ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4212/19 Справа № 214/4779/18 Суддя у 1-й інстанції - Чернова Н. В. Суддя у 2-й інстанції - Бондар Я. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 квітня 2019 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Бондар Я.М.

суддів - Барильської А.П., Зубакової В.П.

сторони:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач- Публічне акціонерне товариство «Криворізький залізорудний комбінат»

розглянувши у спрощеному позовному провадженні, у порядку ч.13 ст.7, ч.1 ст.369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами апеляційну скаргу відповідача Публічного акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» на рішення Саксаганського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 13 грудня 2018 року, яке ухвалено суддею Черновою Н.В. у м.Кривому Розі та повне судове рішення складено 23 грудня 2018 року, -

В С Т А Н О В И В:

У липні 2018 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» про стягнення моральної шкоди у зв'язку із ушкодженням здоров'я, в якому просила стягнути з відповідача на її користь 170 000 гривень в порядку відшкодування моральної шкоди, без утримання податку з доходу фізичних осіб та інших обов'язкових платежів

В обґрунтування позовних вимог, зазначила, що з 09.12.1965 року і до звільнення на пенсію 11.03.2008 року працювата ламповщиком, нарядником акумуляторних ламп, контролером ВТК в РУ ім.К.Лібнехта тресту «Ленруда» на шахтах газети «Правда», «Комсомольська» та «Родіна» правонаступником яких є ПАТ «Криворізький залізорудний комбінат» (надалі ПАТ КЗРК). 11.03.2008 року вона була звільнена з підприємства відповідача за власним бажанням у зв'язку із виходом на пенсію ст.38 КЗпП України.

Рішенням Науково-дослідного інституту промислової медицини у 2007 році ОСОБА_1 було встановлено професійне захворювання за діагнозом: хронічне обструктивне захворювання легень першої-другої стадії, (пиловий бронхіт, емфізема легенів).

Комісія, в складі представників відповідача, Фонду соціального страхування, лікувального закладу провела розслідування ОСОБА_1 профзахворювань та склала Акт №07 розслідування профзахворювання від 07.05.2007року.

В пункті 16 Акту розслідування зазначено, що причиною отримання профзахворювання були такі обставини. на робочому місці, де мало місце порушення нормального провітрювання, у зв'язку з чим запиленість повітря робочої зони перевищувала граничне допустимі норми.

Відповідно до п. 19 Акту... адміністрація шахт допустила законодавства про охорону праці - ст. 153 КЗпП України.

Від отриманого профзахворювання та наслідків викликаних профзахворюванням вона почала переносити моральні страждання та переживання, оскільки все життя працювала на підприємстві відповідача сумлінно та добросовісно, а взамін отримала професійне захворювання, яке на теперішній час є тяжким.

В 2007 році мені первинно позивачу встановлено 35% втрати професійної працездатності від профзахворювання та визнано інвалідом 3 групи від профзахворювання. Після первинного освідчення в МСЕК спричинило позивачу моральні страждання та переживання, оскільки вона не думала, що стан її здоров'я був такий тяжкий, адже її було визнано інвалідом та встановлено великий відсоток втрати працездатності.

Моральні страждання та переживання спричиняє їй і той факт, що після первинного освідчення в МСЕК вона почала інтенсивно лікуватися, звільнилася із роботи, для лікування, але незважаючи на посилені та часті курси лікування стан її здоров'я майже не покращувався. Спочатку - після проходження лікування, було незначне покращення стану здоров'я, але через місяць - півтора знову відбувалося погіршення стану здоров'я.

В 2008 році позивачу вже було встановлено 50% професійної втрати працездатності від профзахворювання. За висновком МСЕК позивача через профзахворювання визнано інвалідом 2 групи та встановили вже 70% втрати працездатності.

Моральні страждання та переживання позивачу спричинило і те, що по висновку лікарів їй, в зв"язку із виявленням профзахворювань, було заборонено працювати в шкідливих умовах праці. Також останній рік перед звільненням позивач на підприємстві майже вже не працювала, так як хворіла і вимушена була звільнитися.

Відповідно до висновків лікарів МСЕК позивачу рекомендовано: медичне лікування. санаторно-курортне лікування, оздоровлення в профілакторіях. Від рекомендацій переносить моральні страждання, так як я повинна витрачати багато власного часу для проходження курсу лікування для підтримання свого здоров'я. Від профзахворювання вона постійно переносить фізичні страждання, а саме її постійно турбує кашель, від постійного кашлю постійні болі в грудях, кашель посилюється при наявності диму, пилу, в сиру та прохолодну погоду. По вечорах не може від кашлю подовгу заснути, лише після прийому медикаментів кашель зменшується і вона засипає, потім через 2-3 години знову просипаюся від кашлю, приймає ліки і знову засипає. Здоров'я та життя позивача, як і для кожної людини є для неї самим важливим та цінним, але сума компенсації в розмірі 170 000, гривень стягнута з ПАТ «Криворізький залізорудний комбінат», якимось чином зможе компенсувати її страждання та переживання, дасть можливість пройти хороший курс лікування, що в свою чергу покращить її здоров'я, а звідси і моральний стан.

Рішенням Саксаганського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 13 грудня 2018 року, позовні вимоги ОСОБА_1 задоволені частково.

Стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» на користь ОСОБА_1 60 000 (шістдесят тисяч) гривень в порядку відшкодування моральної шкоди, без утримання податку з доходу фізичних осіб та інших обов'язкових платежів.

Стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» на користь держави судові витрати в розмірі 704 грн. 80 коп.

В решті позовних вимог, відмовлено.

В апеляційній скарзі, відповідачПублічне акціонерне товариство «Криворізький залізорудний комбінат», посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, недоведеність позивачем позовних вимог, просить скасувати рішення суду, ухваливши нове, яким повністю відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позову.

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги відповідач вказує на те, що позивачем не доведено той факт, що ПАТ «Кривбасзалізрудком» став правонаступником шахт ім. 50 років газути «Правда», Д-Комсомольська-2», «Родіна» РУ ім.К.Лібкнехта тресту «Ленруда».

Також, відповідач вважає, що судом неправильно застосовані норми матеріального право до існуючих між сторонами правовідносин. При цьому зазначає, що на момент виникнення у позивача втрат у сфері її немайнових благ у червні 2007 року, відшкодування шкоди провадилось згідно із законодавством про страхування від нещасного випадку та професійних захворювань, тобто належним відповідачем повинно бути Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області, на, що суд не звернув уваги.

Окрім того, відповідач вважає, що позивачем не доведено факт спричинення моральної шкоди, оскільки матеріали справи не містять висновку МСЕК про наявність такої шкоди.

Відповідач, вважає, що визначений судом розмір моральної шкоди є значно завищеним та не відповідає засадам розумності, виваженості та справедливості.

Також, відповідач вказує на невірний розмір судового збору стягнутого судом, посилаючись на те, що позовні вимоги задоволені судом частково, тоді, як судовий збір стягнуто в повному розмірі, а не пропорційно до задоволеної частини вимог позивача.

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч.13 ст.7, ч.2 ст.369 ЦПК України, оскільки ціна позову менша розміру ста мінімальних заробітних плат.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційних скарг і заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Матеріалами справи і судом встановлено, що позивач, відповідно до записів трудової книжки, виданої на ім'я ОСОБА_1, остання з 09.12.1965 року прийнята на роботу на підприємстві шахта РУ ім.К.Лібнехта тресту «Ленінруда», шахта «Правда», «Комсомольська» та «Родіна» правонаступником, яких є ПАТ «Криворізький залізорудний комбінат», працювала ламповщиком, нарядником акумуляторних ламп, контролером ВТК до 11.03.2008 року та була звільнена з підприємства на підставі ст.38 КЗпП України за власним бажанням, в зв'язку з виходом на пенсію (а.с. 6-7).

Актом №07 форми П-4 розслідування хронічного професійного захворювання від 07 травня 2007 року, встановлено, що позивач працюючи на дільницях шахти «Родіна» та шахти ім.50 років газети «Правда» РУ ім.К. Лібкнехта тресту «Ленінруда», згодом - ВО «Кривбасруда» з 22.01.1976 р. по 11.06.1987 р. та з 01.12.1968 року по 09.10.1974 року поверховим ламповщиком, зарядчиком акумуляторних ламп, згідно з професійними обов'язками, виконувала роботи у приміщені, де були випадки порушення нормативного провітрювання, у зв'язку з чим запиленість повітря робочої зони перевищувала ГДК. Працюючи на шахті «Д-Комсомольська-2» РУ ім.К. Лібкнехтатресту «Ленінруду» з 09.10.1974 року по 22.01.1976 року поверховим контролером ВТК, ОСОБА_1 виконувала роботи, які також, з тих же причин, характеризувалися запиленістю повітря робочої зони, яка перевищувала ГДК (а.с.8-9).

У цьому акті в пункті 17, зазначено, що причинами виникнення професійного захворювання позивача, є тривалий стаж роботи, в умовах запилення повітря робочої зони, яка перевищувала ГДК: 10 % до 70 % при ГДК = 2,0 мг/м3.

З довідки МСЕК «Про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, потреби у наданні медичної та соціальної допомоги» серії ДНА-02 №017487 від 13.06.2007 року вбачається, що позивачу первинно встановлено ступінь втрати професійної працездатності на 35% - ХОЗЛ, з 11.06.2007 року безстроково.

Відповідно до довідки МСЕК «Про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, потреби у наданні медичної та соціальної допомоги» серії 12ААА №04652 від 24.10.2017 року позивачу повторно встановлено ступінь втрати професійної працездатності на 70% - ХОЗЛ, з 09.10.2017 року безстроково. (а.с. 10).

Суд першої інстанції, частково задовольняючи позовні вимоги позивача, керувався статтями 153, 237-1 КЗпП України, й виходив з того, що між сторонами склалися трудові правовідносини, оскільки професійне захворювання отримано позивачем під час виконання нею трудових обов'язків на підприємстві відповідача, і наявності у зв'язку з цим підстав для відшкодування моральної шкоди.

Колегія суддів повністю погоджується з таким висновком суду першої інстанції і не погоджується з доводами апеляційної скарги відповідача, з огляду на наступне.

Статтею 3 Конституції України передбачається, що людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави.

Частина 4 статті 43, частина 1 статті 46 Конституції України передбачають, що кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Відповідно до ч.1 ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод і практику Європейського суду з прав людини, як джерело права.

З огляду на правову позицію Європейського суду з прав людини, висловлену у рішенні від 08.11.2005 року «Кечко проти України» у випадках, коли з набуттям чинності певного закону його нормами призупиняється дія положень закону, що був прийнятий раніше, до спірних правовідносин застосовується закон, що діяв на момент виникнення у особи відповідного права. При цьому рішенням Конституційного Суду України №20-рп/2008 від 08.10.2008 року , абз.9 п.5 встановлено, що саме право громадян на відшкодування моральної шкоди не порушено, оскільки статтею 1167 Цивільного кодексу України та статтею 237-1 Кодексу законів про працю України їм надано право відшкодовувати моральну шкоду за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця).

Відповідно до статті 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Статтею 173 КЗпП України закріплено за потерпілим право на відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням трудових обов'язків.

Згідно частин 1,3 ст.13 Закону України «Про охорону праці», роботодавець зобов'язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Роботодавець несе безпосередню відповідальність за порушення зазначених вимог.

Відповідно до Закону України "Про охорону праці», на підприємство покладено обов'язок забезпечити якісні та безпечні умови праці, а в даному випадку запилення повітря робочої зони перевищувало ГДК, що стало причиною профзахворювання позивача ОСОБА_1 та підтверджено актом розслідування хронічного професійного захворювання № 07 за формою П-4 від 07 травня 2017 року (а.с.8-9).

Конституційний Суд України у своєму рішенні від 08.10.2008 року № 20-рп/2008 також роз'яснив про право застрахованих громадян, що потерпіли на виробництві від нещасного випадку або професійного захворювання, на відшкодування моральної шкоди за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця).

Статтею 237-1 КЗпП України передбачено проведення відповідно до законодавства власником або уповноваженим ним органом відшкодування моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

У зв'язку з тим, що відповідно до положень ст.237-1 КЗпП України відшкодувати працівнику моральну шкоду у випадку, передбаченому даною статтею, покладено на власника або уповноважений ним орган, і, як встановлено судом, втрата працездатності позивача настала внаслідок професійного захворювання, спричиненого негативними виробничими факторами під час виконання позивачем трудових обов'язків, і моральну шкоду їй заподіяно ушкодженням здоров'я, пов'язаним із виконанням трудових обов'язків, а роботодавець не забезпечив створення безпечних умов праці, суд дійшов правильного висновку про обов'язок відповідача ПАТ «Криворізький залізорудний комбінат» відшкодувати на користь позивача моральну шкоду.

Колегія суддів не сприймає доводів відповідача про те, що позивач не навела доказів завдання їй моральної шкоди, оскільки, як правильно зазначив суд першої інстанції, такі доводи не ґрунтуються на законі та спростовуються наведеними у судовому рішенні висновками суду, так як уже самим фактом втрати позивачем професійної працездатності їй спричинена моральна шкода.

Доводи відповідача про те, що позивачем не доведенотой факт, що ПАТ «Кривбасзалізрудком» став правонаступником шахт ім.50 років газети «Правда», Д-Комсомольська-2», «Родіна» РУ ім.К.Лібкнехта тресту «Ленруда», колегія суддів вважає необґрунтованими і їх відхиляє.

В пункті 19 Акту розслідування профзахворювання позивача визначено винних в отримані захворювання позивача, а саме - адміністрація шахт ім.50 років газети Правда, Д-Комсомольська-2, Родіна РУ ім..К.Лібнехта тресту Ленруда та ВО Кривбасруда.

Державне виробниче об'єднання «Кривбасруда» (наділі ДВО Кривбасруда) було створене згідно постанови Ради Міністрів УРСР від 18.04.1975 року № 194 та наказу Мінчормету СРСР від 12.06.1975 року №430.

Відповідно до пунктів 1 - 2 Міністерства промислової політики України від 29.07.1998 року № 263 ДВО «Кривбасруда» було перейменоване у Державне підприємство «Криворізький державний залізорудний комбінат», правонаступником перейменованого ДВО «Кривбасруда» було призначене Державне підприємство «Криворізький залізорудний комбіна» 12.07.1999 року.

Державне підприємство «Криворізький залізорудний комбінат» шляхом реорганізації було перетворено у Дочірнє підприємство «Криворізький залізорудний комбінат» 30.07.2001 року Дочірнє підприємство було перетворено у ВАТ «Криворізький залізорудний комбінат», яке стало правонаступником реорганізованого Дочірнього підприємства «Криворізький державний залізорудний комбінат».

04.04.2011 року ДП «Криворізький державний залізорудний комбінат було перейменовано на ПАТ «Кривбасзалізорудком».

Колегія суддів вважає, що доводи відповідача щодо неправильного стягнення судового збору є надуманими.

Згідно положення закріпленого в п.2 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» від 08.07.2011 року №3674 в редакції, чинній на момент постановлення рішення судом першої інстанції, від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, а також смертю фізичної особи.

Як видно з матеріалів справи, при зверненні до суду із позовом та поданні апеляційної скарги позивач звільнений від сплати судового збору на підставі положення п.2 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір».

Крім того, вимога про стягнення моральної шкоди є немайновою та за подання позову в даній категорії справ судовий збір справляється зі фіксованою ставкою (п.2 п.1 ч.2 ст.4 Закону України «Про судовий збір»), а не пропорційно до розміру суми грошового відшкодування моральної шкоди, заявленого позивачем.

У зв'язку з цим, викладені в апеляційній скарзі доводи відповідача щодо порушення судом першої інстанції норм законодавства при стягненні в повному розмірі судового збору з відповідача на користь держави, колегія суддів визнає такими, що не заслуговують на увагу та не враховує їх.

Також, колегія суддів не погоджується із доводами апеляційної скарги відповідача в частині необґрунтовано завищеного розміру моральної шкоди, визначеного судом до стягнення з відповідача на користь позивача та вважає, що він визначений з урахування роз'яснень п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31 березня 1995 р. (з подальшими змінами) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», відповідно до якого розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин.

Так, визначаючи розмір суми, що підлягає стягненню на відшкодування моральної шкоди, суд виходив з конкретних обставин справи, враховуючи глибину фізичних та моральних страждань позивача, ступінь втрати нею професійної працездатності 70%, яка встановлена безстроково, встановлення 2-ї групи інвалідності, також безстроково, потребу в проходженні курсів лікування у медичних закладах, а також період праці на підприємстві відповідача в умовах впливу шкідливих факторів - 18 років 6 місяців, наявності правових підстав для відшкодування моральної шкоди позивачу, оскільки уже самим фактом втрати позивачем професійної працездатності їй спричинена моральна шкода, суд визначив позивачу компенсацію в розмірі 60000 грн., яка на думку колегії суддів відповідає розміру заподіяної позивачу моральної шкоди.

Отже, колегія суддів погоджується із визначеним судом першої інстанції розміром відшкодування моральної шкоди, стягнутої з відповідача на користь позивача, який визначено ним, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, відповідно до п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди №4 від 31.03.1995 року з подальшими змінами.

Суд першої інстанції при ухваленні рішення встановив обставини справи, дав їм належну оцінку і відповідно до норм процесуального та матеріального закону обґрунтовано дійшов висновку, що ОСОБА_1 заподіяна моральна шкода у зв'язку з отриманим нею професійним захворюванням.

З огляду на вищезазначене суд першої інстанції правильно визнав, що відповідач є особою, що несе відповідальність по відшкодуванню моральної шкоди позивачу ОСОБА_1, а доводи відповідача в апеляційній скарзі щодо відсутності підстав для задоволення позову, є необґрунтованими та фактично зводяться до переоцінки доказів, а також незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте, відповідно до вимог ст.89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Керуючись ст.ст.367, 374, 375, 381,382 ЦПК України, Дніпровський апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу відповідача Публічного акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» залишити без задоволення.

Рішення Саксаганського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 13 грудня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст судового рішення складено 11 квітня 2019 року.

Головуючий:

Судді: