ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 січня 2019 року

м.Суми

Справа №591/4949/18

Номер провадження 22-ц/816/76/19

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Хвостик С. Г. (суддя-доповідач),

суддів - Собина О. І. , Левченко Т. А.

за участю секретаря судового засідання - Назарової О.М.,

розглянув у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на заочне рішення Зарічного районного суду м.Суми від 17 жовтня 2018 року в складі судді Шелєхової Г.В., ухваленого у м. Суми, повний текст якого складений 17 жовтня 2018 року, -

в с т а н о в и в:

22 серпня 2018 року Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» (далі - АТ КБ «Приватбанк») звернулось з позовом до ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості, вимоги якого обґрунтовані тим, що з відповідачем 24 листопада 2011 року був укладений кредитний договір, за умовами якого позичальник отримав кредит у розмірі 300 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Скориставшись кредитними коштами, взятих на себе зобов'язань з вчасного їх повернення відповідач не виконав, тому станом на 25 червня 2018 року утворився борг на загальну суму 35106,89 грн., який банк просив стягнути з відповідача на свою користь.

Заочним рішенням Зарічного районного суду м.Суми від 17 жовтня 2018 року позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором в сумі 14873 грн. та 740 грн. 04 коп. в рахунок відшкодування судового збору.

У задоволенні позову в іншій частині відмовлено.

ПАТ КБ «Приватбанк» з вказаним рішенням суду не погодилось в частині стягнення розміру заборгованості по відсоткам за користування кредитом і, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, просить його змінити в зазначеній частині та ухвалити нове рішення, яким позов в цій частині задовольнити у повному обсязі.

В доводах апеляційної скарги зазначається, що суд першої інстанції безпідставно не прийняв до уваги наданий банком розрахунок заборгованості, в якому вказані суми відсотків, пені та інші суми, розраховані відповідно до умов кредитного договору, хоча сам розрахунок, на думку позивача, є належним і допустимим доказом для підтвердження розміру заборгованості відповідача перед банком. До того ж, як вказав позивач, відповідачем надані докази не спростовані. Відтак, позивач вважає, що відповідач, висловивши згоду на укладення кредитного договору, взяв на себе зобов'язання щодо повернення кредиту, сплати процентів за користування кредитними коштами, а також неустойки за порушення ним взятих зобов'язань.

В частині задоволених позовних вимог про стягнення заборгованості по тілу кредиту та про відмову у стягненні пені штрафу судове рішення суду не оскаржується.

Від відповідача в установлений судом строк відзив на апеляційну скаргу не надходив, письмові заперечення також.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції вірно встановлено та з матеріалів справи вбачається, що 24 листопада 2011 року ОСОБА_1 підписав анкету - заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в Приватбанку (а.с. 12).

Підписуючи анкету-заяву, ОСОБА_1 погодився, що заява разом із Пам'яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також з Тарифами складає між ним та банком договір про надання банківських послуг.

Своїм підписом у анкеті-заяві відповідач засвідчив, що був ознайомлений з договором про надання банківських послуг і погодився отримати його екземпляр шляхом роздруківки з сайту ПриватБанку, а також вказав на обізнаність стосовно того, що Правила надання банківських послуг розміщені на офіційному сайті ПриватБанку www.privat.com.ua, які він зобов'язався виконувати, а також регулярно ознайомлюватись з їх змінами на сайті банку.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, банк надав розрахунок заборгованості, в якому зазначив, що за кредитним договором № б/н від 24 листопада 2011 року станом на 25 червня 2018 року утворилась заборгованість на загальну суму 35106,89 грн., яка складається із: 8130,03 грн. заборгованості за кредитом, 13581,20 грн. заборгованості по процентам за користування кредитом, 11247,71 грн. пені, а також 500 грн. фіксованої частини штрафу та 1647,95 грн. його процентної складової (а.с. 7 - 11).

З наданої банком інформації по кредитному договору № б/н від 24 листопада 2011 року вбачається, що ОСОБА_1 видавались наступні картки: 575149, 957187, а остання видана позичальнику кредитна картка № 137777 має строк дії по березень 2021 року (а.с. 80).

Вирішуючи спір, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що кредитний договір від 24 листопада 2011 року між АТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 був укладений і останній має обов'язок повернути заборгованість по тілу кредиту. Проте, як вказав суд першої інстанції, враховуючи, що умовами укладеного договору розмір процентів за користування кредитом, пеня та штраф не були передбачені, оскільки Умови та Правила надання банківських послуг в Приватбанку, а також Тарифи банку позичальник не підписував й оригінали цих документів банк відповідачу не передавав, тому суд відмовив у задоволенні вимог про стягнення пені і штрафу, а стосовно стягнення боргу по процентам, то суд керувався ч. 1 ст. 1054 ЦК України щодо обов'язку позичальника сплачувати банку проценти за користування кредитом за обліковою ставкою Національного банку України, які суд визначив у розмірі 6742,97 грн., тим самим, частково задовольнивши ці вимоги.

Проте, з такими висновками суду колегія суддів повністю погодитись не може, виходячи з наступного.

Так, згідно з ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Отже, передумовою для виникнення у позичальника обов'язку повернути кредитні кошти та сплатити проценти за користування ними має бути встановлений факт отримання і використання кредитних коштів відповідачем.

Факт використання ОСОБА_1 кредитних коштів підтверджується розрахунком заборгованості по кредитному договору, в якому відображений рух коштів, а саме: використання і часткове повернення кредитних коштів позичальником.

При цьому, в частині задоволених позовних вимог про стягнення заборгованості по тілу кредиту в розмірі 8130,03 грн. судове рішення не оскаржується.

Стосовно частково задоволених вимог банку про стягнення процентів за користування кредитними коштами колегія суддів зазначає наступне.

Частинами 1 - 3 ст. 633 ЦК України передбачено, що договори, які укладаються банком з фізичними особами, є публічними. Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. Підприємець не має права надавати переваги одному споживачеві перед іншим щодо укладення публічного договору, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Виходячи з вимог частини першої ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно з ч. 2 ст. 1067 ЦК України банк зобов'язаний укласти договір банківського рахунку з клієнтом, який звернувся з пропозицією відкрити рахунок на оголошених банком умовах, що відповідають закону та банківським правилам.

Як зазначалось вище, ОСОБА_1, підписавши 24 листопада 2011 року анкету-заяву, приєднався до Умов і Правил надання банківських послуг в Приватбанку, а також погодився із запропонованими банком умовами використання кредитних коштів.

Водночас, суд першої інстанції вважав, що надані позивачем докази у своїй сукупності не доводять позовні вимоги в частині права банку на стягнення процентів за користування кредитом, оскільки Умови і Правила надання банківських послуг в Приватбанку, які подані останнім разом з позовом, не підписані відповідачем.

Проте, суд першої інстанції не врахував, що особливістю договору приєднання є те, що позичальник приймає й погоджується із запропонованими кредитором умовами без права вносити свої пропозиції щодо цих умов.

Отже, відсутність підпису позичальника в Умовах та Правилах надання банківських послуг в Приватбанку правового значення для спірних правовідносин у даній справі не має, оскільки відповідач запропоновані банком умови використання кредитних коштів прийняв, що підтверджується наступними обставинами та письмовими доказами на їх підтвердження.

Таким чином, суд першої інстанції не взяв до уваги наданий позивачем розрахунок заборгованості за кредитним договором за період з 24 листопада 2011 по 25 червня 2018 року, з якого вбачається, що з листопада 2011 року позичальник почав користуватися кредитними коштами, частково сплачував борг, а останній платіж на суму 52,99 грн. він здійснив 01 листопада 2018 року.

Разом з тим, відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 1056-1 ч. 1 ЦК України (у редакції, чинній на момент підписання відповідачем анкети-заяви) процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Частиною 3 цієї ж статті ЦК України у тій же редакції було передбачено, що фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено банком в односторонньому порядку. Умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною.

В той же час, як вбачається з матеріалів справи, правила застосування банком змінюваної процентної ставки відповідно до ч. 4 ст. 1056-1 ч. 1 ЦК України (у редакції, чинній на момент підписання відповідачем анкети-заяви) позивачем не дотримані, а саме: позичальник письмово не повідомлявся не пізніш, як за 15 календарних днів до дати, з якої застосовувалась нова процентна ставка; у кредитному договорі, зокрема, в анкеті-заяві не був встановлений порядок розрахунку змінюваної процентної ставки із застосуванням погодженого сторонами індексу.

При цьому, частково повертаючи кредит, ОСОБА_1, погодився зі встановленою банком на момент підписання анкети-заяви процентною ставкою за користування кредитом на рівні 30 % річних.

З матеріалів справи вбачається, що остання видана позичальнику кредитна картка за № 137777 має строк дії по березень 2021 року.

Отже, на думку колегії суддів, позичальник виконував умови укладеного договору в частині повернення до певного періоду процентів за користування кредитом, а оскільки згідно зі ст. 204 ЦК України діє презумпція правомірності правочину, тому правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відтак, слід вважати, що ОСОБА_1 мав обов'язок перед банком сплачувати не більше, ніж 30 % річних за користування кредитними коштами в період строку дії кредитного договору, тому рішення суду в частині стягнення з нього 6742,97 грн. заборгованості по процентам за користування кредитними коштами, розрахунок стосовно якої суд визначив на рівні облікової ставки Національного банку України, є неправильним і підлягає скасуванню.

Із зробленого апеляційним судом розрахунку заборгованості за кредитним договором № б/н від 24 листопада 2011 року станом на 25 червня 2018 року, вбачається, що заборгованість відповідача зі сплати процентів становить 1583,68 грн., виходячи з процентної ставки 30 % річних. Разом з тим, колегія суддів враховує обставини того, що за розрахунком банку (а.с. 7 - 11) до 28 лютого 2017 року позичальник вчасно сплачував щомісячні платежі за процентами та тілом кредиту, проте, починаючи з 01 березня 2017 року періодично почала виникати прострочена заборгованість (стовпчик 16 розрахунку зворот а.с. 10). В той же час, ОСОБА_1 погашав заборгованість, а саме: 09 березня 2017 року він сплатив 155,40 грн., 27 та 30 березня 2017 року - 11,31 та 399,40 грн., відповідно, 26 та 28 квітня 2017 року - 17,57 грн. та 493,91 грн., відповідно, 31 травня 2017 року - 623,02 грн., 01 та 26 червня 2017 року - 100 грн. та 38,34 грн., відповідно, 15 серпня 2017 року - 800 грн., 16 вересня 2017 року - 17,64 грн., 16 та 20 жовтня 2017 року - 1620 грн. та 10 грн., відповідно.

Ураховуючи викладене, висновок суду першої інстанції про те, що відповідач не здійснював оплат по кредиту не відповідає фактичним обставинам справи.

У період з 21 жовтня 2017 року по 31 жовтня 2017 року прострочені вимоги за кредитом дорівнювали нулю. Проте, з 01 листопада 2017 року по 25 червня 2018 року (кінцева дата розрахунку) за кредитним договором виникла прострочена заборгованість, тому за вказаний період підлягає нарахуванню заборгованість по процентам, виходячи із суми заборгованості за тілом кредиту - 8130,03 грн., розмір якої сторони не оскаржують.

Отже, розрахунок заборгованості за процентами з 01 листопада 2017 року по 25 червня 2018 року виглядає наступним чином:

8130,03х30%х237днів:365 днів=1583,68 грн.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні позову в частині стягнення з відповідача процентів за користування кредитними коштами на рівні 30 % річних за період з 01 листопада 2017 року по 25 червня 2018 року, тому вимоги банку підлягають частковому задоволенню, а рішення суду в цій частині щодо вирішення вказаного питання, відповідно, необхідно скасувати.

Стосовно вирішених позовних вимог в частині відмови у стягненні з відповідача пені у сумі 11247,71 грн. та 2147,95 грн. штрафу колегія суддів зазначає наступне.

Цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов'язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов'язку нового додаткового.

Покладення на боржника нових додаткових обов'язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу).

Відповідно до положень ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно зі ст. 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Згідно з п. 1.1.5.20 Умов та Правил надання банківських послуг при порушенні позичальником строків платежів по будь-якому з грошових зобов'язань, передбачених договором, більш ніж на 30 днів позичальник зобов'язаний сплатити банку штраф, розмір якого відповідно до Тарифу з обслуговування кредитних карт «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» складає 500 грн + 5% від суми заборгованості по кредитному ліміту, з урахуванням нарахованих та прострочених процентів і комісій (а.с. 13, 19).

Пунктом 2.1.1.12.б.1 Умов та Правил надання банківських послуг передбачене право банку нараховувати та обов'язок позичальника сплачувати пеню у разі виникнення прострочених зобов'язань на суму від 100 грн., яка згідно з Тарифами обслуговування кредитних карт «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», списується у день списання процентів і розраховується наступним чином: 0,24% від суми загальної заборгованості (за кожен день прострочення кредиту) + 50 грн. щоразу, коли виникає прострочення за кредитом або процентами на суму від 100 грн. У випадку виникнення прострочення за кредитом або процентами на суму від 100 грн. на другий місяць і більше, пеня нараховується як 0,24% від суми загальної заборгованості (за кожен день прострочення кредиту) + 100 грн (а.с. 13, 25).

Отже, умовами укладеного сторонами 24 листопада 2011 року кредитного договору передбачено застосування пені і штрафу за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом.

Враховуючи вищенаведене та відповідно до ст. 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення, тобто строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором, свідчить про недотримання положень, закріплених у ст. 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Такий правовий висновок зроблено Верховним Судом України у постанові від 21 жовтня 2015 року № 6-2003цс15.

Отже, законодавством не передбачено подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача штрафу слід скасувати та частково задовольнити ці вимоги, а саме: стягнути з відповідача на користь позивача штраф у сумі 985,70 грн. (500 грн + 5% від заборгованості (8130,03 грн. заборгованості по кредиту + 1583,68 грн. боргу по процентам за користування кредитом=9713,71).

Що стосується рішення суду в частині відмови у стягненні з відповідача пені, то колегія суддів погоджується з ним в зазначеній частині, не допускаючи, тим самим, подвійної відповідальності, тому апеляційна скарга стосовно відмови у стягненні пені задоволенню не підлягає.

Таким чином, приймаючи до уваги, що вирішивши питання про стягнення з відповідача процентів за користування кредитними коштами, виходячи із ставки Національного банку України, а також відмовивши у стягненні штрафу, суд першої інстанції, тим самим, неповно з'ясував обставини, що мають значення для справи, а його висновки в цій частині не відповідають обставинам справи та вимогам закону, тому рішення суду в зазначеній частині необхідно скасувати та ухвалити нове про часткове задоволення цих вимог, стягнувши із ОСОБА_1 на користь банку заборгованість по процентам за користування кредитними коштами в сумі 1583,68 грн. та штраф у сумі 985,70 грн. Отже, всього з відповідача на користь позивача підлягають стягненню 10699,41 грн. (8130,03 грн. боргу по тілу кредиту + 1583,68 грн. боргу по процентам за користування кредитом + 985,70 грн. штрафу) в якості заборгованості за кредитним договором.

За таких обставин, оскаржене рішення суду на підставі ст. 376 ч. 1 п. п. 1, 4 ЦПК України підлягає скасуванню в зазначеній вище частині, а апеляційна скарга, відповідно, підлягає частковому задоволенню, у зв'язку з чим рішення суду першої інстанції в частині розміру судових витрат необхідно змінити.

Оскільки позовні вимоги АТ КБ «Приватбанк» підлягають задоволенню частково, а саме: на 30 %, тому на підставі ст. 141 ч. 1, ч. 13 ЦПК України з відповідача на користь позивача необхідно стягнути судові витрати за розгляд справи в суді першої інстанції у сумі 528,60 грн. судового збору (30 % від 1762 грн), а не 740,04 грн., як помилково вказав суд першої інстанції, та за апеляційний розгляд справи в сумі 792,90 грн. (30 % від 2643 грн), виходячи з принципу пропорційності до задоволених позовних вимог.

Відповідно до ч. 6 ст. 19, п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України судове рішення у даній справі, як малозначній, не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись ст.ст. 367; 374 ч. 1 п. 2; 376 ч. 1 п. 1, п. 4; 382 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» задовольнити частково.

Рішення Зарічного районного суду м. Суми від 17 жовтня 2018 року про часткове задоволення позовних вимог Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення процентів за користування кредитними коштами та про відмову у задоволенні вимог про стягнення штрафу скасувати.

Стягнути з ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_1, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1, РНОКПП НОМЕР_1) на користь Акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк» (місцезнаходження юридичної особи: 01001, м. Київ, вул. Грушевського, буд. 1-Д; ) 8130 грн. 03 коп. боргу по тілу кредиту, 1583 грн. 68 коп. боргу по процентам за користування кредитом та 985 грн. 70 коп. штрафу, а всього стягнути 10699 грн. 41 коп. заборгованості за кредитним договором № б/н від 24 листопада 2011 року.

Рішення Зарічного районного суду м. Суми від 17 жовтня 2018 року в частині стягнення судового збору змінити, стягнувши з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк» 528 грн. 60 коп. судового збору.

В іншій оскарженій частині рішення суду залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» 792 грн. 90 коп. судового збору за апеляційний розгляд справи.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді: С.Г. Хвостик (суддя - доповідач)

Т.А. Левченко

О.І. Собина