ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
провадження № 2/753/2796/19
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" квітня 2019 р. Дарницький районний суд міста Києва в складі:

головуючого - судді Коренюк А.М.

при секретарі Козін В.Є.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя шляхом визнання права власності на його частку, суд -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя шляхом визнання права власності на його частку. Вважаючи, що ними, як подружжям, за спільні кошти було набуто нерухоме майно, а саме - житловий будинок загальною площею 172,4 кв м та двоповерховий гараж-сарай загальною площею 39,5 кв м, які розташовані по АДРЕСА_1, право власності на яке не оформлене, а також рухоме майно - автомобіль "Hyundai Матrіх", легковий хетчбек-В, 2004 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1, зареєстрований 07 березня 2014 року на його ім»я - ОСОБА_2, відтак воно має належати їм на праві спільної сумісної власності й поділено кожному по Ѕ частці.

В судовому засіданні позивач та його представник ОСОБА_4, діючий на підставі ордеру про надання правової допомоги від 24 квітня 2018 року (а.с.61), позовні вимоги підтримав з тих же підстав та просив їх задовольнити: визнати житловий будинок загальною площею 172,4 кв м та двоповерховий гараж-сарай загальною площею 39,5 кв м, які розташовані по АДРЕСА_1, право власності на яке не оформлене, та автомобіль "Hyundai Матrіх", легковий хетчбек-В, 2004 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1, зареєстрований 07 березня 2014 року на ім»я ОСОБА_2 - спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_3, визнати за кожним із подружжя право власності на Ѕ частку цього майна.

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_5, діючий на підставі ордеру про надання правової допомоги від 10 квітня 2019 року, позовні вимоги не визнав уцілому й просив відмовити у задоволенні позову за недоведеністю. Вважаючи, що житловий будинок загальною площею 172,4 кв м та двоповерховий гараж-сарай загальною площею 39,5 кв м, які розташовані по АДРЕСА_1, право власності на яке не оформлене, не можуть бути предметом поділу пропонованим позивачем способом шляхом визнання за кожним із подружжя право власності по Ѕ частці, як майно, яке не введене в експлуатацію, й вважається сукупністю будівельних матеріалів, зважаючи на положення СК та ЦК України та сформованої правової позиції в ряді постанов Верховного Суду України. Щодо поділу автомобіля "Hyundai Матrіх", легковий хетчбек-В, державний номерний знак НОМЕР_1, зареєстрований 07 березня 2014 року на ім»я ОСОБА_2, вимоги також не визнала, вважаючи, що наразі автомобілем користувається відповідачка для забезпечення утримання дітей, а тому пропонований варіант поділу не визнає, вважаючи, що один із подружжя має сплатити іншому грошову компенсацію, залишивши автомобіль у володінні одного із них, при цьому визнала факт набуття вказаного автомобіля в період шлюбу та за спільні кошти подружжя, визнаючи його спільною сумісною власністю. Водночас із пропозицією про сплату компенсації вартості автомобіля в порядку розгляду справи не зверталась.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VIIІ від 03 жовтня 2017 року, яким зокрема Цивільний процесуальний кодекс викладений в новій редакції.

Відповідно до п. 9 розділу ХІІ Перехідних положень ЦПК України справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Вислухавши пояснення позивача, його доводи та заперечення, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з»ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об»єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, з урахуванням визнання відповідачем позовних вимог, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню із наступних підстав.

Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України).

Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені (ст. 3 ЦПК України).

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України).

Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України).

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України).

Судом встановлено, що що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 20 квітня 2012 року (а.с.8), який рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 03 травня 2017 року розірвано (а.с.35-36).

Від шлюбу мають двох дітей: сина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.9), та сина ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.10).

У період шлюбу сторонами спільно набуто нерухоме майно - житловий будинок загальною площею 172,4 кв м та двоповерховий гараж-сарай загальною площею 39,5 кв м, які розташовані по АДРЕСА_1, яке не введено в експлуатацію, право власності на яке не оформлене, а також рухоме майно - автомобіль "Hyundai Матrіх", легковий хетчбек-В, 2004 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1, зареєстрований 07 березня 2014 року на ім»я - ОСОБА_2 (а.с.14-34, 37-41, 42).

Позивач просить поділити вказане нерухоме майно, яке не введено в експлуатацію, шляхом його визнання спільним сумісним майном подружжя та визнання за кожним із подружжя права власності по Ѕ частці, зважаючи на обраний спосіб поділу такого майна, майна, яке вважається сукупністю будівельних матеріалів, й те, що вказане нерухоме майно не введено в експлутацію, а тому не може бути предметом поділу пропонованим позивачем способом.

Так, Верховний Суд України сформулював свою позицію щодо поділу недобудов - об'єктів невведених в експлуатацію, які до такого введення вважаються згідно законодавства сукупністю будівельних матеріалів. Висновок зроблений на тому, що ці будівельні матеріали купувались за спільні сімейні кошти, а тому те, що існує, є спільною власністю подружжя (будівельні матеріали) і може бути поділено. Але за умови технічної можливості та доведення будівництва до кінця.

Правовий висновок вищого судового органу викладений також у справі № 6-47цс16. Так, відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Таке ж положення містить і норма статті 368 ЦК України.

Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (стаття 63 СК України).

За статтями 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна частки майна дружини та чоловіка є рівними.

У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом (частина друга статті 372 ЦК України).

У ЦК України, крім понять «нерухомість», «нерухоме майно», «об'єкт нерухомого майна» (частина перша статті 181, пункт 6 частини першої статті 346, статті 350, 351), вживаються також інші поняття, наприклад: «об'єкт незавершеного будівництва» (стаття 331), «об'єкт будівництва» (статті 876, 877, 879-881, 883), однак прямого визначення цих понять не міститься.

Виходячи з аналізу чинного законодавства та враховуючи характерні ознаки незавершеного будівництва, слід визнати, що об'єкт будівництва (об'єкт незавершеного будівництва) - це нерухома річ особливого роду: її фізичне створення розпочато, однак не завершено. Щодо такої речі можливе встановлення будь-яких суб'єктивних майнових, а також зобов'язальних прав, у випадках та в порядку, визначених актами цивільного законодавства.

Вирішуючи питання про виникнення, зміну та припинення суб'єктивних цивільних прав стосовно об'єкта незавершеного будівництва, потрібно враховувати особливості та обмеження, встановлені законодавчими актами.

Відповідно до частини другої статті 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Отже, новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього. Однак до цього, не будучи житловим будинком з юридичного погляду, об'єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов'язки, тому такий об'єкт є майном, яке за передбачених законом умов може належати на праві спільної сумісної власності подружжю і з дотриманням будівельних норм і правил підлягати поділу між ними.

Водночас, вирішуючи спір в частині поділу іншого предмета поділу майна - автомобіля, суд виходить з того, що таке майно є предметом поділу та може бути поділене між подружжям.

Так, рухоме майно - автомобіль "Hyundai Матrіх", легковий хетчбек-В, 2004 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1, зареєстрований 07 березня 2014 року на ім»я ОСОБА_2 (а.с. 42), придбаний подружжям в період шлюбу, й сторони визнали, що його придбання відбулось подружжям за спільні кошти.

Оскільки вказане майно - автомобіль набуте сторонами в період шлюбу, тому є об»єктом спільної сумісної власності подружжя.

Так, спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60 СК України, ч.3 ст. 368 ЦК України), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК України, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім»я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартира, жилі й садові будинки, земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі, грошові кошти та майно, належне подружжю та іншими зобов»язальними правовідносинами, тощо, відповідно до п.23 Постанови № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділу спільного майна подружжя».

Відповідно до частини 3 статті 70 СК України за рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

При вирішенні спору про поділ майна, відповідно до частини 2 статті 70 СК України, суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім»ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім»ї.

Проте, судом встановлено, що правових підстав для застосування частин 2, 3 статті 70 СК України немає, оскільки істотні обставини, які впливають на відступ від засад рівності поділу часток майна подружжя відсутні. Відтак є всі підстави для застосування до даних правовідносин частини 1 статті 70 СК України.

Згідно частини 1 статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об»єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (частина 3 статті 368 ЦК України).

Судом встановлено, що домовленості чи шлюбного договору у сторін немає.

Відповідно до ч.1, 2, 4, 5 ст. 71 СК України майно, що є об»єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускаються лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному із подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. При відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом та попереднього внесення на депозитний рахунок відповідної грошової суми.

У тому разі, коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток без застосування грошової компенсації і припинення права власності одного з подружжя на його частку в такому майні, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

Відтак, оскільки сторона у справі не вчинила вказані дії (звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом та попереднього внесення на депозитний рахунок відповідної грошової суми), є всі підстави визнати ідеальні частки сторін щодо вказаного автомобіля рівними без реального поділу й залишити це рухоме майно у їх спільній частковій власності.

Таким чином суд вважає, що вимоги позивача є частково обґрунтованими, доведеними та такими, що підлягають задоволенню; обставини, що спростовують позовні вимоги, судом не встановлені.

Приймаючи до уваги предмет даного спору, наслідки його розгляду судом, суд вважає за необхідне застосувати положення ст. 141 ЦПК України.

Так, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, відповідносудовий збір в сумі 352 грн. 40 коп. підлягає стягненню з відповідача на користь позивача згідно частки розміру задоволених позовних вимог.

На підставі вищевикладеного, ст.ст. 68-71 СК України, з урахуванням Постанови № 11 від 21 грудня 2007 року Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділу спільного майна подружжя», керуючись п. 9 розділу ХІІ Перехідних положень ЦПК України, ст. ст. 3, 4, 5, 7, 8, 9, 10, 11, 12, 13, 17, 43, 49, 76, 77, 78, 79, 80, 81, 258, 262, 264, 265, 268, 273, 352 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя шляхом визнання права власності на його частку, - задовольнити частково.

Визнати автомобіль "Hyundai Матrіх", легковий хетчбек-В, 2004 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1, зареєстрований 07 березня 2014 року на ім»я ОСОБА_2 - спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_3.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на Ѕ частину автомобіля "Hyundai Матrіх", легковий хетчбек-В, 2004 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1, зареєстрований 07 березня 2014 року на ім»я ОСОБА_2.

Визнати за ОСОБА_3 право власності на Ѕ частину автомобіля "Hyundai Матrіх", легковий хетчбек-В, 2004 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1, зареєстрований 07 березня 2014 року на ім»я ОСОБА_2.

В решті вимог - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 352 (триста п»ятдесят дві) грн. 40 (сорок) коп. - судового збору.

З повним текстом рішення сторони можуть ознайомитися через п»ять днів з дня проголошення його резолютивної частини в канцелярії суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду протягом п»ятнадцять днів з дня його (її) проголошення.

Якщо в судомому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Відповідно до ст.355 ЦПК України апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Однак відповідно до пп. 15.5 п. 15 розділу «Перехідні положення» ЦПК України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. У разі порушення порядку подання апеляційної чи касаційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.

Єдина судова інформаційно-телекомунікаційна система починає функціонувати через 90 днів з дня опублікування Державною судовою адміністрацією України у газеті «Голос України» та на веб-порталі судової влади оголошення про створення та забезпечення функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи.

Згідно ч.1 ст.354 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду - протягом п'ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення.

Отже, строки оскарження судових рішень в апеляційному порядку складають 30 календарних днів - для рішень і 15 календарних днів - для ухвал, однак апеляційна скарга подається за старими правилами - через суд першої інстанції.

СУДДЯ: Коренюк А.М.