П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 січня 2019року м. Київ

Справа № 2-2518/12

Провадження: № 22-ц/824/453/2019

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т.О.,

суддів Гаращенка Д.Р., Пікуль А.А.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Індіго» на рішення Солом'янського районного суду міста Києва від 16 лютого 2015 року, ухвалене під головуванням судді Коробенко С.В., у цивільній справі за позовом Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Індіго» до ОСОБА_1, Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Вусо» про стягнення шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди,

в с т а н о в и в:

У березні 2012 року Товариство з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Індіго»( далі - ТзДВ «СК «Індіго») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1, Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Вусо» (далі - ПрАТ «СК «ВУСО» ) про стягнення шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.

Позовна заява мотивована тим, що 30 липня 2008 року між ТзДВ «СК «Індіго» та ОСОБА_2 укладено договір добровільного страхування транспортного засобу, предметом якого є страхування автомобіля Mitsubishi. 23 листопада 2008 року відбулася ДТП за участю автомобіля Mitsubishi та автомобіля Geely, під керуванням ОСОБА_1, цивільно-правова відповідальність якого застрахована у ПрАТ «СК «ВУСО» (страховий ліміт з урахуванням франшизи - 24 990 грн). Постановою Солом'янського районного суду м. Києва від 08 грудня 2008 року ОСОБА_1визнано винним у вчиненні вищевказаної ДТП. На підставі акта здачі-приймання від 25 березня 2009 року ОСОБА_2 за договором добровільного страхування виплачено страхове відшкодування у розмірі 59 822,201 грн. ТзДВ «СК «Індіго» вказувало, що воно має право зворотної вимоги до відповідачів.

За викладених обставин ТзДВ «СК «Індіго» просило стягнути на його користь відшкодування шкоди у порядку регресу з ОСОБА_1 та ПрАТ «СК «ВУСО» у розмірі 34 832,80 грн.та 24 990 грн. відповідно.

Рішенням Солом'янського районного суду міста Києва від 16 лютого 2015 року у задоволенні позову ТзДВ «СК «Індіго» відмовлено.

Не погодившись із таким рішенням суду, представник ТзДВ «СК «Індіго» - Балацький С.С. подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просиврішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов.

В обґрунтуванняапеляційної скарги зазначив, що посилання суду на пропуск строків звернення позивача до суду за захистом своїх порушених прав є необґрунтованим, адже виплата страхового відшкодування відбулася 10.04.2009 року, а позовна заява про стягнення шкоди була подана 02.03.2012 року, тобто, в межах трирічного строку позовної давності.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 7 квітня 2015 року апеляційну скаргу відхилено. Рішення Солом'янського районного суду міста Києва від 16 лютого 2015 року залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу ТзДВ «СК «Індіго» задоволено частково. Ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 7 квітня 2015 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 13 грудня2016 року апеляційну скаргу задоволено частково.

Рішення Солом'янського районного суду міста Києва від 16 лютого 2015 року в частині вирішення позовних вимог ТзДВ «СК «Індіго» до ПрАТ «СК «Вусо» про стягнення шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди скасовано, провадження у справі в цій частині закрито.

Рішення Солом'янського районного суду міста Києва від 16 лютого 2015 року в частині вирішення позовних вимог ТзДВ «СК «Індіго» до ОСОБА_1 про стягнення шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення. Позовні вимоги ТзДВ «СК «Індіго» до ОСОБА_1 задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТзДВ «СК «Індіго» 34 832 грн. 80 коп. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТзДВ «СК «Індіго» судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 348 грн. 33 коп. та судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 383 грн.72 коп.

Постановою Верховного Суду від 26 вересня 2018 рокурішення Апеляційного суду міста Києва від 13 грудня 2016 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Справа надійшла до Київського апеляційного суду 15 листопада 2018 року.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 16 листопада 2018 року справу призначено до розгляду в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з огляду на наступне.

Як убачається з матеріалів, 30 липня 2008 року між ТзДВ «СК «Індіго» та ОСОБА_2 було укладено договір добровільного страхування наземного транспортного засобу, предметом якого є страхування автомобіля марки Mitsubishi.

23 листопада 2008 року на 127 км автодороги Київ-Харків сталася ДТП за участю застрахованого автомобіля марки Mitsubishiта автомобіля марки Geely, під керуванням водія ОСОБА_1

Постановою Солом'янського районного суду м. Києва від 08 грудня 2008 року ОСОБА_1 визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП України.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

.

На момент вчинення ДТП цивільно-правова відповідальність ОСОБА_1 була застрахованна у ПрАТ «СК «ВУСО».

Згідно зі звітом від 15 грудня 2008 року розмір матеріального збитку, завданого власнику автомобіля марки Mitsubishi, становить 39 638,27 грн.

Страхове відшкодування було виплачене ОСОБА_2 на підставі акта здачі-приймання від 25 березня 2009 року у розмірі 59 822,20 грн.

Відповідно до ч. 2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Статтею 982 ЦК України визначено що, істотними умовами договору страхування є предмет договору страхування, страховий випадок, розмір грошової суми, в межах якої страховик зобов'язаний провести виплату у разі настання страхового випадку (страхова сума), розмір страхового платежу і строки його сплати, строк договору та інші умови, визначені актами цивільного законодавства.

Відповідно до статті 29 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», у зв'язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов'язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством.

Відповідно до ч. 1 ст. 990 ЦК України, страховик здійснює страхову виплату відповідно до умов договору на підставі заяви страхувальника (його правонаступника) або іншої особи, визначеної договором, і страхового акта (аварійного сертифіката).

За змістом ст.ст. 9, 22-31, 35, 36 ЗУ «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» настання страхового випадку (скоєння дорожньо-транспортної пригоди) є підставою для здійснення страховиком виплати страхового відшкодування потерпілому відповідно до умов договору страхування та в межах страхової суми. Страховим відшкодуванням у цих межах покривається оцінена шкода, заподіяна внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи. Для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, подає страховику заяву про страхове відшкодування. Таке відшкодування повинно відповідати розміру оціненої шкоди, але якщо розмір заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати за таку шкоду обмежується зазначеною страховою сумою.

Згідно ст.1194 ЦК України в разі, якщо страхової виплати (страхового відшкодування) недостатньо для повного відшкодування шкоди, завданої особою, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, ця особа зобов'язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

З огляду на вищенаведене, сторонами договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів є страхувальник та страховик. При цьому договір укладається з метою забезпечення прав третіх осіб (потерпілих) на відшкодування шкоди, завданої цим третім особам внаслідок скоєння дорожньо-транспортної пригоди за участю забезпеченого транспортного засобу.

Згідно правової позиції, викладеної Верховним Судом України у постанові від 20.01.2016 р. (Справа № 2808цс15), право потерпілого на відшкодування шкоди її заподіювачем є абсолютним і суд не вправі відмовити в такому позові з тих підстав, що цивільно-правова відповідальність заподіювача шкоди застрахована. У разі задоволення такого позову заподіювач шкоди не позбавлений можливості пред'явити майнові вимоги до страхової компанії, з якою ним укладено договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності.

Оскільки цивільно-правова відповідальність водія транспортного засобу Geely ОСОБА_1, якого визнано винним у вчиненні ДТП, на момент ДТП застрахована в ПрАТ «СК «ВУСО», позивач просив стягнути із страхової компанії винуватця ДТП в порядку регресу виплачене страхове відшкодування у розмірі 24 990 грн. Решту коштів позивач просив стягнути з ОСОБА_1

Відповідно до статей 512, 514 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою у випадках, встановлених законом.

Такими законами, зокрема, є норми статті 993 ЦК України та статті 27 Закону України «Про страхування», відповідно до яких до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.

Тобто, у таких правовідносинах відбувається передача (перехід) права вимоги від страхувальника (вигодонабувача) до страховика. Нового зобов'язання з відшкодування збитків при цьому не виникає, оскільки відбувається заміна кредитора: потерпілий (страхувальник) передає страховику своє право вимоги до особи, відповідальної за спричинення шкоди. Отже, страховик виступає замість потерпілого в деліктному зобов'язанні.

До нового кредитора переходять права первісного кредитора в зобов'язанні в обсязі та на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Новий кредитор набуває прав та обов'язків свого попередника.

Таким чином, заміною кредитора деліктне зобов'язання не припиняється, оскільки відповідальна за спричинену шкоду особа свій обов'язок з відшкодування шкоди не виконала.

Заміна сторін у зобов'язанні не змінює порядку обчислення та перебігу позовної давності (стаття 262 ЦК України).

Перехід права вимоги потерпілого (страхувальника) у деліктному зобов'язанні до страховика в порядку статті 993 ЦК України та статті 27 Закону України «Про страхування» є суброгацією.

При цьому помилковим є ототожнення права вимоги, визначене статтею 27 Закону України «Про страхування» та статтею 993 ЦК України, із правом вимоги (регресу), визначеного статтею 1191 ЦК України, оскільки наведені норми регулюють різні за змістом правовідносини - суброгацію у страхових відносинах та регрес.

Так, на відміну від суброгації у страхових відносинах, де, як вже зазначено вище право вимоги переходить від потерпілого (страхувальника) до страховика, а деліктне зобов'язання продовжує існувати, при регресі основне (деліктне) зобов'язання припиняється та виникає нове (регресне) зобов'язання, в межах якого у кредитора (третьої особи, що виконала обов'язок замість винної особи перед потерпілим) виникає право регресної вимоги до такої винної особи.

Це виходить із змісту статей 559 та 1191 ЦК України, згідно з якими зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином; особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

Виходячи з наведеного, помилковим є застосування до суброгації у страхових відносинах положень частини шостої статті 261 ЦК України, згідно з якою лише за регресними зобов'язаннями перебіг позовної давності починається від дня виконання основного зобов'язання.

Наведена вище норма розрахована на відносини, коли одне зобов'язання (основне) припиняється виконанням обов'язку боржника третьою особою, і у такої особи виникає право регресу вже за новим регресним зобов'язанням. Відповідно за новим регресним зобов'язанням позовна давність починає спливати заново.

Вказані вище висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року в справі № 12-134гс18.

Отже, зважаючи на викладене та на перехід до позивача (ТзДВ «СК «Індіго») після виплати страхового відшкодування потерпілому за договором майнового страхування від останнього прав кредитора до особи, відповідальної за завдані збитки, саме положення статті 993 ЦК України та статті 27 Закону України «Про страхування» регулюють спірні правовідносини між сторонами у справі, яка переглядається.

Оскільки у спірному зобов'язанні відбулася заміна кредитора, зокрема, страхувальник передав страховикові, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат право вимоги до особи, відповідальної за завдані збитки, застосовується загальний строк позовної давності (три роки), а його перебіг починається від дня настання страхового випадку.

Відповідно до статті 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов'язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

З огляду на зазначене, якщо розмір завданої шкоди перевищує належним чином визначену страхову суму («ліміт відповідальності страховика» у відносинах страхування цивільно-правової відповідальності), відшкодування шкоди в обсязі такої різниці здійснюється в межах окремого деліктного зобов'язання за участю деліквента та потерпілого, або іншої особи, до якої у встановленому законом порядку перейшло право потерпілого вимагати відшкодування завданої шкоди. Зокрема, за змістом статті 27 Закону України «Про страхування»та статті 993 ЦК України такою особою може бути страховик, який забезпечує майнові інтереси відповідного потерпілого у відносинах майнового страхування.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем пропущено строк позовної давності для звернення до суду, який повинен обраховуватись з моменту настання ДТП, оскільки між сторонами виникли правовідносини суброгації, а не регресу.

Колегія суддів погоджується з такими висновком суду першої інстанціїз огляду на наступне.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Частиною 1 ст. 261 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Зазначений трирічний строк діє після порушення суб'єктивного матеріального цивільного права (регулятивного), тобто після виникнення права на захист (охоронного).

Частиною 4 статті 267 ЦК України визначено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Заперечуючи проти позову, відповідач зокрема посилався на пропуск позивачем строку позовної давності та застосування судом цієї норми закону.

Як убачається з матеріалів справи, ДТП за участю автомобілів Mitsubishi та Geely сталася 23 листопада 2008 року. ТзДВ «СК «Індіго» звернулося до суду з позовною заявою 02 березня 2012 року, тобто з пропуском трирічного строку позовної давності.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищевикладене, апеляційна скарга ТзДВ «СК «Індіго»підлягає залишенню без задоволення, а рішення Солом'янського районного суду міста Києва від 16 лютого 2015 року залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 369, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Індіго» залишити без задоволення.

Рішення Солом'янського районного суду міста Києва від 16 лютого 2015 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий Т.О. Невідома

Судді Д.Р. Гаращенко

А.А. Пікуль