Р І Ш Е Н Н Я

І м е н е м У к р а ї н и

(з а о ч н е)

25 січня 2019 року м. Вільногірськ

Вільногірський міський суд Дніпропетровської області в складі:

головуючого - судді Борцової А.А.,

за участю секретаря - Заіки А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін цивільну справу за позовом АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_2 про стягнення боргу кредитором спадкодавця,-

В С Т А Н О В И В:

АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» (далі - АТ КБ «ПРИВАТБАНК») звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу кредитором спадкодавця, вказуючи, що відповідно до укладеного договору № б/н від 03.10.2011 року ОСОБА_3 отримав кредит у розмірі 15000.00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, зі сплатою відсотків за користування кредитом згідно умов договору. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер. Спадкоємці ОСОБА_3 мали право подати заву про прийняття або про відмову від спадщини у строк з 22.06.2014 року по 22.12.2014 року. У даному випадку спадкоємцем, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини є ОСОБА_2. На думку позивача відповідач прийняла спадщину, до складу якої входять, у тому числі, кредитні зобов'язання померлого позичальника. Спадкування обов'язків відбулося відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України, так як відповідач не відмовився від спадщини у передбачені цивільним законодавством строки, а саме 6 місяців від дня відкриття спадщини. Згідно ч. 3 ст. 1296 ЦК, відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. 15.07.2018 року до спадкоємця, ОСОБА_2, було направлено лист-претензію, згідно яких позивач пред'явив свої вимоги, але ніяких дій не було виконано. Станом на дату смерті заборгованість позичальника перед банком за кредитним договором № б/н від 03.10.2011 року становить - 13663.80 гри., яка складається з наступного: 13663.80 грн. - заборгованість за кредитом. Керуючись ст.ст. 259, 526, 527, 530, 608, 1218, 1219, 1220, 1221, 1223, 1268, 1270, 1281, 1282 Цивільного кодексу України, ст. ст. 4, 5, 19, 184 Цивільного процесуального кодексу України позивач просить стягнути з ОСОБА_2 на користь АТ КБ «ПРИВАТБАНК» заборгованість у розмірі 13663.80 гри. за кредитним договором № б/н від 03.10.2011 року та понесені ними судові витрати в розмірі 1762,00 грн.

Ухвалою Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 28.11.2018 року у справі відкрито спрощене позовне провадження без повідомлення сторін, сторонам роз'яснені їх процесуальні права та обов'язки.

Відповідно до ч.5 ст.279 ЦПК України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше.

Клопотання про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін відповідно до вимог ч.5 ст. 279 ПК України сторони не заявляли.

Представник позивача надав заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та не заперечує проти заочного розгляду справи. (а.с. 64).

Відповідачці копія ухвали про відкриття провадження у справі разом з копією позовної заяви та доданими до неї документами, надіслана судом у відповідності до вимог п.2 ч.7 ст.128 ЦПК України, за адресою її місця проживання, зареєстрованою у встановленому законом порядку. 29.12.2018 року на адресу суду повернуто поштове відправлення на ім'я ОСОБА_2 з відміткою «за закінченням встановленого строку зберігання» (а.с. 83). Відповідно п.4 ч.8 ст.128 ЦПК України, відповідач вважається такою, що отримала копію ухвали про відкриття провадження у справі разом з копією позовної заяви та доданими до неї документами. У встановлений судом строк відповідачка відзив на позов не подала, про поважність причин не подання відзиву в установлені строки не повідомила, тому суд, відповідно до ч.8 ст. 178, ст.ст. 280-281 ЦПК України, вирішує справу за наявними у ній матеріалами у заочному порядку.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання технічними засобами не здійснювалося, оскільки розгляд справи судом здійснюється за відсутності учасників справи.

Дослідивши письмові докази по справі, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову слід відмовити по наступним підставам.

Так, на підтвердження факту укладення з ОСОБА_3 кредитного договору позивачем надано до суду завірену анкету - заяву відповідача про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг в ПриватБанку від 03.10.2011 року (а.с.8), з якої слідує, що відповідач підтвердив, що він погоджується із тим, що ця заява разом із Пам'яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами, становить між ним і банком договір про наданні банківських послуг. Також підтвердив, що ознайомлений і згоден з Умовами і Правилами надання банківських послуг, а також тарифами банку. Відомостей про те, що ОСОБА_3 бажає отримати від позивача кредит, його розмір, отримання кредитної картки та кредитних коштів, вказана заява не містить.

Факт смерті ОСОБА_3, підтверджується копією свідоцтва про смерть останнього, відповідно до якого останній помер ІНФОРМАЦІЯ_1. (а.с. 35)

На підтвердження розміру заборгованості ОСОБА_3 перед банком за кредитним договором № б/н від 03.10.2011 року позивачем надано розрахунок заборгованості за період з 04.05.2013 року по 10.01.2018 року, згідно якого після ІНФОРМАЦІЯ_1 (після смерті позичальника) періодично здійснювалися операції з погашення кредиту, однак даних про те, хто і яким чином міг вносити ці кошти, позивачем не надано, заборгованість за кредитом на дату смерті ОСОБА_3 становила 14984,25 грн. (а.с. 6-7).

Згідно платіжного доручення від 28.08.2018 р., позивачем сплачено судовий збір в сумі 1762,00 грн. (а.с. 1).

Факт реєстрації ОСОБА_3 з 23.09.2005 року за адресою АДРЕСА_1 підтверджується копією сторінок його паспорту. (а.с. 33)

Факт реєстрації ОСОБА_2 з 06.04.2004 року за адресою АДРЕСА_1 підтверджується копією сторінок її паспорту. (а.с. 34), а з 13.10.2017 р. відповідачка зареєстрована у м. Вільногірськ, що підтверджується інформацією, наданою виконкомом Вільногірської міської ради Дніпропетровської області (а.с. 79).

25.09.2014 року позивач звернувся до П'ятихатської нотаріальної контори з претензією кредитора, відповідно якої зазначив, що 04.05.2013 року ОСОБА_3 та ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» уклали кредитний договір б/н, за ОСОБА_3 рахується заборгованість у розмірі 14423,80 грн., та оскільки останній ІНФОРМАЦІЯ_1 помер просили повідомити чи заводилась спадкова справа після смерті боржника та включити кредиторські вимоги в спадкову масу. (а.с. 41)

Згідно відповіді завідувача П'ятихатської державної нотаріальної контори С.В. Новенко від 26.11.2014 року на ім'я ПАТ «ПРИВАТБАНК», повідомляється про неможливість надати запитувану інформацію. (а.с. 42)

Відповідно до вимог ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтею 628 Цивільного кодексу України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

За вимог ст. 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Частиною 1 та 2 ст. 639 Цивільного кодексу України визначено, що договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.

Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася.

Відповідно до вимог ч.ч. 1,2 ст. 207 Цивільного кодексу України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв'язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Верховний Суд України у справі № 6-16цс15 від 11 березня 2015 року висловив правову позицію з приводу того, що за частинами першою, другою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний стороною (сторонами). Зазначена правова позиція міститься і в постанові Верховного суду України від 22 березня 2017 року (справа № 6-2320цс16).

Разом з тим, позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження факту укладання між сторонами у належній формі кредитного договору, оскільки померлий ОСОБА_3 у анкеті-заяві від 03.10.2011 року погодився лише з тим, що ця заява разом із Пам'яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами, становить між ним і банком договір про надання банківських послуг, але яких саме, у цій заяві не вказано, доказів того, що відповідач отримував кредитну картку та кредитні кошти у розмірі 15000,00 грн. і користувався ними, позивачем не надано.

До того ж, надані позивачем Умови та Правила отримання банківських послуг не містять відомостей про дату їх прийняття та затвердження, а також підпису відповідача, тому позивачем не доведено, що під час підписання заяви-анкети позичальника ОСОБА_3 був ознайомлений саме з цими Умовами та Правилами.

Крім того, позивачем не доведено, що позичальник має заборгованість по поверненню кредитних коштів у розмірі, зазначеному у позовній заяві, що становить 13663,80 грн., оскільки сам по собі розрахунок заборгованості, здійснений банком, не може бути єдиним та безумовним доказом розміру наявної заборгованості за кредитним договором, а інших належних доказів на підтвердження розрахованої позивачем кредитної заборгованості, зокрема, виписки по картковому рахунку позичальника, даних про рух на ньому коштів тощо позивачем не надано.

Порядок прийняття спадщини, яка відкрилася після 1 січня 2004 року, визначений главою 87 ЦК України.

Так, згідно з ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав і обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, за виключенням тих прав і обов'язків, що зазначені у ст. 1219 ЦК України (ст. 1218, 1231 ЦК України).

Часом відкриття спадщини є день смерті особи, або день, з якого вона оголошується померлою (ч. 2 ст. 1220 ЦК України).

Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її (ч. 1 ст. 1268 ЦК України).

Дії, які свідчать про прийняття спадщини спадкоємцем спадщини визначені у частинах 3, 4 статті 1268, статті 1269 ЦК України.

Оскільки зі смертю боржника зобов'язання по поверненню кредиту включаються до складу спадщини, то умови кредитного договору щодо строків повернення кредиту чи сплати його частинами не застосовуються, а підлягають застосуванню норми статті 1282 ЦК України щодо обов'язку спадкоємців задовольнити вимоги кредитора у порядку, передбаченому частиною другою цієї норми.

Згідно зі ст. 1282 ЦК України, спадкоємці зобов'язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов'язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора вони зобов'язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями і кредитором не встановлено інше. У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора накладає стягнення на майно, яке було передано спадкоємцям у натурі.

Статтею 1281 ЦК України передбачено пред'явлення кредитором спадкодавця вимог до спадкоємців.

Відповідно до ч. 2 ст. 1281 ЦК України, кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред'явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від дня настання строку вимоги.

Разом з тим, твердження позивача, що відповідачка є спадкоємцем померлого ОСОБА_3 та прийняла після його смерті спадщину, фактично базуються на припущеннях, оскільки доказів того, що відповідачка на час смерті спадкодавця ОСОБА_3 - ІНФОРМАЦІЯ_1 проживала з останнім не надані, а факт її реєстрації з 06.04.2004 року за однією адресою із померлим ОСОБА_3 у м. П'ятихатки по вул. Мамона, 11 не може слугувати достатньою підставою для вказаного висновку, оскільки з 13.10.2017 р. відповідачка зареєстрована у м. Вільногірськ, що підтверджується інформацією, наданою виконкомом Вільногірської міської ради Дніпропетровської області (а.с. 79), за даними виконкому П'ятихатської міської ради Дніпропетровської області дані про реєстрацію відповідачки у м. П'ятихатки відсутні (а.с. 70), де саме була зареєстрована та проживала відповідачка на час смерті її батька невідомо, тому факт спільного проживання відповідачки разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини позивачем не доведено.

Крім того, позивачем не надано доказів на підтвердження того, що ОСОБА_3 на час смерті мав будь-яке майно, до того ж, прийняття спадщини є правом спадкоємця, а не його обов'язком, тому він може не тільки прийняти спадщину, а і відмовитися від неї.

Відповідно до ч.1,3 ст.12 ЦПК України, судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні.

В рішенні Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.

Також в своїх рішеннях Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (п.1 ст. 32 Конвенції) неодноразово наголошував, що суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом».

Таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів: (п.45 Рішення ЄСПЛ у справі «Бочаров проти України» від 17.06.2011 р., заява №21037/05;п.53 Рішення ЄСПЛ у справі «ОСОБА_3 проти України» від 15.10.2010 р., заява №38683/06; п.75 Рішення ЄСПЛ у справі «Огороднік проти України» від 05.05.2015 р., заява № 29644/10; п.52 Рішення ЄСПЛ у справі «Єрохіна проти України» від 15.02.2013 р., заява №12167/04).

Згідно з ч.6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи.

Таким чином, окремо оцінивши належність, допустимість і достовірність кожного доказу, наданого позивачем, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позивачем, поза розумним сумнівом, не доведено факт укладення між ним та позичальником ОСОБА_3 кредитного договору, отримання позичальником ОСОБА_3 від позивача кредитних коштів, наявність і розмір заборгованості по поверненню цих коштів, також факт спільного проживання відповідачки ОСОБА_2 разом із спадкодавцем ОСОБА_3 на час смерті останнього, наявності у нього спадкового майна і прийняття спадщини відповідачкою, тому підстави для стягнення з відповідачки боргу у розмірі 13663 грн. 80 коп. відсутні, а у задоволенні позову слід відмовити за недоведеністю заявлених вимог.

Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України понесені позивачем і документально підтверджені судові витрати у вигляді сплаченого судового збору у розмірі 1762 грн. 00 коп. слід покласти на позивача.

На підставі ст.ст. 525, 526, 554, 610, 611, 612, 615, 625, 651, 1050, 1054, 1216, 1220, 1268,1269,1281,1282 ЦК України та керуючись ст.ст. 12, 81, 128, 133, 141, 178, 247, 263- 265, 268, 274, 277-279, 280-283 ЦПК України, суд,-

У Х В А Л И В:

У задоволенні позову АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_2 про стягнення боргу кредитором спадкодавця - відмовити.

Судові витрати у виді сплаченого судового збору в розмірі 1762,00 грн. покласти на позивача.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому цим Кодексом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення складено 25 січня 2019 року.

Головуючий - суддя: підпис А.А.Борцова