючи на те, що ОСОБА_7 вже розпорядилася належною їй частиною будинку, вона на підставі рішення Запорізької міської ради від 31 січня 2007 року № 61/155 19 травня 2008 року отримала державний акт серії НОМЕР_2 на право власності на земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_2 спільно з ОСОБА_3 (а. с. 165).

Аналогічний державний акт був отриманий ОСОБА_3 14 травня 2008 року (серії НОМЕР_4) на право власності на земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_2 спільно з ОСОБА_7 (а. с. 162).

08 жовтня 2012 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_3 укладено договір про поділ земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_2 площею 0,1000 га, кадастровий № НОМЕР_1. За домовленістю сторін та згідно зі схемою користування ОСОБА_7 належить 383/1000, що складає 0,038 га; ОСОБА_3 - 617/1000, що складає 0,0617 га. У зв'язку з вказаної земельної ділянки, право спільної сумісної власності припинено, а замість нього сторони набули право спільної часткової власності. Володіння вказаною ділянкою відповідно до п. 4договору відбувається без визначення меж в натурі (а. с. 159-162).

Вирішуючи спір, суд першої інстанції виходив з положень ст. 377 ЦК України, за якими до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначений, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка є необхідною для їх обслуговування. Якщо житловий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, наданій у користування, то у разі їх відчуження до набувача переходить право користування тією частиною земельної ділянки, на якій вони розміщені, та частиною ділянки, яка необхідна для їх обслуговування.

Згідно зі ст. 120 ЗК України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) при переході права власності на будівлю і споруду право власності на земельну ділянку або її частину може переходити на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди.

Зазначена норма закріплює загальний принцип цілісності об'єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об'єкт розташований. За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість.

Згідно з принципом єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди (зміст якого розкривається, зокрема, як у статті 30 ЗК України, який був чинний до 1 січня 2002 року, так і у чинній редакції статті 120 ЗК України та статті 377 ЦК України) особа, яка законно набула у власність будинок, споруду, має цивільний інтерес в оформленні права на земельну ділянку під такими будинком і спорудою після їх набуття (Постанова Великої Палати Верховного Суду від 5 грудня 2018 року Справа № 713/1817/16-ц провадження № 14-458 цс 18).

Також суд правомірно послався на те, що при застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з нормою статті 125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об'єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об'єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об'єкта права власності.

Окрім того, пунктом «е» частини першої статті 141 ЗК України передбачено, що підставою припинення права користування земельною ділянкою є набуття іншою особою права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов висновку, що за загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на будівлю чи споруду стає власником земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості.

Суд першої інстанції правильно зазначив про те, що з 22.01.2008 року (дати державної реєстрації права власності на 11/25 часток житлового будинку АДРЕСА_2 до позивача, як власника, перейшло право користування на частину земельної ділянки, на якій розташована належна йому на праві власності будівля та земельну ділянку, необхідну для її обслуговування.

Також суд звернув увагу , що рішення Запорізької міської ради № 61/155 від 31.07.2007 р. в частині передачі ОСОБА_7 у власність земельної ділянки у кадастровому кварталі НОМЕР_1 Заводського району м. Запоріжжя для будівництва і обслуговування житлового будинку та господарських будівель та споруд (присадибні ділянки) є таким, що втратило чинність у момент набуття права власності позивачем на житловий будинок АДРЕСА_2

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 фактично погоджується з тим, що це рішення вичерпало свою дію та само по собі втратило чинність.

Тому яким чином ухвалення судом оскаржуваного рішення про визнання нечинним п. 3 рішення Запорізької міської ради № 61/155 в частині передання ОСОБА_7 у власність земельної ділянки, порушує права апелянта, не мотивовано та в апеляційній скарзі не обгрунтовано.

Як зазначив суд першої інстанції, інші вимоги, в частині скасування права власності на земельну ділянку та скасування запису про державну реєстрацію права власності на земельну ділянку є похідними від вимоги про визнання п. 3 рішення Запорізької міської ради № 61/155 від 31.01.2007 р. таким, що втратив чинність в частині передачі ОСОБА_7 у власність земельної ділянки і таким чином також підлягають задоволенню.

Так, станом на 19.05.2008 року підстави для набуття права власності ОСОБА_7 на земельну ділянку вже не існувало, тому що вона розпорядилася на той час належним їй будинком, земельна ділянка під обслуговування якого виділялася та право користування цією земельною ділянкою з наступним можливим набуттям права власності на неї перейшло до нового власника будинку - позивача.

Посилання в апеляційній скарзі на пропуск строку позовної давності та обрання позивачем неналежного способу захисту порушеного права також не є переконливими.

Відповідно до вимог статті 15 ЦПК України (у редакції, що діяла на час розгляду справи в судах першої й апеляційної інстанцій) суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо: захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин; інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

Указана норма визначає об'єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов'язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб'єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Визначення правового режиму земельної ділянки перебуває в прямій залежності від права власності на будівлю та споруду, розташовані на цій ділянці, і не залежить від волевиявлення третіх осіб.

У випадку невизнання або порушення прав на земельну ділянку нового власника нерухомого майна, такі права підлягають захисту в судовому порядку.

Позивач посилався на те, що лише у жовтні 2012 року ОСОБА_7 та ОСОБА_3 уклали між собою договір про поділ земельної ділянки тому він лише тоді дізнався про порушення свого права, а до суду звернувся у серпні 2015 року тобто в межах трирічного строку. Крім того, судова колегія враховує, що порушення прав позивача є триваючим та безпосередньо впливає на можливість реалізації ним свого права власності.

З огляду на викладене, суд першої інстанції, ухвалюючи рішення, виходив з наявних у матеріалах справи доказів, наданих позивачем у відповідності із процесуальним законом, і керувався принципами змагальності та диспозитивності цивільного судочинства.

Наведені вище обставини свідчать про те, що суд першої інстанції, мотивуючи своє рішення, вірно проаналізував норми закону та дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог.

Доводи скарги та матеріали справи не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи були допущені порушення норм матеріального чи процесуального права.

З огляду на викладене, судова колегія не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного судового рішення.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 382 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 23 серпня 2018 року по цій справі залишити т без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 18 січня 2019 р.

Головуючий О.В. Крилова

Судді: О.З. Поляков

І.А. Воробйова