КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
_____________________________________________________
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/1926/2019
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 січня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Київського апеляційного суду у складі:

судді-доповідача Рейнарт І.М.

суддів Кирилюк Г.М., Семенюк Т.А.

при секретарі Копійці В.Л.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 22 вересня 2016 року (суддя Литвинова І.В.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення заробітної плати за надурочні роботи,

встановила:

у липні 2016р. позивач звернувся до суду з позовом про зобов'язання відповідача оплатити 208 годин надурочних робіт за 2014-2015 роки.

Мотивуючи позовні вимоги, позивач зазначав, що з 1 квітня 1993р. працює на посаді чергового станції Ніжин виробничого підрозділу Київська дирекція залізничних перевезень. З липня 2014 року Державне територіально-галузеве об'єднання «Південно-Західна залізниця» позбавило чергових по залізничній станції Ніжин скороченої тривалості робочого тижня, а норму робочого часу за обліковий період (квартал) визначило на підставі скороченої тривалості робочого часу, в результаті чого з'явилася надурочна робота, яка не була оплачена, а згоди на отримання компенсації наданням інших вихідних днів він не надавав.

Позивач посилався на те, що він неодноразово звертався до відповідача з вимогами про оплату надурочних робіт за 2014-2015 роки, на які були надані відповіді, що у період з 5 лютого 2015р. по 13 лютого 2015р. та на протязі січня-лютого 2016р. йому було надано дні відпочинку загальною тривалістю 60 та 88 годин відповідно за раніше відпрацьований час у вихідні дні.

У серпні 2016р. позивач подав доповнення до позовної заяви та просив зобов'язати відповідача сплатити 8 049грн 68коп. компенсації за роботу в надурочний час в 2014-2015 роках.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 22 вересня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_2 просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Позивач посилався на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, які суд визнав встановленими, оскільки дні відпочинку та компенсація в одинарному розмірі надавалися без його згоди у порушення частин 3, 4 ст. 106 КЗпП України.

Крім того, позивач зазначав, що судом не враховано, що в розрахункові листки за період з 2014 по 2016 роки відповідач вносив тільки місячну норму робочого часу, не враховуючи кількість годин понад норму робочого часу за обліковий період, тобто в табелі обліку використання робочого часу вносились неправдиві відомості з метою приховання надурочних робіт.

У запереченнях на апеляційну скаргу відповідач просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги, вважаючи доводи позивача безпідставними, а подання даного позову є намаганням позивача отримання другого виду компенсації за роботу у вихідний день, що суперечить вимогам ст. 107 КЗпП України.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 15 листопада 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилено, рішення Печерського районного суду міста Києва від 22 вересня 2016 року залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 28 лютого 2018 року касаційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково, ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 15 листопада 2016 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача, який підтримав апеляційну скаргу, пояснення представника відповідача, який просив залишити рішення суду без змін, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що вона підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що позивач з 1 квітня 1993р. працює на станції Ніжин виробничого підрозділу Київська дирекція залізничних перевезень Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» черговим по залізничній станції.

18 січня 2016 року позивач звернувся до начальника станції Ніжин із заявою про оплату роботи в надурочний час за 2014-2015 роки відповідно до ст. 106 КЗпП України.

Згідно листа Київської дирекції залізничних перевезень регіональної філії «Південно-західна залізниця» від 15 березня 2016р. у період з 5 лютого 2015 року по 13 лютого 2015 року та на протязі січня-лютого 2016 року позивачу були надані дні відпочинку тривалістю 60 та 88 годин відповідно за відпрацьований час у вихідні дні.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач зазначав, що не надавав згоди на отримання компенсації за роботу у надурочний час у вигляді надання днів відпочинку, а просив здійснити грошову виплату компенсації відповідно до ст. 106 КЗпП України.

Згідно статті 50 КЗпП України нормальна тривалість робочого часу працівників не може перевищувати 40 годин на тиждень. Підприємства і організації при укладенні колективного договору можуть встановлювати меншу норму тривалості робочого часу, ніж передбачено в частині першій цієї статті.

Відповідно до частини першої статті 62 КЗпП України надурочні роботи, як правило, не допускаються. Надурочними вважаються роботи понад встановлену тривалість робочого дня (статті 52, 53 і 61 КЗпП України).

Облік робочого часу здійснюється роботодавцем.

Розпорядженням начальника Київської дирекції залізничних перевезень № 572/115 від 27 жовтня 2014 року встановлено з 1 січня 2015 року для чергових по залізничній станції Ніжин підсумований квартальний облік робочого часу з 4-х змінним режимом роботи з тривалістю роботи 12 годин з нормальною тривалістю робочого часу 40 годин на тиждень.

Статтею 61 КЗпП України визначено, що на безперервно діючих підприємствах, в установах, організаціях, а також в окремих виробництвах, цехах, дільницях, відділеннях і на деяких видах робіт, де за умовами виробництва (роботи) не може бути додержана встановлена для даної категорії працівників щоденна або щотижнева тривалість робочого часу, допускається за погодженням з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником) підприємства, установи, організації запровадження

підсумованого обліку робочого часу з тим, щоб тривалість робочого часу за обліковий період не перевищувала нормального числа робочих годин (статті 50 і 51 КЗпП України).

Пунктом 12 Методичних рекомендацій щодо застосування підсумованого обліку робочого часу, затверджених Наказом Міністерства праці та соціальної політики України від 19 квітня 2006 року № 138, визначено, що підсумований облік робочого часу кожного працівника здійснюється за табелем виходів на роботу та затвердженим графіком роботи (змінності) за обліковий період. Облік робочого часу по кожному працівнику має провадитись наростаючим підсумком з початку встановленого облікового періоду. Норма робочого часу за обліковий період визначається за календарем з розрахунку шестиденного робочого тижня, семигодинного робочого дня (чи відповідного скороченого робочого дня) з урахуванням скороченого робочого часу напередодні вихідних днів - до 5 годин і напередодні святкових і неробочих днів - на 1 годину.

Згідно ч. 5 ст. 411 ЦПК України висновки суду касаційної інстанції, в зв'язку з якими скасовано судові рішення, є обов'язковими для суду першої чи апеляційної інстанції під час нового розгляду справи.

Скасовуючи попередню ухвалу апеляційного суду, касаційний суд зазначив, що апеляційний суд не перевірив на підставі належних та допустимих доказів первинного обліку робочого часу кількість фактично відпрацьованих позивачем годин за спірний період, а також встановлену йому графіками роботи норму робочого часу на цей період, в зв'язку із чим не встановив кількості відпрацьованих позивачем годин понад норму робочого часу.

Усуваючи недоліки суду першої інстанції, апеляційний суд зобов'язав відповідача надати суду копії графіків роботи позивача за спірний період та табелів обліку робочого часу.

Відповідачем апеляційному суду були надані копії графіків роботи позивача за 2, 3 та 4 квартали 2014 року та акти від 16 лютого 2017 року і 26 грудня 2017 року про знищення планових графіків роботи за 2015 рік.

Також відповідачем були надані копії табелів робочого часу за період з 1 липня 2014 року по 31 грудня 2015 року.

Однак, копії табелів робочого часу не містять підпису посадової особи, відповідальної за їх складання, та прізвища особи, яка завірила копії, на що було звернуто увагу представника відповідача під час апеляційного розгляду.

Проте, вказаний недолік відповідачем усунено не було.

Відповідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Заперечуючи проти достовірності наданих відповідачем доказів, позивач посилався на те, що надані апеляційному суду копії табелів обліку його робочого часу не відповідають дійсності, так як не відображають реального робочого часу, який був ним відпрацьований у спірний період.

За клопотанням позивача апеляційним судом були витребувані у відповідача витяги з журналів реєстрації цільових інструктажів з питань охорони праці залізничної станції Ніжин за спірний період.

Витяги із журналу реєстрації цільових інструктажів з питань охорони праці залізничної станції Ніжин з 1 липня по 30 липня 2014 року відповідачем не надано.

Порівняння наданих доказів підтвердило недостовірність обліку робочого часу позивача, який зазначений у наданих суду копіях табелів обліку робочого часу позивача.

Зокрема, згідно витягу з журналу реєстрації цільових інструктажів з питань охорони праці залізничної станції Ніжин (далі журнал) за 31 липня 2014 року зміна позивача становила 12 годин (з 8год. до 20год.) (с.с.212 т.1), а згідно табелю обліку робочого часу за липень 2014 року, 31 липня позивач працював 8 год. (с.с. 186 т.1).

Згідно виписки з журналу позивач пройшов інструктаж перед зміною 3 серпня 2014р.,

яка тривала з 8год. до 20 год. (с.с.213 т.1), а згідно табелю обліку робочого часу у вказаний день позивач не працював (с.с.187 т.1).

Згідно табелю обліку робочого часу позивач відпрацював 5 серпня 2014 р. - 4 год. та 6 серпня 2014 року - 8 год. (с.с.187 т.1), однак, виписки із журналу про проходження позивачем інструктажу 5 серпня 2014р. відповідачем суду не надано.

Згідно виписки з журналу 8 серпня 2014р. позивач пройшов інструктаж перед зміною, яка тривала з 20год. 8 серпня 2014р. по 8год. 9 серпня 2014р., а згідно табелю обліку робочого часу позивач відпрацював 8 серпня 12год., 9 серпня - 4год. та 10 серпня - 8 год.(с.с.213 зворот т.1, с.с.187 т.1).

Згідно виписки з журналу 11 серпня 2014р. зміна позивача становила 12год. (с.с.214 т.1). а згідно табелю у зазначений день позивач не працював (с.с.187 т.1).

Згідно виписки з журналу 15 серпня 2014р. позивач працював 12год з 8год. до 20год. (с.с.215 т.1), а згідно табелю у вказаний день позивач не працював (с.с.187 т.1).

Згідно виписки з журналу 19 серпня 2014р. зміна позивача становила 12 год. з 8год. до 20год. (с.с.216 т.1), а згідно табелю позивач у цей день працював 11год. (с.с.187 т.1).

Згідно табелю позивач відпрацював 23 серпня 2014 р. 11 год., однак виписки із журналу про проходження позивачем інструктажу у даний день відповідачем суду не надано.

Згідно виписки з журналу 27 серпня 2014р. зміна позивача становила 12год. з 8год. до 20год. (с.с.217 зворот), а згідно табелю позивач у даний день відпрацював 11год. (с.с.187 т.1).

Згідно виписки із журналу 31 серпня 2014р. зміна позивача становила 12год. з 8год. до 20год. (с.с.218 зворот), а згідно табелю позивач у вказаний день не працював.

Аналіз вказаних обставин, зроблений судом тільки за один місяць, підтверджує посилання позивача на те, що відповідачем суду надані недостовірні докази, зокрема, табелі обліку робочого часу позивача.

На вимогу апеляційного суду представник відповідача не зміг надати пояснення з приводу вказаних обставин.

Крім того, будучи обізнаним про даний судовий спір та необхідність дослідження судом графіків норми робочого часу за спірний період, відповідач у 2017 році знищив вказані графіки за 2015р.

За таких обставин, колегія суддів розцінює процесуальну поведінку відповідача, як недобросовісну, направлену на чинення суду перешкод у встановлені фактичних обставин справи.

Враховуючи, що відповідно до вищезазначених норм матеріального права саме роботодавець зобов'язаний здійснювати облік робочого часу, а обов'язок доказування у трудових спорах покладено на роботодавця, однак відповідачем суду не надано належних та достовірних доказів у підтвердження здійснення належного обліку робочого часу позивача за період з 1 липня 2014р. по 31 грудня 2015р., надані суду докази є недостовірними, тому колегія суддів вважає, що твердження позивача про те, що ним за спірний період відпрацьовано понад встановлену тривалість робочого дня 208 годин відповідачем не спростовано у визначений законом спосіб, а відтак визнаються судом доведеними.

Неналежне оформлення роботи позивача також вбачається з листа ПАТ «Укрзалізниця» на ім'я позивача від 21 червня 2016р. (с.с.19-21 т.1),

Статтею 106 КЗпП України визначено, що за погодинною системою оплати праці робота в надурочний час оплачується в подвійному розмірі годинної ставки.

За відрядною системою оплати праці за роботу в надурочний час виплачується доплата у розмірі 100 відсотків тарифної ставки працівника відповідної кваліфікації, оплата праці якого здійснюється за погодинною системою, - за всі відпрацьовані надурочні години.

У разі підсумованого обліку робочого часу оплачуються як надурочні всі години, відпрацьовані понад встановлений робочий час в обліковому періоді, у порядку,

передбаченому частинами першою і другою цієї статті.

Компенсація надурочних робіт шляхом надання відгулу не допускається.

Пунктом 10 Методичних рекомендацій визначено, що при підсумованому обліку робочого часу час, відпрацьований понад норму тривалості робочого часу за обліковий період, вважається надурочним і оплачується згідно зі статтею 106 КЗпП України. Оплата за всі години надурочної роботи провадиться в кінці облікового періоду. Робота понад норму робочого часу, передбаченого графіком в окремі дні, тижні, місяці облікового періоду, при збереженні норми робочого часу за обліковий період, не є надурочною роботою. Переробіток норми робочого часу, що виникає в окремі дні при підсумованому обліку, може компенсуватися додатковими днями відпочинку або відповідним зменшенням тривалості роботи в інші дні облікового періоду.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає вимоги позивача про оплату надурочних годин у подвійному розмірі правомірними і такими, що підлягають задоволенню.

Доводи відповідача, що у першому кварталі 2016 року позивачу здійснена компенсація (за згодою та у подвійному розмірі) у кількості 148 годин за раніше відпрацьований час: по-перше, у вигляді надання днів відпочинку (відгулів), та по-друге, їх оплатою в одинарному розмірі, не можуть бути підставою для відмови у задоволенні позовних вимог, оскільки це суперечить положенням ст. 106 КЗпП України.

Відповідно до ст. 72 КЗпП України робота у вихідний день може компенсуватися, за згодою сторін, наданням іншого дня відпочинку або у грошовій формі у подвійному розмірі.

Оплата за роботу у вихідний день обчислюється за правилами статті 107 цього Кодексу.

Статтею 107 КЗпП України визначено, що робота у святковий і неробочий день (частина четверта статті 73) оплачується у подвійному розмірі: 1) відрядникам - за подвійними відрядними розцінками; 2) працівникам, праця яких оплачується за годинними або денними ставками, - у розмірі подвійної годинної або денної ставки; 3) працівникам, які одержують місячний оклад, - у розмірі одинарної годинної або денної ставки зверх окладу, якщо робота у святковий і неробочий день провадилася у межах місячної норми робочого часу, і в розмірі подвійної годинної або денної ставки зверх окладу, якщо робота провадилася понад місячну норму.

Оплати у зазначеному розмірі провадиться за години, фактично відпрацьовані у святковий і неробочий день.

На бажання працівника, який працював у святковий і неробочий день, йому може бути наданий інший день відпочинку.

Відповідачем суду не надано доказів, що надана йому компенсація була здійснена за згодою позивача, що він категорично заперечував протягом всього судового розгляду, а заяви позивача, які б могли підтвердити ці обставини суду надано не було.

Крім того, надані відповідачем копії розпорядження № 3 від 4 лютого 2015 року та № 3 від 29 січня 2016 року про компенсацію роботи у вихідний день, не містять відомостей, за які саме дні надана позивачу компенсація у вигляді надання іншого дня відпочинку, а також у розпорядженнях відсутнє посилання, що така компенсація надається на підставі заяви позивача.

Згідно наданого позивачем розрахунку (с.с.30 - 31 т.1), компенсація за 208 годин надурочних робіт за період з липня 2014р. по 31 грудня 2015 року становить 8 049грн 68коп., враховуючи його заробітну плату у розмірі 3149грн. щомісячно.

Відповідачем вказаний розрахунок не спростований, тому колегія суддів вважає, що він є доведеним позивачем і підлягає задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового

рішення є: 1) неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції неповно з'ясовані обставини справи, висновки суду не відповідають встановленим обставинам справи та наданим сторонами доказам, суд неправильно застосував норми матеріального права, тому рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог.

Частиною 13 статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються: позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі.

Враховуючи вказані норми, з відповідача у дохід держави підлягає стягненню судовий збір, від сплати якого був звільнений позивач при пред'явленні позову, у сумі 551грн 20коп. та за подачу апеляційної скарги 826,80грн (150% від судового збору, що підлягав оплаті при пред'явленні позову), а всього 1378грн.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 381-383 ЦПК України, колегія суддів

постановила:

апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 22 вересня 2016 року скасувати, ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця», яке знаходиться у м. Києві, вул. Тверська, 5, код в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України 40075815, на користь ОСОБА_2, який проживає у АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер платника податків НОМЕР_1, 8049грн 68коп.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця», яке знаходиться у м. Києві, вул. Тверська, 5, код в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України 40075815, у дохід держави ( розрахунковий рахунок № 0024, отримувач УК у Солом. р-ні/Соломян. р-н/22030101, банк отримувача Казначейство України (ЕАП), , код банку отримувача 899998) судовий збір у сумі 1378грн.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, оскарженню у касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови складено 23 січня 2019 року.

Суддя-доповідач І.М. Рейнарт

Судді Г.М. Кирилюк

Т.А. Семенюк