Справа №473/4159/19
Провадження № 22-ц/812/175/19
Провадження № 22-ц/812/219/19
Категорія 48 Доповідач апеляційного суду Самчишина Н.В.
Постанова

іменем України

24 січня 2019 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду у складі:

головуючого: Самчишиної Н.В.,

суддів: Прокопчук Л.М., Царюк Л.М.,

із секретарем судового засідання - Горенко Ю.В.,

за участі: представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3,

- представника відповідача ОСОБА_4 - ОСОБА_5,

розглянувши в порядку спрощеного провадження у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_5 поданими в інтересах ОСОБА_4 на рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 21 листопада 2018 року, ухвалене під головуванням судді Старжинської О.Є. того ж дня о 11 годині 20 хвилині у приміщенні цього суду, повний текст рішення оголошено того ж дня, та на додаткове рішення цього ж суду від 03 грудня 2018 року, ухвалене під головуванням судді Старжинської О.Є., того ж дня о 11 годині 30 хвилині, повний текст рішення оголошено того ж дня, за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, Фермерського господарства (далі - ФГ) ОСОБА_4, Олександрівської селищної ради Вознесенського району Миколаївської області про визнання частково недійсним Державного акту на право власності на земельну ділянку, визнання майна спільною сумісною власністю, поділ сумісно набутого майна подружжя,

встановив:

26 жовтня 2018 року ОСОБА_2 через свого представника ОСОБА_3 звернулася до суду з вищезазначеним позовом до відповідачів ОСОБА_4, ФГ ОСОБА_4, Олександрівської селищної ради Вознесенського району Миколаївської області, який обґрунтовувала наступним.

З 21 вересня 1996 року вона з ОСОБА_4 перебувала у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 28 вересня 2018 року було розірвано. Від даного шлюбу вони мають малолітнього сина ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, який проживає з нею та знаходиться на її утриманні.

Під час перебування у шлюбі за спільні кошти ними було придбано:

- на підставі довідки-рахунку КІВ 644566 від 19 липня 2006 року автомобіль Volkswagen Т4, 2000 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_1, який згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серія НОМЕР_2 від 21 червня 2007 року зареєстрований на ім'я відповідача;

- на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 16 лютого 2005 року укладеного між відповідачем ОСОБА_4 та Олександрівською селищною радою Вознесенського району Миколаївської області земельну ділянку кадастровий НОМЕР_4 площею 1000 м.кв. розташовану за адресою: АДРЕСА_1 з цільовим призначенням для оптової торгівлі та складського господарства, право власності на яку було зареєстровано шляхом видачі Державного акту на право власності на земельну ділянку серія НОМЕР_3.

-2-

Посилаючись на те, що частки в майні подружжя є рівними, позивач просила у порядку поділу майна, у зв'язку з відчуженням 27 вересня 2018 року відповідачем ОСОБА_4 без її згоди автомобіля Volkswagen Т4, 2000 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_1, стягнути з нього на її користь 1/2 частку його вартості - 94500 грн., а у зв'язку з порушенням порядку видачі Державного акту на право власності на земельну ділянку серія НОМЕР_3 (виданого не ОСОБА_4, як фізичній особі, а ФГ ОСОБА_4.) визнати цей правовстановлюючий документ частково недійсним в частині зазначення власника, визнати земельну ділянку об'єктом спільної сумісної власності сторін і визнати за сторонами право власності на 1/2 частку цього нерухомого майна.

Відповідач ОСОБА_4 в судовому засіданні позов не визнав, відзиву на позовну заяву не надав, свої доводи щодо невизнання позову юридично не аргументував.

Представник Олександрівської селищної ради Вознесенського району Миколаївської області подав заяву про розгляд справи за його відсутності та про визнання позову.

Рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 21 листопада 2018 року, описку в якому виправлено ухвалою того ж суду від 03 грудня 2018 року, позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 компенсацію за відчужений автомобіль Volkswagen Т4, 2000 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 - 94500 грн.

Визнано недійсним Державний акт на право власності на земельну ділянку серія НОМЕР_6 виданий 09 січня 2006 року Олександрівською селищною радою Вознесенського району Миколаївської області на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 16 лютого 2005 року укладеного між ОСОБА_4 та Олександрівською селищною радою Вознесенського району Миколаївської області земельної ділянки, кадастровий НОМЕР_5, площею 1000 м.кв. розташованої за адресою: АДРЕСА_1 з цільовим призначенням для оптової торгівлі та складського господарства в частині зазначення власником СФГ ОСОБА_4

Визнано земельну ділянку, кадастровий НОМЕР_4 площею 1000 м.кв., розташовану за адресою: АДРЕСА_1 з цільовим призначенням для оптової торгівлі та складського господарства спільним сумісним майном ОСОБА_4 та ОСОБА_2

Визнано право власності за ОСОБА_4 та ОСОБА_2 кожним на 1/2 частину земельної ділянки кадастровий НОМЕР_4, площею 1000 м.кв., розташованої за адресою: АДРЕСА_1 з цільовим призначенням для оптової торгівлі та складського господарства.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 судові витрати в сумі 3 657грн.

Додатковим рішенням цього ж суду від 03 грудня 2018 року стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 судові витрати за надання професійної правничої допомоги в сумі 2 000 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що спірний автомобіль Volkswagen Т4, 2000 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_1, був спільним сумісним майном подружжя. Відповідач 27 вересня 2018 року здійснив його відчуження без згоди позивача. У зв'язку з тим, з відповідача підлягає стягненню на користь позивача грошова компенсація вартості 1/2 частини проданого автомобіля у розмірі 94 500 грн. При цьому, суд першої інстанції, за відсутності інших доказів на спростування визначеної вартості спірного автомобіля, виходив з наданого позивачем висновку про визначення середньої ринкової вартості спірного автомобіля від 22 жовтня 2018 року.

-3-

Крім того, суд дійшов висновку, що спірна земельна ділянка є об'єктом спільної сумісної власності подружжя та підлягає поділу між ними. Оскільки Державний акт серія НОМЕР_6 виданий не ОСОБА_4, а СФГ ОСОБА_4, то він є незаконним в частині зазначення власником СФГ ОСОБА_4 Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд, керуючись положеннями ст. 141 ЦПК України, вважав, що з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судовий збір в сумі 3 057 грн., витрати пов'язані з залученням спеціаліста при оцінці майна - 600 грн. та судові витрати за надання професійної правничої допомоги в сумі 2 000 грн.

У грудні 2018 року ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_4 звернувся із апеляційними скаргами на рішення та додаткове рішення в яких, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, неправильної оцінки доказів, просив змінити рішення суду в частині визначення вартості автомобіля, виклавши п. 2 резолютивної частини в наступній редакції стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 компенсацію за відчужений автомобіль Volkswagen Т4, 2000 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 - 57 897 грн. 15 коп. та змінити розподіл судових витрат з урахуванням прийнятого рішення. Додаткове рішення суду скасувати та в задоволенні заяви про ухвалення додаткового рішення відмовити.

Апеляційні скарги мотивовані тим, що висновок про вартість об'єкта оцінки, яким визначена середня ринкова вартість автомобіля Volkswagen Т4, 2000 року випуску, в сумі 189 000 грн., виконаний ТОВ «Гектар І.З.О.» від 22 жовтня 2018 року не може бути належним та допустимим доказом, оскільки складений в порушення вимог п. 56 Національного стандарту № 1 «Загальні засади оцінки майна і майнових прав», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 10 вересня 2003 року № 1440 та п. 4.4. Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженій наказом Міністерства юстиції України, Фонду державного майна України № 142/5/2092 від 24 листопада 2013 року. 28 листопада 2018 року на замовлення ОСОБА_4 експертом ОСОБА_9 здійснено оцінку вказаного вище автомобіля, за результатами якої складено звіт № 12469 про експертну оцінку колісного транспортного засобу, яким визначено його вартість 115 794 грн. 30 ком. Тому апелянт має сплатити 57 897 грн. 15 коп. Вказана оцінка не була надана суду першої інстанції, оскільки апелянт розраховував, що суд першої інстанції визнає наданий позивачем звіт недопустимим доказом. Щодо судових витрат зазначав, що ОСОБА_4 в судовому засіданні не визнав позов в частині визначення вартості спірного транспортного засобу та суми компенсації позивачеві. Крім того, питання поділу майна могло бути вирішено в позасудовому порядку, тому судові витрати, у тому числі витрати на професійну правничу допомогу позивача не підлягають стягненню з відповідача, а позовна вимога немайнового характеру про визнання частково недійсним державного акта стосується іншого відповідача Олександрівської селищної ради Вознесенського району Миколаївської області, тому підлягає стягненню з останнього. Крім того, позивач сама контролювала підготовку документів для придбання земельної ділянки. Заперечень щодо вирішення інших вимог позову в скарзі не зазначено.

У відзиві на апеляційні скарги представник позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3, посилаючись на необґрунтованість доводів апеляційних скарг, неповажності причин ненадання суду першої інстанції доданих до скарг доказів про вартість транспортного засобу та їх отримання після проголошення рішення у справі, відсутності окремих заперечень відповідача проти вартості автомобіля в суді першої інстанції, його невизнання позову без наведення аргументів юридичними доводами, а також законність та обґрунтованість рішення суду у тому числі в частині розподілу судових витрат просила апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду - залишити без змін.

-4-

Інші сторони не скористалися правом подання відзиву на апеляційну скаргу, письмових заперечень щодо її вимог і змісту до апеляційного суду не направили.

З огляду на доводи апеляційних скарг рішення суду та додаткове рішення суду оскаржується в частинах суми компенсації ОСОБА_2 за відчужений автомобіль ОСОБА_4 та розподілу судових витрат. В іншій частині рішення суду не оскаржується, а тому згідно положень ч. 1 ст. 367 ЦПК України не є предметом апеляційного перегляду.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, які з'явились у судове засідання, дослідивши доводи та вимоги апеляційних скарг, з'ясувавши обставини справи і перевіривши їх доказами, колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційні скарги на рішення суду підлягають частковому задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено і таке вбачається з матеріалів справи, що з 21 вересня 1996 року ОСОБА_4 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 28 вересня 2018 року, яке набрало законної сили 30 жовтня 2018 року, розірвано. Від даного шлюбу вони мають малолітнього сина ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, який проживає з позивачем та знаходиться на її утриманні. За час перебування у шлюбі колишнім подружжям на підставі довідки-рахунку КІВ 644566 від 19 липня 2006 року було придбано автомобіль Volkswagen Т4, 2000 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_1, який ОСОБА_4 27 вересня 2018 року, без згоди ОСОБА_2, відчужив на користь їх сина - ОСОБА_10

Звертаючись до суду з позовом, позивач просила в порядку поділу вказаного автомобіля стягнути з відповідача на її користь вартість належної їй частки майна 94 500 грн.

Вирішуючи спір, судом встановлено відсутність між колишнім подружжям будь-яких угод щодо добровільного поділу майна, набутого ними за час перебування у шлюбі.

Статтею 12 ЦПК України закріплено принцип змагальності сторін у цивільному судочинстві. Відповідно до частини третьої вказаної статті кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог, встановлених цивільним процесуальним законодавством.

З огляду на зазначене, правильним є висновок суду першої інстанції про те, що спірний автомобіль Volkswagen Т4, 2000 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_1, є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, оскільки на момент його придбання сторони перебували у зареєстрованому шлюбі та ОСОБА_4 не надано доказів на підтвердження обставини існування згоди ОСОБА_2 на відчуження ним транспортного засобу.

Статтею 70 СК України визначено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Тлумачення статті 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були набуті.

Поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).

-5-

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду у складі Об'єднаної палати Касаційного цивільного суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 127/7029/15-ц зроблено висновок, що у випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв'язку з цим - неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв'язку з припиненням її права на спільне майно.

Визначаючи розмір такої компенсації, суд першої інстанції обґрунтовано, на підставі висновку про вартість об'єкта оцінки складеного ТОВ «Гектар І.З.О.» від 22 жовтня 2018 року щодо ринкової вартості автомобіля Volkswagen Т4, 2000 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_1, встановив, що вартість вказаного автомобіля становила 189 000 грн.

Аргумент апеляційної скарги про те, що вищезазначений висновок про вартість об'єкта оцінки, яким визначена ринкова вартість автомобіля виконаний ТОВ «Гектар І.З.О.» від 22 жовтня 2018 року, не може бути належним та допустимим доказом, оскільки складений в порушення вимог п. 56 Національного стандарту № 1 «Загальні засади оцінки майна і майнових прав» та п. 4.4. Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженій наказом Міністерства юстиції України, Фонду державного майна України № 142/5/2092 від 24 листопада 2013 року є необґрунтованим. Оскільки належних та допустимих доказів на спростування визначеної висновком ТОВ «Гектар І.З.О.» від 22 жовтня 2018 року ринкової вартості спірного автомобіля на час розгляду справи судом першої інстанції відповідачем ОСОБА_4 не надано.

У пунктах 15, 16 Національного стандарту № 1 «Загальні засади оцінки майна і майнових прав» передбачено, що методи проведення оцінки, що застосовуються під час визначення ринкової вартості об'єкта оцінки у разі використання порівняльного підходу, повинні ґрунтуватися на результатах аналізу цін продажу (пропонування) на подібне майно.

Визначення ринкової вартості об'єкта оцінки за допомогою порівняльного підходу ґрунтується на інформації про ціни продажу (пропонування) подібного майна, достовірність якої не викликає сумнівів у оцінювача. У разі відсутності або недостатності зазначеної інформації у звіті про оцінку майна зазначається, якою мірою це вплинуло на достовірність висновку про ринкову вартість об'єкта оцінки.

Відповідно до пункту 56 Національного стандарту № 1 «Загальні засади оцінки майна і майнових прав» звіт про оцінку майна може складатися у повній чи у стислій формі.

Звіт про оцінку майна, що складається у повній формі, повинен містити: опис об'єкта оцінки, який дає змогу його ідентифікувати; дату оцінки та дату завершення складення звіту, а у разі потреби - строк дії звіту та висновку про вартість майна відповідно до вимог законодавства; мету проведення оцінки та обґрунтування вибору відповідної бази оцінки; перелік нормативно-правових актів, відповідно до яких проводиться оцінка; перелік обмежень щодо застосування результатів оцінки; виклад усіх припущень, у межах яких проводилася оцінка; опис та аналіз зібраних і використаних вихідних даних та іншої інформації під час проведення оцінки; висновки щодо аналізу існуючого використання та найбільш ефективного використання об'єкта оцінки; виклад змісту застосованих методичних підходів, методів та оціночних процедур, а також відповідних розрахунків, за допомогою яких підготовлено висновок про вартість майна; письмову заяву оцінювача про якість використаних вихідних даних та іншої інформації, особистий огляд об'єкта оцінки (у разі неможливості особистого огляду - відповідні пояснення та обґрунтування

-6-

застережень і припущень щодо використання результатів оцінки), дотримання національних стандартів оцінки майна та інших нормативно-правових актів з оцінки майна під час її проведення, інші заяви, що є важливими для підтвердження достовірності та об'єктивності оцінки майна і висновку про його вартість; висновок про вартість майна; додатки з копіями всіх вихідних даних, а також у разі потреби - інші інформаційні джерела, які роз'яснюють і підтверджують припущення та розрахунки.

До відзиву на апеляційну скаргу представником позивача доданий повний висновок про оцінку майна. Даний висновок відповідає вимогам п. 56 Національного стандарту № 1 «Загальні засади оцінки майна і майнових прав» та п. 4.4. Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, оскільки містить усі передбачені нормативно-правовими актами вимоги. Оцінка автомобіля здійснювалась за порівняльним підходом та в подальшому були узгоджені результати оцінки. Оцінювачем наведено аналіз ринку транспортних засобів і аналіз інформації про продаж подібного транспортного засобу з описом обраних аналогів, про що вказано у самому висновку про оцінку майна.

За таких обставин, відсутні докази невідповідності вказаного висновку вимогам нормативно-правових актів та наявності у ньому недоліків. Суд першої інстанції, з урахуванням наведених норм та на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, правильно виходив з того, що висновок ТОВ «Гектар І.З.О.» від 22 жовтня 2003 року є належним та допустимим доказом.

Отже, доводи апеляційної скарги про те, що наданий суду першої інстанції висновок про оцінку майна не відповідає вимогам п. 56 Національного стандарту № 1 «Загальні засади оцінки майна і майнових прав» та п. 4.4. Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів є безпідставними та спростовуються встановленими судом обставинами та наведеними вище нормами матеріального права.

При цьому колегія суддів відповідно до приписів ч. 3 ст. 367 ЦПК України не приймає як доказ оцінки транспортного засобу доданий до апеляційної скарги звіт № 12469 про експертну оцінку колісного транспортного засобу К.Т.З. складений 28 листопада 2018 року ПП ОСОБА_9, оскільки ОСОБА_4 не надано доказів неможливості подання такого звіту до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього.

В суді першої інстанції ОСОБА_4, заперечуючи проти позову, окремо не оспорював додану до позову позивачем оцінку транспортного засобу та клопотань щодо подання доказів іншої оцінки автомобіля не заявляв та не був обмежений у праві брати участь у справі та реалізувати процесуальні права. До того ж, доданий до апеляційної скарги звіт є новим доказом, складений після ухвалення рішення судом першої інстанції.

За таких обставин, посилання представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 на те, що сума компенсації позивачу вартості майна повинна становити 57 897 грн. 15 коп., згідно вищевказаного звіту від 28 листопада 2018 року, не заслуговують на увагу.

Таким чином, наведені в апеляційній скарзі доводи відповідача ОСОБА_4 зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно розміру компенсації майна, які під час розгляду справи ним не спростовані. Тому підстави зміни рішення суду в цій частині, згідно положень пунктів 2, 4 частини 1 статті 376 ЦПК України відсутні.

Крім того, як вбачається з апеляційних скарг, предметом апеляційного розгляду є перевірка законності ухвалених у справі судових рішень в частині вирішення питання про розподіл судових витрат, підставності стягнення з відповідача ОСОБА_4 понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу та судового збору.

Відповідно до частини першої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Пунктом 1 частини третьої цієї статті передбачено, що до витрат пов'язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

-7-

Відповідно до частин першої - шостої статті 137 ЦК України витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

3. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов'язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Суд першої інстанції в додатковому рішенні розподіляючи витрати, понесені позивачем на професійну правничу допомогу, дійшов висновку про те, що наявні в матеріалах справи квитанція прибуткового касового ордеру від 26 жовтня 2018 року на суму 2000 грн., опис послуг і розрахунок їх вартості та вартості витрат, необхідних для надання правничої допомоги та розгляду справи є достатніми підставами для відшкодування позивачу витрат на професійну правничу допомогу, адже цей розмір є доведений, документально обґрунтований та відповідає критерію розумної необхідності таких витрат.

В достатній мірі врахувавши складність справи та виконані роботи, принципи співмірності та розумності судових витрат, відсутності з боку ОСОБА_4 ініціатив щодо добровільного поділу майна, набутого колишнім подружжям у шлюбі, суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку про необхідність ухвалення додаткового рішення у справі, стягнення з відповідача на користь позивача 2 тис. грн витрат на професійну правничу допомогу.

-8-

Разом з тим, на думку колегії суддів, в частині розподілу судового збору виходячи із пред'явлених вимог, зокрема в частині вирішення вимог про визнання частково недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку, суд допустив помилку, оскільки зі змісту позову слідує, що ці вимоги позивачем були пред'явлені до Олександрівської селищної ради Вознесенського району Миколаївської області. Тому стягнення судового збору з цих вимог немайнового характеру з ОСОБА_4 є невірним.

У зв'язку з тим, відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача Олександрівської селищної ради Вознесенського району на користь позивача підлягає стягненню судовий збір за подання позовної заяви немайнового характеру в розмірі 704 грн. 80 коп., тоді як з ОСОБА_4 цей розмір судового збору стягненню не підлягає.

Враховуючи вищевикладені обставини, на підставі п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, рішення суду підлягає зміні в частині розподілу судових витрат.

Оскільки оскаржене рішення суду першої інстанції по суті вирішеного спору залишене без змін, а скарга без задоволення, то судовий збір за подання апеляційної скарги покладається на особу, яка подала апеляційну скаргу.

Керуючись ст. ст. 367, 375, 376, 381, 382 ЦПК України, колегія суддів

постановила:

Апеляційні скарги ОСОБА_5, подані в інтересах ОСОБА_4, задовольнити частково.

Рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 21 листопада 2018 року в частині розподілу судових витрат змінити, зменшивши розмір стягнення з 3 657 грн. до 2 952 (двох тисяч дев'ятсот п'ятдесяти двох) грн. 20 коп.

Стягнути з Олександрівської селищної ради Вознесенського району Миколаївської області на користь ОСОБА_2 судовий збір в розмірі 704 (сімсот чотири) грн. 80 коп.

В іншій частині зазначене рішення суду та додаткове рішення цього ж суду від 03 грудня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту.

Головуючий Н.В. Самчишина

Судді: Л.М. Прокопчук

Л.М. Царюк

Повний текст постанови складено 25 січня 2019 року.