КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа № 373/1747/18 Головуючий у 1 інстанції: Опанасюк І.О.
провадження № 22-ц/824/4142/2018 Суддя-доповідач: Олійник В.І.
ПОСТАНОВА

Іменем України

10 квітня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:

Судді-доповідача: - Олійника В.І.,

суддів: Журби С.О., Кулішенка Ю.М.,

при секретарі Бондаренко І.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 18 грудня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права на спадкове майно та усунення перешкод у користуванні ним, -

в с т а н о в и в :

У вересні 2018 року позивачка звернулася до суду із зазначеним позовом, в якому просила визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/4 частину квартири АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_4, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1.

Також просила усунути перешкоди з боку ОСОБА_3 у користуванні спільним майном шляхом надання ключів від вхідних дверей спільної квартири АДРЕСА_1 та надати можливість безперешкодного користування нею.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що після смерті ОСОБА_4 та розірвання шлюбу з відповідачем вона переїхала із вказаної квартири та не проживала там.

В шестимісячний строк вона звернулася до Переяслав-Хмельницької міської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, але їй було відмовлено у зв'язку з тим, що в квартирі АДРЕСА_1 на день смерті спадкодавця був зареєстрований батько померлого - ОСОБА_3, який фактично прийняв спадщину.

Позивачка вважала таку відмову нотаріуса незаконною, оскільки на її думку відповідач не має доказів вступу в управління чи володіння спадковим майном.

Також, позивачка просила суд усунути перешкоди в користуванні спільною квартирою, оскільки відповідач змінив замки на вхідних дверях, не надав їй дублікат ключів та уникає зустрічі з нею.

Рішенням Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 18 грудня 2018 року позов задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/8 частину квартири АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом, після смерті ОСОБА_4

В решті позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судові витрати в розмірі 500 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 з підстав порушення судом норм матеріального і процесуального права ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі, визнавши за нею право власності на ј квартири.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до вимог ч.ч.1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем визнано право позивача на 1/8 частину спірної квартири, а вимоги щодо надання можливості безперешкодно користуватися квартирою, ОСОБА_2 не підтверджені жодним належним та допустимим доказом.

У відповідача наявні ордер на квартиру, домова книга, договори на обслуговування будинку та прибудинкової території і він з моменту відкриття спадщини фактично здійснював догляд за квартирою, проводив ремонт в ній, сплачував комунальні послуги, тобто управляв вказаним майном.

Відповідач прийняв спадщину після смерті сина шляхом вступу в управління та володіння нею, оскільки на момент відкриття спадщини після смерті ОСОБА_4 діяв Цивільний кодекс Української РСР від 18 липня 1963 року.

Ухвалене судом рішення зазначеним вимогам відповідає.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За ч.2 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Судом встановлено, що відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» та розпорядження від 18.02.1998 року орган приватизації при Переяслав-Хмельницькій міській раді передав у спільну сумісну власність квартиру АДРЕСА_1. Даний факт підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 01.10.2002 року (а.с.10).

Встановлено, що сім'я ОСОБА_4 на момент передачі квартири складалася з чотирьох осіб, а саме: ОСОБА_5, ОСОБА_3, ОСОБА_2 та ОСОБА_4. (а.с.11).

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_4 (син сторін у справі у віці 10 років), що підтверджується наявн (а.с.8).

10 грудня 2002 року шлюб між сторонами було розірвано, що підтверджується фотокопією свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_1 (а.с.6.)

Встановлено, що після розірвання шлюбу позивачка переїхала з квартири АДРЕСА_1 до місця народження у місто Славута Хмельницької області.

ІНФОРМАЦІЯ_2 померла інша співвласниця квартири - ОСОБА_5 (мама відповідача ОСОБА_4.).

Постановою державного нотаріуса Переяслав-Хмельницької державної нотаріальної контори Київської області від 23 серпня 2018 року позивачу відмовлено у вчиненні нотаріальної дії - видачі свідоцтва про право на спадщину на ј квартири квартири АДРЕСА_1, із-за того, що на момент смерті спадкодавця у спірній квартирі був зареєстрований та проживав ОСОБА_3 (батько спадкодавця), який фактично вступив в управління та володіння спадковим майном, тобто фактично прийняв спадщину (а.с.9).

При цьому у вказаній вище постанові про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 23.08.2018 року зазначено, що спадкове майно складається з 1/4 частки квартири, а тому кожному із спадкоємців належить по 1/8 частці квартири.

Відповідно до ч.1 ст.524 ЦК УРСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом.

За ст.ст. 525, 526 ЦК УРСР часом відкриття спадщини визначається день смерті спадкодавця; місцем відкриття спадщини визнається останнє постійне місце проживання спадкодавця (ст.17 цього Кодексу), а якщо воно невідоме, - місцезнаходження майна або його основної частини.

Згідно зі ст.549 ЦК УРСР спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування» відносини спадкування регулюються правилами Цивільного кодексу України, якщо спадщина відкрилася раніше 01 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом».

Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом України в ухвалі від 01 червня 2011 року по справі №6-26246св10.

Суд першої інстанції врахував те, що у відповідача наявні ордер на квартиру, домова книга, договори на обслуговування будинку та прибудинкової території, та ті обставини, що відповідач з моменту відкриття спадщини фактично здійснював догляд за квартирою, проводив ремонт в ній, сплачував комунальні послуги, тобто управляв вказаним майном.

З врахуванням зазначених вище обставин суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про те, що відповідач прийняв спадщину після смерті сина шляхом вступу в управління та володіння нею, оскільки на момент відкриття спадщини після смерті ОСОБА_4 діяв Цивільний кодекс Української РСР від 18 липня 1963 року.

Крім того, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про часткове задоволення позову, оскільки ОСОБА_3 визнав право власності на спірну квартиру відповідача в розмірі 1/8 частини квартири, а доказів на підтвердження того, що відповідач перешкоджає в користуванні майном, ОСОБА_2 не надала.

Згідно зі ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про порушення судом норм матеріального і процесуального права безпідставні, спростовуються матеріалами справи та висновками суду, викладеними в рішенні.

Інших доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції чи доводили б порушення ним норм цивільного або цивільно-процесуального законодавства, апеляційна скарга не містить.

Обґрунтовуючи судове рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та враховуючи, що обставини справи судом встановлені відповідно до наданих пояснень сторін та письмових доказів, що містяться в матеріалах справи, колегія суддів приходить до висновку, що рішення постановлене з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.263, 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 18 грудня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 11 квітня 2019 року.

Суддя-доповідач:

Судді: