Дата документу 15.07.2019 Справа № 320/3042/17
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 320/3042/17 Головуючий у 1-й інстанції: Купавська Н.М.
провадження № 22-ц/807/2195/19 Суддя-доповідач: Поляков О.З.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 липня 2019 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Запорізького апеляційного суду у складі:

Головуючого: Полякова О.З.

суддів: Крилової О.В.,

Бєлки В.Ю.

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 12 лютого 2019 року по справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,-

В С Т А Н О В И Л А:

У травні 2017 року АТ КБ «Приватбанк» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

В обґрунтування позовних вимог зазначало, що 30 травня 2007 року між Банком та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір, згідно якого ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 1000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 22,80 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом.

Відповідач підтвердив підписом у заяві свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами надання банківських послуг та Тарифами банку, які викладені на банківському сайті, складає між ним та Банком Договір.

Зазначало також, що у зв`язку з неналежним виконанням відповідачем умов договору виникла заборгованість, яка станом на 28 лютого 2017 року становить 23120 грн. 53 коп. та складається з: 189 грн. 63 коп. заборгованість за кредитом; 17201 грн. 83 коп. заборгованість по відсотках за користування кредитом; 4151 грн. 90 коп. пеня та комісія; 500 грн. 00 коп. штраф (фіксована частина) та 1077 грн. 17 коп. штраф (процентна складова).

З цих підстав, посилаючись на ст. 526, 527, 530, 1050, 1054 ЦК України, Банк просив стягнути з відповідача вказану заборгованість та судові витрати.

Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 12 лютого 2019 року у задоволені позову відмовлено у зв`язку зі спливом строку позовної давності, оскільки було встановлено, що договір, на підставі якого Банк просив стягнути заборгованість, з умовою лонгації, діяв до 31.05.2011 року, а Банк звернувся з позовом 04.05.2017 року. Окрім цього, встановлено, що належних доказів продовження терміну виконання зобов`язання картки суду надано не було.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, АТ КБ «ПриватБанк» подало апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне та необ`єктивне з`ясування обставин, що мають значення для справи, прийняття рішення без належної оцінки доказів, порушення судом норм матеріального і процесуального права. В апеляційній скарзі зазначено, що відповідно до укладеного договору б/н від 30.05.2007 року ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 1000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на кредиту картку. Судом першої інстанції не встановлено таку істотну обставину, як строк дії картки, оскільки відповідачу було надано кредитну картку № НОМЕР_1 з терміном дії до 11/14 та № 7749166 з терміном дії 05/15, а отже суд першої інстанції помилково дійшов висновку щодо пропуску Банком строку звернення до суду. Просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити, та вирішити питання судових витрат.

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу.

Зважаючи на те, що ціна позову у справі становить менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа є малозначною, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.

Згідно з ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Ухвалою суду апеляційної інстанції від 22 травня 2019 року (а.с.186), в порядку передбаченому ст. 360 ЦПК України, особам, які беруть участь у справі, надавався строк для надання можливих відзивів на апеляційну скаргу АТ КБ «Приватбанк».

Відзив на апеляційну скаргу не надходив, що відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Заслухавши доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Згідно із частинами 1, 2, 3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Так, вбачається з матеріалів справи, 30 травня 2007 року між Банком та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір (без номеру) у вигляді підписання заяви на оформлення кредиту.

Відповідач був ознайомлений з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку і погодився з тим, що вказана заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг з Тарифами складає між ним та банком договір про надання банківських послуг (а.с.8 зворот).

Відповідно до підписаної заяви та у відповідності до Умов та правил надання банківських послуг банк надав відповідачу кредит у розмірі 1000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 22,80 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом із розрахунку 360 днів на рік (п.5.5).

За приписами ч. 1 ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Згідно зі ст.ст. 526, 530, 610, ч. 1 ст. 612 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання.

Разом з тим, відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

За ст. 257 ЦПК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Згідно зі ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та п`ята статті 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Судом першої інстанції вірно зазначено, що, виходячи з вимог ч. 2 ст. 1050 ЦК України у разі неналежного виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу.

За договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг позовної давності щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу. Саме така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України №6-116цс13 від 06.11.2013 року.

Окрім цього, згідно зі ст. 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги.

Відповідно до ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у справі, зробленою до винесення рішення.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 скориставшись своїм правом передбаченим вимогами ст. 267 ЦК України подав до суду заяву про застосування до спірних правовідносин строку позовної давності. (а.с. 145-146).

Таким чином, колегія погоджується із висновком суду першої інстанції, що відповідач отримав у банку кредитну картку з № НОМЕР_2 , дія якої до 05/11. Іншої картки з продовженим строком дії він не отримував, доказів з цього приводу матеріали справи не містять. Проте, до суду Банк звернувся 04.05.2017 року (а.с. 2), тобто поза межами трирічного строку позовної давності.

Доводи наведені в апеляційній скарзі щодо необґрунтованості висновків суду з приводу пропуску Банком строку позовної давності є неспроможними з огляду на таке.

Так, в якості доказу того, що позовна заява подана в межах строку позовної давності Банк посилається на те, що відповідачу було надано кредитну картку № НОМЕР_1 з терміном дії до 11/14 та № 7749166 з терміном дії 05/15, що підтверджується Довідкою про строк дії картки (а.с. 175).

Однак, зазначена довідка в розумінні ст. ст. 77,78 ЦПК України не є належним та допустимим доказом того, що ОСОБА_1 отримував платіжну картку, оскільки зазначена довідка не містить підпису посадових осіб Банку, а також в зазначеній довідці відсутні відомості на підставі чого відповідачу взагалі видавались кредитні картки.

В зв`язку з чим, дана довідка не може бути прийнята судом в якості належного доказу в обґрунтування вимог щодо дотримання позивачем строку позовної давності.

Відповідно до п. 1 ст. 32 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав-учасників Конвенції виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення, що стали неповними через сплив часу (пункт 570 рішення від 20.09.2011 року за заявою №14902/04 у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; п. 51 рішення від 22.10.1996 року за заявами №22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства).

З огляду на викладене, та враховуючи заявлене відповідачем клопотання про застосування строку позовної давності, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для відмови в задоволенні позову в зв`язку з пропуском строку позовної давності.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі щодо того, що ОСОБА_1 отримав картку № НОМЕР_2 із строком дії перевипущеної картки до 05.2015 року у зв`язку з чим, строк позовної давності ним не пропущений, не приймається колегією суддів до уваги, оскільки довідка, яка міститься в матеріалах справи не містить підтверджень, що вказані кредитні картки було надано саме за договором від 30.05.2007 року.

Крім того, з долученої до матеріалів справи банком виписки по картці № НОМЕР_2 вбачається, що 30.09.2013 банком проведено списання процентів за прострочений кредит в сумі 4,83 грн.

Оскільки відповідач жодних проплат за період з 30.09.2013 по час подання позовної заяви позивачем, не здійснював, із заявою про списання банком будь-яких сум з його карткового рахунку на погашення заборгованості не звертався в цей період, таке списання банк зробив за власною ініціативою, а тому, таке списання не може свідчити про визнання відповідачем боргу в повному обсязі та про переривання строку позовної давності.

Доводи, наведені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 7 ч. 13, 367, 369 ч. 1 ст. 374, ст. 375, 381, 382, 384, п. 1 ч. 1 ст. 389 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» - залишити без задоволення.

Рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 12 лютого 2019 року у цій справі - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 15 липня 2019 року.

Головуючий:

Судді: