Провадження № 22-ц/4808/72/19
Головуючий у 1 інстанції Бабій О. М.
Суддя-доповідач Мелінишин
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 січня 2019 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі колегії суддів:

головуючого (суддя-доповідач) Мелінишин Г.П.

суддів: Пнівчук О.В., Томин О.О.,

за участю секретаря Бойчука Л.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за скаргою ОСОБА_1, заінтересовані особи: державний виконавець Івано-Франківського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області - Раковецький Максим Сергійович, ОСОБА_3 про визнання незаконною та скасування постанови державного виконавця про повернення виконавчого документа стягувачу, за апеляційною скаргою ОСОБА_1, в інтересах якого діє адвокат ОСОБА_4, на ухвалу Івано-Франківського міського суду в складі судді Бабій О.М., постановлену 15 листопада 2018 року в м. Івано-Франківську,

в с т а н о в и в :

В листопаді 2017 року представник ОСОБА_1 - адвокат ОСОБА_4 звернувся до суду зі скаргою про визнання незаконною та скасування постанови державного виконавця Івано-Франківського МВ ДВС ГТУЮ в Івано-Франківській області Раковецького М.С. від 23.10.2017 року про повернення виконавчого документа стягувачу.

Скаргу мотивовано тим, що згідно виконавчого листа Івано-Франківського міського суду від 18.01.2013 року за № 0907/5844/2011, виданого на виконання рішення Апеляційного суду Івано-Франківської області від 18.12.2012 року, відповідача у справі ОСОБА_3 зобов'язано усунути перешкоди в користуванні ОСОБА_1 спільним коридором, сходовою кліткою та горищем у будинку АДРЕСА_1 шляхом передачі ключів від зовнішніх дверей до коридору, демонтажу металевої огорожі до спільного коридору та горища. Однак, 23.10.2017 року державним виконавцем Івано-Франківського МВ ДВС ГТУЮ в Івано-Франківській області Раковецьким М.С. прийнято постанову про повернення виконавчого документа стягувачу.

Враховуючи, що рішення суду є обов'язковим для виконання, у державного виконавця були відсутні законні підстави для винесення цієї постанови. Посилаючись на зазначені обставини, просив задовольнити скаргу.

Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 15.11.2018 року в задоволенні скарги відмовлено.

Постановляючи ухвалу, суд першої інстанції виходив з того, що повернення виконавчого документа стягувачу здійснено на підставі особистої заяви останнього. А тому державний виконавець діяв правомірно, в межах своїх повноважень.

Представник ОСОБА_1 - адвокат ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу, в якій посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Просить ухвалу скасувати, прийняти нову постанову, якою скаргу на дії державного виконавця задовольнити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що заяву про повернення виконавчого документа стягувачу (на підставі якої прийнята оскаржувана постанова) він не писав та до органу виконавчої служби не подавав. Підтвердженням цього є те, що в матеріалах виконавчого провадження відсутній оригінал такої заяви, а її друкована копія не є належним та допустимим доказом волевиявлення стягувача. При цьому посилається на положення ч.6 ст. 95 ЦПК України, відповідно до якої копія заяви як доказ, що ставить під сумнів заявник, не може братись судом до уваги. Відтак, відсутність оригіналу заяви є підставою для визнання дій державного виконавця незаконними та скасування прийнятої постанови.

Крім того, ОСОБА_1 рішенням Івано-Франківського міського суду від 30.08.2018 року визнаний обмежено дієздатним. Цим рішенням встановлено, що він перебуває на обліку в Івано-Франківській ОПНЛ №3 з 2014 року. В грудні 2017 року йому призначено третю групу інвалідності. Судово-психіатрича експертиза для визначення стану захворювання проведена в лютому 2018 року. Таким чином, в силу психічного захворювання останній не міг самостійно скласти, підписати та подати заяву в державну виконавчу службу.

Також судом не враховано практику Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, яка гарантує справедливий судовий розгляд, завершальною стадією якого є виконання судового рішення, а затримання виконання судового рішення може бути виправданим лише за виняткових обставин.

Посилаючись на вищенаведене, просив апеляційну скаргу задовольнити.

Відзиву на апеляційну скаргу іншими учасниками справи не подано.

В засіданні апеляційного суду представники апелянта - адвокат ОСОБА_4 та піклувальник ОСОБА_5 доводи апеляційної скарги підтримали з наведених у ній мотивів.

Державний виконавець Івано-Франківського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області Раковецький М.С., боржник ОСОБА_3 та його представник- адвокат ОСОБА_6 доводів скарги не визнали посилаючись на обґрунтованість висновків суду.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд дійшов висновку, що скарга підлягає до задоволення з таких підстав.

Судом встановлено, що на виконанні державного виконавця Івано-Франківського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції Раковецького М.С. перебувало виконавче провадження № 43898832, відкрите на підставі заяви ОСОБА_1 з примусового виконання виконавчого листа №0907/5844/2011. Вказаний виконавчий документ видано Івано-Франківським міським судом про зобов'язання ОСОБА_3 усунути перешкоди в користуванні ОСОБА_1 спільним коридором, сходовою кліткою та горищем, що знаходяться в будинку АДРЕСА_1, шляхом передачі ключів від зовнішніх дверей до коридору та демонтажу металевої огорожі для доступу до спільного коридору і горища.

Постановою державного виконавця від 23.10.2017 року виконавчий документ повернуто стягувачу ОСОБА_1 на підставі особисто поданої ним заяви та у відповідності до п. 1 ч.1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження»(а.с.3 т.1).

Відповідно до положень ч.1 ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження» рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Аналогічно, як передбачено ст.447 ЦПК України в редакції Закону від 3 жовтня 2017 року, сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Звертаючись до суду зі скаргою на дії державного виконавця Раковецького М.С. та вважаючи незаконною постанову про повернення виконавчого документа стягувачу, представник ОСОБА_1 посилався на те, що такі дії державного виконавця не відповідають вимогам Закону України «Про виконавче ппровадження» та практиці Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, яка гарантує справедливий судовий розгляд, завершальною стадією якого є виконання судового рішення.

Матеріалами справи підтверджується, що підставою для винесення державним виконавцем оскаржуваної постанови послужила заява стягувача ОСОБА_1 від 19.10. 2017 року про повернення йому виконавчого документа без виконання. З копії цієї заяви видно, що її текст надрукований, заява особисто ним підписана, про що зроблена відповідна відмітка (а.с.32 т.1).

Згідно із журналом вхідної кореспонденції виконавчої служби заява ОСОБА_1 поступила до державного виконавця 23.10.2018 року та зареєстрована за № 8689. Разом з тим, оригінал заяви в матеріалах виконавчого провадження відсутній (а.с. 32-33,65 т.1).

Як пояснив в засіданні суду першої інстанції державний виконавець Раковецький М.С. , заява ОСОБА_1 була передана йому, зареєстрована в журналі і в електронній системі, проте оригінал втрачений. Відповідно підтверджено це і в засіданні апеляційного суду.

Постановляючи оскаржувану ухвалу, місцевий суд дійшов переконання, що державний виконавець приймаючи постанову про повернення виконавчого документа стягувачу діяв згідно ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження».

Однак, з таким висновком погодитися не можна з огляду на наступне.

Так, статтею 37 Закону України «Про виконавче провадження» визначено підстави для повернення виконавчого документа, серед яких, зокрема, зазначено подання стягувачем письмової заяви про повернення виконавчого документа.

Відповідно до ст. 18 цього Закону виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобовязаний: здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

З матеріалів справи вбачається, що рішенням Івано-Франківського міського суду від 30.08.2018 року цивільну дієздатність ОСОБА_1 обмежено, його піклувальником призначено ОСОБА_5 При цьому судом встановлено, що ОСОБА_1 з 2014 року перебуває на обліку в Івано-Франківській ОПНЛ №3. В основу рішення покладено висновок судово-психіатричного експерта від 27.02.2018 року, відповідно до якого ОСОБА_1 страждає психічним захворюванням (а.с. 63-64 т.1).

За змістом акта державного виконавця Раковецького М.С. від 23.10.2017 року ( було призначено примусове виконання судового рішення) представник ОСОБА_1 - його піклувальник ОСОБА_5 вважала, що така заява підписана скориставшись безпорадним станом стягувача, який має психічні розлади (а.с. 31 т.1).

Згідно з ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

У відповідності з вимогами частин 1, 2 статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч.2 ст.78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України).

При цьому, як передбачено ст. 95 ЦПК України, письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії. Якщо подано копію письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо його оригінал не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги (ч.6).

Як вбачається з матеріалів справи, а також оглянутих місцевим судом матеріалів виконавчого провадження ВП №43898832, у ньому відсутній оригінал заяви ОСОБА_1 щодо повернення йому виконавчого листа. Натомість, сторона стягувача, зокрема його представник ОСОБА_5, ставила під сумнів відповідність поданої копії заяви оригіналу.

У судовому засіданні досліджено копію заяви за підписом ОСОБА_1, надісланої, як пояснив державний виконавець, поштовим відправленням, та встановлено, що вона направлена на адресу виконавчої служби відповідним листом. При цьому жодних об'єктивних даних, з огляду на відсутність оригіналу такої заяви, направлення вказаного листа саме стягувачем державним виконавцем суду не представлено.

Разом з тим, на думку колегії суддів, заява про повернення виконавчого документа стягувачу, у тому вигляді, в якому вона надійшла до Івано-Франківського МВ ДВС, не може вважатися достовірним, достатнім та належним доказом, оскільки написана не власноруч стягувачем та подана до відділу ДВС у спосіб, що унеможливлює достовірне встановлення особи, яка її подала.

Таким чином, з метою забезпечення прав стягувача, державний виконавець Раковецький М.С. зобов'язаний був поставити зміст вказаної заяви під сумнів, оскільки направлення такої заяви засобами простої кореспонденції та її друкована форма не може підтверджувати дійсного волевиявлення стягувача.

Крім того, встановлено, що стягувач має психічні розлади та знаходиться на обліку в психоневрологічній лікарні з 2014 року. Представником, що здійснює його інтереси, в тому числі в виконавчому провадженні, є його мати ОСОБА_5, яка, як вбачається з матеріалів справи, не втратила інтересу до виконавчого провадження, подавала клопотання та запити щодо стану його виконання тощо.

Зокрема, в липні 2017 року нею до суду подана скарга на бездіяльність державного виконавця (а.с. 156 т.1), рішення по якій прийнято Івано-Франківським міським судом 20.11.2018 року та в подальшому оскаржено представником ОСОБА_1 до апеляційного суду.

Відповідно до статті 451 ЦПК України за результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу. У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов'язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника). Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Враховуючи вищенаведені обставини та норми матеріального права, колегія вважає, що за відсутності у виконавчому провадженні оригіналу заяви ОСОБА_1 про повернення йому виконавчого документа, наявності з боку його законного представника ОСОБА_5 сумніву з огляду на це відповідності поданої копії такому оргигіналу тощо, дії державного виконавця суперечать вимогам закону щодо забезпечення в повному обсязі вчинення виконавчих дій та прав стягувача на справедливий судовий розгляд, завершальною стадією якого є виконання судового рішення, що відповідає статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

Відтак, доводи скарги є обґрунтованими і тому така підлягає до задоволення.

Зважаючи на те, що судом першої інстанції цих вимог закону та обставин справи не враховано, тому безпідставно відмовлено у задоволенні скарги ОСОБА_1

У зв'язку з зазначеним, ухвала суду підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення скарги ОСОБА_1 Відповідно слід визнати незаконною та скасувати постанову про повернення стягувачу виконавчого документа від 23.10.2017 року, прийняту головним державним виконавцем Івано-Франківського МВ ДВС ГТУЮ в Івано-Франківській області Раковецьким М.С. при примусовому виконанні виконавчого листа №0907/5844/2011 від 18.01.2013 року.

Згідно із положеннями ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Враховуючи, що апелянта ОСОБА_1 було звільнено від сплати судового збору за подання апеляційної скарги, такий судовий збір в розмірі 352,40 грн належить стягнути з Івано-Франківського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області та зарахувати до спеціального фонду Державного бюджету України.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381- 384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, в інтересах якого діє адвокат ОСОБА_4, задовольнити.

Ухвалу Івано-Франківського міського суду від 15 листопада 2018 року скасувати.

Постановити нове рішення, яким скаргу ОСОБА_1, в інтересах якого діє адвокат ОСОБА_4, заінтересовані особи: державний виконавець Івано-Франківського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області - Раковецький Максим Сергійович, ОСОБА_3, задовольнити.

Визнати незаконною та скасувати постанову головного державного виконавця Івано-Франківського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області - Раковецького Максима Сергійовича від 23 жовтня 2017 року про повернення виконавчого документа стягувачу, прийняту при примусовому виконанні виконавчого листа №0907/5844/2011 від 18 січня 2013 року.

Стягнути з Івано-Франківського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області та зарахувати до спеціального фонду Державного бюджету України судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 352,40 грн.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Головуючий Г.П. Мелінишин

Судді: О.В. Пнівчук

О.О. Томин

Повний текст постанови виготовлено 23 січня 2019 року.