Постанова
Іменем України

16 січня 2019 року

м. Київ

справа № 369/10942/16-ц

провадження № 61-34615св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач),

суддів: Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Хопти С. Ф., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,
відповідач ОСОБА_3 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області у складі судді Пінкевич Н. С. від 20 червня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області у складі колегії суддів: Фінагєєва В. О., Кашперської Т. Ц., Яворського М. А., від 17 жовтня 2017 року,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2016 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_3 про усунення від права на спадкування.

Позовна заява мотивована тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_4 , яка до дня смерті проживала та була зареєстрована у квартирі АДРЕСА_1 . Після її смерті відкрилась спадщина на належне їй спадкове майно, яке складається з: квартири АДРЕСА_2 , автомобіля ВАЗ-21013 та грошових вкладів в Ощадбанку. Вони та ОСОБА_3 є спадкоємцями першої черги за законом, які прийняли спадщину в установлений законом строк.

За життя спадкодавця відповідач ухилявся від надання допомоги матері, яка через похилий вік, тяжку хворобу була у безпорадному стані та потребувала такої допомоги. Для лікування спадкодавцю потрібні були значні кошти та моральна підтримка, але відповідач ухилявся від надання будь-якої допомоги. ОСОБА_3 вчиняв відносно спадкодавця фізичне та психологічне насильство, ображав її, принижував, не дозволяв вільно пересуватися по квартирі. Відповідач погано відносився до матері, у березні 2016 року прийшлось викликати поліцію. У травні 2016 року у спадкодавця стався повторний інсульт, після чого вона була у безпорадному стані та прикута до ліжка. ОСОБА_3 відмовився надавати будь-яку допомогу матері. Факт перебування ОСОБА_4 у безпорадному стані та її хвороба підтверджується випискою з історії хвороби.
Позивачі вважали, що відповідач, який ухилявся від надання допомоги хворій матері та застосовував до неї психологічне насильство, ображав її, повинен бути усунений від права на спадкування на майно. Також відповідач не приймав участь у похованні матері. Крім того, грошові вклади, які входять до складу спадкового майна, фактично не належали спадкодавцю, оскільки ОСОБА_2 отримав їх від Київського обласного військового комісаріату у 2015 році як військовослужбовець, що перебував у зоні АТО.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 просили суд на підставі частини п`ятої статті 1224 ЦК України усунути ОСОБА_3 від права на спадкування за законом після смерті ОСОБА_4 .

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області

від 20 червня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив із того, що позивачі надавали всю необхідну допомогу спадкодавцю, а тому ОСОБА_4 не потребувала допомоги саме від відповідача. Крім того, позивачі не надали доказів звернення покійної за матеріальною чи фізичною допомогою до відповідача, а також того, що відповідач свідомо ухилявся від надання такої допомоги.

Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 17 жовтня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 відхилено. Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області

від 20 червня 2017 року залишено без змін.

Апеляційний суд, залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, погодився з висновком районного суду, зазначивши також, що будь-яких доказів на підтвердження доводів позивачів щодо вчинення відповідачем фізичного та психологічного насильства відносно спадкодавця матеріали справи не містять.

У листопаді 2017 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 подали до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просили скасувати оскаржувані судові рішення й направити справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що у порушення вимог частини першої статті 305 ЦПК України 2004 року апеляційна скарга була розглянута у відсутність заявників, які не з`явилися в судове засідання з поважних причин, про що повідомили суд своєю заявою.
Суд апеляційної інстанції, переглядаючи рішення районного суду у порушення вимог частини першої статті 304, частини першої статті 305 ЦПК України 2004 року не звернув уваги на надані докази поважної причини неявки позивачів до суду та розглянув справу за відсутності учасників процесу позивачів. Причиною неявки в судове засідання було знаходження на лікуванні, що підтверджувалося довідкою медичної установи. Розглянувши справу за відсутності сторони, суд апеляційної інстанції позбавив її можливості брати участь у судових засіданнях, подавати додаткові докази, брати участь у дослідженні доказів, задавати питання іншим особам, які беруть участь у справі, заявляти клопотання, давати усні та письмові пояснення.
Суд не взяв до уваги пояснення представника ОСОБА_3 про те, що відповідач не допомагав своїй хворій матері, яка знаходилася в безпорадному стані, що підтверджують саме позовні вимоги.
У порушення статей 5759, 212 ЦПК України 2004 року суд, віддаючи перевагу усним поясненням відповідача, його представника, свідкам на стороні відповідача, не надав належної правової оцінки наявним у справі письмовим доказам, які були надані позивачами, у їх сукупності та взаємозв`язку.
Відповідач мав можливість надавати допомогу своїй матері (працює, матеріально забезпечений, 15 серпня 2015 року придбав квартиру), проте ігнорував її прохання про моральну підтримку і догляд.

У січні 2016 року ОСОБА_3 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ заперечення на касаційну скаргу, в яких зазначено, що оскаржувані судові рішення є законними і обґрунтованими, суди правильно застосували норми матеріального та процесуального права відповідно до встановлених фактичних обставин справи, дали належну правову оцінку доказам, наданим сторонами.

04 червня 2018 року справа передана з Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ до Верховного Суду.

У пункті 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Положенням частини другої статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону судове рішення апеляційного суду не відповідає.

Судом установлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 (а.с. 4).

Згідно з довідкою Виконавчого комітету Вишневої міської ради Києво-Святошинського району Київської області від 19 травня 2016 року ОСОБА_2 за власний рахунок поховав матір ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Після смерті ОСОБА_4 відкрилась спадщина на належне їй спадкове майно, яке складається з: квартири АДРЕСА_2 , автомобіля ВАЗ-21013, номерний знак НОМЕР_2 , та грошових вкладів в Ощадбанку.

Спадкоємцями першої черги після смерті ОСОБА_4 є: її чоловік ОСОБА_1 , та сини: ОСОБА_2 , ОСОБА_3

13 жовтня 2016 року ОСОБА_3 звернувся до Вишневої міської державної нотаріальної контори Київської області із заявою про прийняття спадщини після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4
01 листопада 2016 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися із заявами про прийняття спадщини.
Згідно з висновком спеціаліста від 04 квітня 2017 року № 131/17 у галузі судово-медичної експертизи ОСОБА_5 у ОСОБА_4 з кінця 2015 року до моменту смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 були наявні суттєві функціональні порушення в організмі, які обмежували її життєдіяльність, спроможність своїми силами забезпечувати власні потреби, а тому викликали необхідність постійного стороннього догляду та допомоги (а.с. 145).

Погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, апеляційний суд також зазначив, що позивачі не надали належних і допустимих доказів на підтвердження своїх вимог.

У касаційній скарзі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 зазначають про те, що апеляційний суд позбавив їх можливості надати докази на підтвердження своїх вимог, розглянувши справу без її участі, посилаючись на статтю 129 Конституції України, статтю 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
У пункті 5 частини першої статті 411 ЦПК України визначено, що судові рішення підлягають обов`язковому скасуванню з направленням справи на новий розгляд, якщо справу розглянуто за відсутності будь-кого з учасників справи, належним чином не повідомлених про дату, час і місце судового засідання, якщо такий учасник справи обґрунтовує свою касаційну скаргу такою підставою.

Відповідно до частини першої статті 305 ЦПК України 2004 року апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання особи, яка бере участь у справі, щодо якої немає відомостей про вручення їй судової повістки, або за її клопотанням, коли повідомлені нею причини неявки буде визнано судом поважними.

З матеріалів справи вбачається, що 17 жовтня 2017 року ОСОБА_2 через свого представника ОСОБА_6 , подав до суду клопотання про відкладення розгляду справи, призначеної на 17 жовтня 2017 року, у зв`язку з перебуванням ОСОБА_2 на стаціонарному лікуванні в Українському державному медико-соціальному центрі ветеранів війни з 13 жовтня 2017 року, до клопотання була додана відповідна довідка (а.с. 226).
Крім того, у клопотанні також зазначено, що представник не має можливості з`явитись у судове засідання, призначене на 17 жовтня 2017 року на 15:00 год., оскільки приймає участь у розгляді справи у Вищому спеціалізованому суді України з розгляду цивільних і кримінальних справ, на підтвердження чого до клопотання додано копію переліку призначених до розгляду у Вищому спеціалізованому суді України справ та копію договору про надання правової допомоги.

Клопотання було отримано судом 17 жовтня 2017 року.

Проте апеляційний суд вищевказане клопотання не врахував, у судовому рішенні не зазначив, чому вказане клопотання є безпідставним, не надав оцінки поважності причин неявки позивачів у судове засідання та розглянув справу за їх відсутності.
При цьому розгляд справи за відсутності учасника процесу, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або при наявності поважної причини неяки в судове засідання є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Згідно зі статтею 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, а відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

У зв`язку із цим, розгляд справи за відсутності учасника процесу, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки є порушенням статті 129 Конституції України, статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та відповідно до пункту 5 частини першої статті 411 ЦПК України є обов`язковою підставою для скасування судового рішення.

Крім того, розглянувши справу за відсутності позивачів, апеляційний суд належним чином їх доводів щодо наявності підстав для задоволення позову не перевірив та не надав їм належної правової оцінки.

За таких обставин, коли фактичні обставини для правильного вирішення справи не встановлені, судове рішення апеляційного суду не може вважатись законним і обґрунтованим та в силу статті 411 ЦПК України підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, під час розгляду якої суду належить урахувати викладене, дати відповідну правову оцінку доводам і запереченням сторін та ухвалити судове рішення відповідно до установлених обставин і вимог закону.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палатиКасаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 задовольнити частково.
Ухвалу Апеляційного суду Київської області від 17 жовтня 2017 року скасувати, справу передатина новий розгляд до Київського апеляційного суду.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник
Судді: Б. І. Гулько
Є. В. Синельников
С. Ф. Хопта
Ю. В. Черняк