Справа № 372/1757/18 Головуючий 1 інстанція- Тиханський О.Б.
Провадження № 22-ц/824/2533/2019 Доповідач апеляційна інстанції - Савченко С.І.
П О С Т А Н О В А

іменем України

23 січня 2019 року м.Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії судів судової палати у цивільних справах: судді-доповідача Савченка С.І., суддів Верланова С.М., Мережко М.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Обухівського районного суду Київської області від 24 жовтня 2018 року у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором,-

в с т а н о в и в:

У червні 2018 року ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», звернувсядо суду із вказаним вище позовом, який мотивував тим, що 13 березня 2012 року між банком і відповідачкою ОСОБА_2 було укладено договір про надання банківських послуг, який включає анкету-заяву позичальника, «Умови та правила надання банківських послуг», «Правила користування платіжною карткою», а також «Тарифи банку». Згідно вказаного договору банк надав відповідачці кредит на споживчі цілі у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку у розмірі 300 грн., який надалі був збільшений, із сплатою 30 % річних на суму залишку заборгованості з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки, а відповідачка зобов'язалася повернути отриманий кредит та сплатити проценти за його користування.

Вказував, що за умовами кредитного договору позичальник мав своєчасно повертати кредит та проценти платежами, однак не виконував цих обов'язків в повному обсязі, внаслідок чого виникла прострочена заборгованість, яка станом на 31 травня 2018 року становить 101111,25 грн., з яких тіло кредиту - 1487,25 грн., проценти - 88886,57 грн., пеня - 5446,42 грн. та штраф: фіксована частина - 500 грн., процентна складова - 4791,01 грн. Посилаючись на ст.ст.1051, 1054 ЦК України та умови кредитного договору, просив стягнути із відповідачки на користь банку заборгованість за кредитом в розмірі 101111,25 грн. та судові витрати.

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 24 жовтня 2018 року у задоволенні позову відмовлено. Рішення суду мотивоване відсутністю доказів укладення договору і виникнення між сторонами правідносин за договором банківського кредиту.

Не погоджуючись із судовим рішенням, АТ КБ «ПриватБанк» подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове, яким вимоги банку задоволити у повному обсязі, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та порушенням судом норм матеріального і процесуального права. Скарга

- 2 -

мотивована тим, що суд прийшов до помилкового висновку про відсутність доказів укладення кредитного договору, хоча банк надав на підтвердження цього відповідні докази, а саме: копію анкети-заяви відповідачки, розрахунок боргу, фотографію відповідачки із кредиткою в руках та інші докази. Суд не врахував, що сторони досягли згоди щодо змісту та форми договору про надання банківських послуг, він є укладеним між сторонами, а відтак згідно ст.629 ЦК України є обов'язковим для виконання його сторонами. Вважає, що фактично суд звузив права банку на судовий захист та звільнив позичальника від відповідальності за кредитним договором.

Відповідачка ОСОБА_2 відзиву на апеляційну скаргу не подала.

Згідно ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Оскільки в даній справі ціна позову становить 101111,25грн., що менше ста розмірів прожиткового мінімуму, і дана справа не відноситься до тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч.13 ст.7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без проведення судового засідання, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно грунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст.264 ЦПК України судове рішення має відповідати в тому числі на такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам оскаржуване судове рішення не відповідає.

Судом встановлено, що 13 березня 2012 року відповідачка ОСОБА_2 з метою отримання банківських послуг звернулася до АТ КБ «Приватбанк» заповнила і підписала анкету-заяву, на підставі якої банк надав відповідачці грошові кошти на споживчі цілі у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку у розмірі 300 грн., який пізніше був збільшений до 2000 грн., що стверджується копією анкети-заяви (а.с.7), копією паспорта (а.с.33), розрахунком боргу (а.с.5-6) та довідкою про зміну умов кредитування (а.с.69).

Відповідачка ОСОБА_2 користувалася кредитними коштами та здійснювала регулярне погашення кредиту, що стверджується наданим банком розрахунком.

Однак, погашення відповідачкою кредиту відбувалося не в повному обсязі, останнє погашення кредиту відбулося 18 березня 2014 року на суму 50 грн. після чого оплати не проводилися. Починаючи із 26 вересня 2013 року у відповідачки утворилася заборгованість за тілом кредиту у розмірі 1487,25 грн.,що підтверджується розрахунком заборгованості.

- 3 -

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції обгрунтовував свої висновки недоведеністю факту укладання між сторонами кредитного договору. При цьому суд виходив із відсутності доказів як отримання відповідачкою платіжної картки, так і доказів того, що між сторонами було досягнуто згоди щодо кредитного ліміту, розміру процентів за користування кредитом, пені, комісії та штрафу, а Умови та правила надання банківських послуг не містять підпису позивача.

Проте, колегія суддів не може повністю погодитися з такими висновками, оскільки вони не грунтуються на матеріалах справи та вимогах закону.

Вирішуючи спір, суд дав невірну оцінку наявним у справі доказам.

На підтвердження своїх вимог банк надав до суду копію анкети-заяви відповідачки ОСОБА_2, яка підписана відповідачкою 13 березня 2012 року і містить докладну інформацію щодо особи позичальниці, зокрема дату її народження, індивідуальний податковий номер, дівоче прізвище матері, серію, номер паспорта і дату його видачі, адресу проживання, номер мобільного телефону, а також статус позичальниці - як пенсіонера.

В анкеті-заяві зазначено яку саме картку бажає отримати відповідачка - пенсійну.

Також, банк надав розрахунок боргу, який містить детальну інформацію про рух коштів по кредитній картці і підтверджує факт користування позичальницею кредитними коштами, в тому числі регулярне внесення коштів на погашення кредиту. Із наведеного розрахунку вбачається, що відповідачка тривалий час здійснювала погашення кредиту в розмірах від 14 грн. до 550 грн. щомісяця.

Вказані документи належним чином посвідчені і не спростовані відповідачкою.

Будь-яких доказів про те, що банк подав недостовірні документи матеріали справи не містять.

Суд, відхиливши надані банком докази за відсутності заперечень відповідачки проти них, дав їм неналежну оцінку та порушив принцип змагальності, передбачений ч.3 ст.2 ЦПК України.

Окрім того, з огляду на висновки суду про недоведеність вимог, позивач додав до апеляційної скарги фотознімок відповідачки ОСОБА_2, яка тримає в руці платіжну карту, довідку про строк дії платіжної картки, довідку про зміну умов кредитування та виписку по картковому рахунку відповідачки № НОМЕР_2 за період із 26 березня 2012 року, де чітко відображені як розмір коштів, які використовувала відповідачка, так і місце їх зняття, зокрема термінали та банкомати із зазначенням населених пунктів, де вони розташовані (а.с.71-74).

Отже, наведені докази у своїй сукупності та взаємозв'язку є достовірними та достатніми у розумінні ст.ст.79-80 ЦПК України, і підтверджують факт звернення відповідачки до банку, отримання нею кредитних коштів та виникнення кредитних правовідносин і спростовують висновки суду про недоведеність даних обставин.

Посилання суду у рішенні на постанову Верховного Суду від 18 жовтня 2018 року у справі № 492/1149/16-ц як підставу для висновків у справі, необгрунтовані, бо у вказаній справі інші фактичні обставини, зокрема відповідачка, заперечуючи проти укладення кредитного договору, як надала відповідні докази, так і просила застосувати строк позовної давності, на відміну від даної справи де заперечення відповідачки та подані нею докази відсутні.

Відповідно до ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним

- 4 -

застосуванням норми матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

З викладених вище підстав колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення.

Вирішуючи спір в межах заявлених вимог, колегія суддіввважає, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, що відповідно до поданої ОСОБА_2анкети-заяви від 13 березня 2012 року АТ КБ «ПриватБанк» надав відповідачці грошові кошти на споживчі цілі у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку у розмірі 300 грн., який пізніше був збільшений до 2000 грн. (а.с.69).

Строк дії платіжної картки встановлено по 31 липня 2015 року, що стверджується довідкою банку (а.с.70).

Отже, між сторонами виникли права і обов'язки, які грунтуються на кредитних правовідносинах, врегульованих параграфом 2 глави 71 ЦК України «Кредит».

Згідно ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк зобов'язується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити відсотки.

Поскільки позичальник ОСОБА_2 користувалася отриманими кредитними коштами іне повернула їх в повному обсязі, то суд згідно вимог закону стягує із відповідачки на користь банку борг за тілом кредиту у розмірі 1487,25 грн. , який виник станом на 26 вересня 2013 року.

Вимоги банку про стягнення із відповідачки процентів підлягають до часткового задоволення з наступних підстав.

Згідно ст.536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами (ч.1). Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства (ч.2).

Відповідно до ч.2 ст.1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1, які регулюють договір позики, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Згідно ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Тобто, за загальним правилом, визначеним у цих правових нормах, користування грошовими коштами є оплатним у вигляді процентів, розмір яких визначається домовленістю сторін, а за її відсутності - на рівніоблікової ставки НБУ.

Судом встановлено, що у анкеті-заяві, на підставі якої відповідачка ОСОБА_2 отримала грошові кошти, не зазначено розмір процентів за користування коштами. Тобто, між сторонами відсутня згода щодо істотних умов договору, зокрема розміру процентів у якості плати за користування грошовими коштами, що у свою чергу свідчить про неможливість застосування вказаного банком у розрахунку розміру процентів за користування коштами - 30 %, в тому числі збільшених із 01 вересня 2014 року - 34,8 %, а із 01 квітня 2015 року - 43,2 %.

З огляду на відсутність між сторонами домовленості про належний до сплати розмір процентів за користування коштами, а також враховуючи, що користування банківськими

- 5 -

кредитом не є безпроцентним, суд згідно вимог ст.536, ст.1048 ЦК стягує на користь банку проценти за користування позичальницею ОСОБА_2 кредитними коштами в розмірі 402,28 грн., виходячи із розміру боргу 1487,25 грн., часу його виникнення згідно розрахунку банку із 26 вересня 2013 року по 31 липня 2015 року (строк дії кредитної картки) та з урахуванням облікових ставок НБУ, які діяли в цей період.

Суд стягує проценти по строк дії картки, який відповідає кінцевому терміну повернення кредиту, оскільки право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом припиняється після спливу строку кредитування (висновки Великої Палати Верховного Суду у постановах від 28 березня 2018 року (провадження № 14-10цс18) та від 04 липня 2018 року (провадження № 14-154цс18).

Доводи апеляційної скарги ПАТ КБ «ПриватБанк» про те, що сторони у потрібній формі досягли згоди щодо змісту договору про надання банківських послуг, який включає заяву позичальника, «Умови та правила надання банківських послуг», «Тарифи банку», в тому числі досягли згоди щодо розміру процентів, колегія суддів не приймає до уваги як такі, що не грунтуються на матеріалах справи та вимогах закону.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ч.1 ст.626 ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст.628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно ч.1 ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди.

В матеріалах справи наявна анкета-заява ОСОБА_2, на підставі якої відповідачка отримала грошові кошти і яка не містить відомостей про розмір процентів, що підтверджує відсутність між сторонами домовленості про належний до сплати розмір процентів за користування кредитними коштами.

Посилання ПриватБанку на те, що конкретні умови кредитування, в тому числі розмір процентів визначаються Умовами та правилами надання банківських послуг безпідставні, оскільки зазначені Умови не містять підпису відповідачки. Доказів, які б підтверджували, що саме ці Умови є складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору і що саме ці Умови мала на увазі відповідачка, підписуючи анкету-заяву, банком не надано, а відтак підстави брати їх до уваги відсутні.

Саме такий висновок міститься у ряді постанов Верховного Суду України, зокрема: від 11 березня 2015 року у справі № 6-16цс15; від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2462цс16; від 22 березня 2017 рокуу справі № 6-2320цс16, де вказано про те, що Умови та правила надання банківських послуг, які не містять підпису позичальника, не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами договору.

Вимоги банку про стягнення пені та штрафу не підлягають до задоволення з викладених вище підстав, оскільки встановлено, що в анкеті-заяві ОСОБА_2 від 13 березня 2012 року відсутні дані про умови застосування та розмір неустойки (штраф, пеня).

Згідно ч.1 ст.547 ЦК України правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання вчиняється у письмовій формі.

За змістом ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі,

- 6 -

якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Як вже зазначалося, Умови не містять підпису позичальниці, а відтак їх не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами договору та відповідною письмовою угодою сторін про встановлення такого виду забезпечення виконання зобов'язання як неустойка (штраф, пеня), що відповідає наведеним вище правовим позиціям Верховного Суду України.

Відповідно до приписів ст.141 ЦПК України суд покладає на відповідачку судові витрати пропорційно розміру задоволених вимог.

Згідно ч.3 ст.389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах (ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб) не підлягають касаційному оскарженню, крім випадків, визначених у п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.

Керуючись ст.ст.259, 374, 376, 381 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» задоволити частково.

Рішення Обухівського районного суду Київської області від 24 жовтня 2018 року скасувати і ухвалити нове, яким позов задоволити частково.

Стягнути із ОСОБА_2 (мешкає за адресою: АДРЕСА_1, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1) на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» (місцезнаходження: м.Дніпро, вул.Набережна Перемоги 50, МФО 305299, ) заборгованість за кредитним договором у розмірі 1889 гривень 53коп., яка включає тіло кредиту - 1487 гривень 25 коп. та проценти - 402 гривні 28 коп., а також судовий збір у розмірі 85 гривень.

В решті рішення залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених у п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.

Головуючий

Судді: