Справа № 1412/9569/12 Суддя першої інстанції Павлова Ж.П.
Провадження № 22-ц/812/71/19 Суддя-доповідач апеляційного суду Царюк Л.М.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

18 січня 2019 року м. Миколаїв

Миколаївській апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого Царюк Л.М.,

суддів: Прокопчук Л.М., Самчишиної Н.В.,

із секретарем судового засідання - Горенко Ю.В.,

за участю: представника державної виконавчої служби - Романчука С.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу головного державного виконавця Заводського відділу державної виконавчої служби м. Миколаїв Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області Буділовської Олени Олександрівни на ухвалу Заводського районного суду м. Миколаєва від 25 жовтня 2018 року, постановлену під головуванням судді Павлової Ж.П. в залі судового засідання в м. Миколаїв за поданням головного державного виконавця Заводського відділу державної виконавчої служби м. Миколаїв Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області Буділовської Олени Олександрівни про примусове проникнення до житла,

В С Т А Н О В И В:

24 жовтня 2018 року головний державний виконавець Заводського відділу державної виконавчої служби м. Миколаїв Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області Буділовська О.О. (надалі - Державний виконавець) звернулася до суду із поданням про примусове проникнення до житла, у якому зазначав, що на примусовому виконанні у Заводському відділу державної виконавчої служби м. Миколаїв Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області перебуває виконавче провадження з виконання рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 24 квітня 2013 року про стягнення з ОСОБА_4 на користь ПАТ «Перший Український Міжнародний Банк» заборгованості за кредитним договором у розмірі 602 684.74 грн.

Вказував, що за місцем проживання ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_1 у зв`язку з відсутністю боржника та відсутністю доступу до житла, державний виконавець не зміг вчинити виконавчі дії. Таким чином, боржник своєю бездіяльністю перешкоджає примусовому виконанню вищезазначеного рішення суду.

Ураховуючи наведене, Державний виконавець просив суд надати дозвіл на примусове проникнення до житла, власником якого є ОСОБА_4, а саме: будинок АДРЕСА_1, з метою проведення виконавчих дій щодо опису майна та подальшої реалізації.

Ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 25 жовтня 2018 року у задоволенні подання Державного виконавця про примусове проникнення до житла відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні подання, суд першої інстанції керувався тим, що Державним виконавцем не надано суду доказів про повідомлення власника домоволодіння, а також і самої боржниці про надання безперешкодного доступу до житла з метою вчинення виконавчих дій щодо опису майна.

Не погодившись із вказаною ухвалою місцевого суду Державний виконавець оскаржила її в апеляційному порядку.

Апеляційну скаргу обґрунтовано тим, що районним судом неповно з'ясовано обставини, які мають значення для справи, порушено норми матеріального та процесуального права.

При цьому суд першої інстанції не надав правової оцінки тим обставинам, що боржник тривалий час ухиляється від виконання рішення суду, на численні запрошення до відділу державної виконавчої служби не реагує, а також своєю бездіяльністю перешкоджає державному виконавцю вчиняти виконавчі дії. Так, Державний виконавець неодноразово пропонував боржнику надати йому доступ до житла з метою опису майна, проте боржник відмовлялася від надання такого доступу. Більш того надала заяву про категоричну заборону щодо безперешкодного доступу до її домоволодіння.

Також скаржник зазначав, що вказане житло, власником якого є боржник, перебуває в іпотеці, а іпотекодержателем цього майна є стягувач - ПАТ «Перший Український Міжнародний Банк».

Від сторін виконавчого провадження відзиву на апеляційну скаргу не надходило.

Ні стягувач, ні боржник не скористалися своїм процесуальним правом брати участь у розгляді апеляційної скарги, між тим про дату, час і місце розгляду були повідомлені належним чином.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представника державної виконавчої служби, перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи та матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга має бути задоволена з огляду на таке.

Згідно з положеннями п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставою апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

У пункті 40 рішення від 19 березня 1997 року у справі «Горнсбі проти Греції» (заява №18357/91) Європейський суд з прав людини зазначив, що право на звернення до суду було б ілюзорним, якби національна правова система договірної сторони дозволяла, щоб остаточне, обов'язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду одній зі сторін. Отже, виконання рішення, винесеного будь-яким судом, має розглядатися як невід'ємна частина «судового процесу» для цілей ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року.

У статті 1 Закону України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження» (далі - Закон № 1404-VIII) закріплено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до п.13 ч. 3 ст. 18 Закону № 1404-VIII виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право звертатися до суду з поданням про примусове проникнення до житла чи іншого володіння боржника - фізичної або іншої особи, в якої перебуває майно боржника чи майно та кошти, що належать боржникові від інших осіб.

За наявності вмотивованого рішення суду про примусове проникнення до житла чи іншого володіння фізичної особи виконавець має право безперешкодно входити на земельні ділянки, до житлових та інших приміщень боржника - фізичної особи, особи, в якої перебуває майно боржника чи майно та кошти, належні боржникові від інших осіб, проводити в них огляд, у разі потреби примусово відкривати їх в установленому порядку із залученням працівників поліції, опечатувати такі приміщення, арештовувати, опечатувати та вилучати належне боржникові майно, яке там перебуває та на яке згідно із законом можливо звернути стягнення. Примусове проникнення на земельні ділянки, до житлових та інших приміщень у зв'язку з примусовим виконанням рішення суду про виселення боржника та вселення стягувача і рішення про усунення перешкод у користуванні приміщенням (житлом) здійснюється виключно на підставі такого рішення суду (п. 4 ч. 3 ст. 18 Закону № 1404-VIII).

Відповідно до ст. 439 ЦПК України питання про примусове проникнення до житла чи іншого володіння боржника - фізичної особи або особи, у якої знаходиться майно боржника чи майно та кошти, належні боржникові від інших осіб, або дитина, щодо якої є виконавчий документ про її відібрання, при виконанні судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) вирішується судом за місцезнаходженням житла чи іншого володіння особи або судом, який ухвалив рішення за поданням державного виконавця, приватного виконавця.

Аналіз положень Закону України «Про виконавче провадження» та процесуальних норм дає підстави для висновку, що законодавець збалансував права як особи, що ініціює питання звернення з поданням до суду про примусове проникнення до володіння особи, в якої перебуває майно боржника, так і особи, щодо якої такі заходи застосовано. При цьому, питання про примусове проникнення вирішується не інакше як шляхом прийняття вмотивованої ухвали суду з додержанням принципу верховенства права.

Як встановлено судом, рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 24 квітня 2013 року з ОСОБА_4 на користь ПАТ «Перший Український Міжнародний Банк» стягнута заборгованість за договором кредиту на загальну суму 602 684.74 грн.

Вказане рішення набрало законної сили та перейшло в стадію виконання.

25 жовтня 2013 року винесено постанову про відкриття виконавчого провадження на виконання виконавчого листа, виданого Заводським районним судом м. Миколаєва на виконання зазначеного судового рішення.

В строк, наданий державний виконавцем для самостійного виконання, рішення боржником не виконано, у зв'язку з чим Державним виконавцем розпочато примусове виконання рішення.

Згідно до результатів пошуку бази даних «Автомобіль», за боржником зареєстровано транспортний засіб марки Ford Transit реєстраційний номер НОМЕР_1, який було оголошено у розшук постановою Державного виконавця від 05 червня 2015 року, оскільки вимога про надання транспортного засобу для проведення виконавчих дій щодо його опису та арешту боржником не виконано.

У боржника відкрито рахунки в ПАТ «ПриватБанк», у зв'язку з чим Державним виконавцем було винесено постанову про арешт коштів боржника. Між тим згідно до відповіді банківської установи, коштів для виконання постанови не достатньо.

В результаті проведених дій, стало відомо, що за боржником ОСОБА_7 згідно інформаційної довідки з державного реєстру речових прав власності на нерухоме майно, та реєстру прав власності на рухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо суб'єкта відчуження об'єктів нерухомого майна зареєстровано квартира АДРЕСА_2 та житловий будинок по АДРЕСА_1 в якому зареєстрована боржник та який перебуває у в іпотеці у стягувача відповідно до іпотечного договору від 08 лютого 2008 року.

В результаті такої перевірки, Державним виконавцем 13 травня 2016 року здійснено вихід за адресою АДРЕСА_1 з метою проведення виконавчих дій щодо опису та арешту майна боржника, проте боржник був відсутній, а інші мешканці будинку відмовилися надати доступ до житла.

В подальшому 17 травня 2016 року, 25 липня і 21 листопада 2017 року та 07 червня 2018 року боржнику направлялися вимоги про дату проведення виконавчих дій та надання безперешкодного доступу до житла.

Боржник отримував зазначені вимоги, проте 07 серпня 2017 року та 18 червня 2018 року надсилав заяву про відмову від надання Державному виконавцю доступу до житла, оскільки на його думку така вимога є порушенням його прав.

Державним виконавцем неодноразово складалися акти про те, що двері квартири зачинені, залишено вимогу про необхідність усунення порушень законодавства та з'явитись до відділу виконавчої служби.

З урахуванням встановлених обставин та наданих доказів, колегія суддів вважає, що боржник ОСОБА_4 навмисно тривалий час ухиляється від виконання рішення суду та перешкоджає Державному виконавцю у примусовому виконанні такого рішення, що в свою чергу робить неможливим виконання судового рішення протягом тривалого часу та порушує права стягувача на погашення боргу за кредитним договором.

Зазначені обставини з огляду на наведені правові норми є підставою для надання дозволу на примусове проникнення до житлового будинку для проведення виконавчих дій у виконавчому провадженні, а відтак і для задоволення подання Державного виконавця.

Разом з тим, суд першої інстанції не звернув належної уваги на зазначені обставини справи та положення процесуального права, помилково відмовивши в надані дозволу на примусове проникнення до житлового будинку.

Щодо обгрунтування відмови боржника у доступі до свого житла порушенням її конституційних прав, то треба зазначити наступне.

Конституцією України кожному гарантується недоторканність житла; не допускається проникнення до житла чи до іншого володіння особи, проведення в них огляду чи обшуку інакше як за вмотивованим рішенням суду (ч. 1, 2 ст. 30 Конституції України).

Гарантування кожному прав на повагу та недоторканність житла є не тільки конституційно-правовим обов'язком держави, а й дотриманням взятих Україною міжнародно-правових зобов'язань відповідно до положень Загальної декларації прав людини 1948 року, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Міжнародного пакту про громадянські та політичні права 1966 року. Зазначені міжнародні акти згідно з ч. 1 ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України.

Відповідно до ст. 12 Загальної декларації прав людини 1948 року, ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, п. 1 ст. 1 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права 1966 року ніхто не може зазнавати безпідставного посягання на недоторканність свого житла. При здійсненні своїх прав і свобод кожна людина може зазнавати тільки таких обмежень, які встановлені законом виключно з метою забезпечення належного визнання і поваги до прав і свобод інших та забезпечення справедливих вимог моралі, громадського порядку і загального добробуту в демократичному суспільстві (п. 2 ст. 29 Загальної декларації прав людини 1948 року, ст. 18 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року).

Конституційна гарантія недоторканності житла не поширюється на випадки, коли суспільні інтереси вимагають правомірного обмеження прав людини, зокрема для захисту прав і законних інтересів інших членів суспільства. Обмеження права особи на недоторканність житла, яке визначено в Конституції України і міжнародно-правових актах, визнається легітимним втручанням держави в права людини з метою забезпечення загального блага (рішення Конституційного Суду України у справі № 1-18/2011 від 31 травня 2011 року).

З метою виконання рішення суду у процесуальних законах України передбачено одним із заходів, спрямованих на своєчасне виконання судового рішення, проникнення до житла боржника з метою проведення виконавчих дій, а тому вимоги державного виконавця до боржника щодо надання доступу до житла для проведення виконавчий дій у рамках виконавчого провадження ґрунтуються на приписах Закону України «Про виконавче провадження».

Укладення мирової угоди в процесі виконання судового рішення, на яку посилається ОСОБА_4 у своїх заявах про відмову в доступі до житлового будинку, залежить від волевиявлення сторін виконавчого провадження. Ініціатива укладення мирової угоди, що надійшла від стягувача та залишилася без відповіді боржника, не є підставою для зупинення проведення виконавчих дій.

Таким чином, оскаржувана ухвала підлягає скасуванню на підставі п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, з ухваленням нового судового рішення про задоволення подання державного виконавця.

У зв'язку із задоволенням апеляційної скарги та скасування судового рішення витрати скаржника по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на боржника.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу головного державного виконавця Заводського відділу державної виконавчої служби м. Миколаїв Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області Буділовської Олени Олександрівни задовольнити.

Ухвалу Заводського районного суду м. Миколаєва від 25 жовтня 2018 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Подання головного державного виконавця Заводського відділу державної виконавчої служби м. Миколаїв Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області Буділовської Олени Олександрівни про надання дозволу на примусове проникнення до житла за адресою м. Миколаїв АДРЕСА_1 для проведення виконавчих дій задовольнити.

Дозволити головному державному виконавцю Заводського відділу державної виконавчої служби м. Миколаїв Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області Буділовській Олені Олександрівні проникнення до житла боржника за адресою: АДРЕСА_1 для проведення виконавчих дій щодо перевірки майнового стану боржника з примусового виконання судового рішення у виконавчому провадженні № 40361263.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь Заводського відділу державної виконавчої служби м. Миколаїв Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області 1 762 грн. витрат по сплаті судового збору.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий Л.М. Царюк

Судді Л.М. Прокопчук

Н.В. Самчишина

Повний текст постанови складено 18 січня 2019 року.