Справа № 591/4287/18
Провадження № 2/591/416/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 квітня 2019 року Зарічний районний суд м. Суми в складі:

головуючого судді Кривцової Г.В.

секретаря судового засідання Кальченко М.В.

з участю позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_3

представника відповідача ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Суми цивільну справу № 591/4287/18 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, треті особи: приватний нотаріус Сумського міського нотаріального округу ОСОБА_5, Служба у справах дітей Сумської міської ради, про визнання недійсними договорів дарування та договору щодо визначення місця проживання та утримання дітей, -

ВСТАНОВИВ:

25 липня 2018 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання недійсними договорів дарування та договору щодо визначення місця проживання та утримання дітей, свої вимоги мотивує наступним.

Сторони по справі перебували у шлюбі до 11 лютого 2016 року. За час шлюбу у них народилося двоє дітей: син ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 та син ОСОБА_7,ІНФОРМАЦІЯ_2.

Позивач вказує, що на момент розірвання шлюбу у сторін виникло питання щодо місця проживання та утримання дітей після розірвання шлюбу.

До звернення до суду з позовом про розірвання шлюбу відповідач по справі висунула ряд умов, а саме: що діти будуть мешкати з нею, спілкування з дітьми буде обмежене до того часу, доки сторони не дійдуть згоди щодо розподілу спільного майна.

Позивач вказує, що відповідач, маніпулюючи інтересами дітей, наполегливо вирішувала суто майнові питання, вимагаючи від нього матеріальної компенсації за майно, придбане за час шлюбу. Для того, щоб мати можливість бачитись та спілкуватися з дітьми, позивач був змушений погодитися на умови відповідача та 09 жовтня 2015 року перерахував на її картковий рахунок 3 260 523 грн. Зазначає в позові, що відповідач отримала кошти, які не відповідають реальній вартості майна, оскільки майно, за яке позивач заплатив, частково залишилося у володінні відповідача.

15 жовтня 2015 року відповідач звернулася до суду з позовом про розірвання шлюбу. На протязі всього часу знаходження справи про розірвання шлюбу в суді, відповідач маніпулювала почуттями батька в своїх інтересах, вимагала від позивача укладання несправедливих для нього угод.

Позивач зазначає, що при розмовах ОСОБА_3 вдавалася до розвинення у нього почуття провини в тій ситуації, яка склалася в їх сімї. Всі ці дії відповідач робила професійно, так як за освітою вона психолог, у звязку з чим може впливати на волю та розум осіб, які її оточують, примушуючи їх до здійснення дій, які вигідні для неї.

Позивач вказує, що під впливом відповідача він перерахував ОСОБА_3 суму в розмірі 275825 грн., що становить вартість Ѕ частини спільної квартири за адресою: м. Суми, пр-т. Лушпи, 5/8 кв. 46, що зареєстрована на позивача. Умови угоди відповідач не виконала, Ѕ частину вказаної квартири на позивача не переоформила.

Погрожуючи забороною зустрічей з дітьми, користуючись знаннями з психології, а саме: в бесідах, у дзвінках по телефону, у підбурюванні дітей, створенні напруженої психологічної атмосфери в стосунках, відповідач змусила позивача оформити договори дарування 1/3 частини домоволодіння за адресою: м. Суми, вул. Миру, 18 та 1/3 частини земельної ділянки за тією ж адресою.

13 січня 2016 року, під час оформлення угоди, у нотаріуса позивачу було надано на ознайомлення два проекти договорів дарування щодо будинку та земельної ділянки та проект договору щодо визначення місця проживання дітей та їх утримання. Позивач вказує, що він був проти визначення місця проживання дітей з матірю, так як діти зареєстровані за його адресою проживання. Заперечував проти умов договору щодо сплати аліментів на утримання дітей їх матері, оскільки вважав, що якщо умовами договору буде визначено, що діти будуть проживати у обох з батьків «тиждень через тиждень», то витрати на утримання дітей повинні бути рівними з боку обох батьків. Позивач, виказавши свою незгоду з такими умовами договору, попросив час на обговорення умов, однак ОСОБА_3, застосувавши свої знання психології, наполягала та тиснула на нього, маніпулюючи його свідомістю. Тому 13 січня 2016 року було укладено та підписано договір про визначення місця проживання дітей, в тій редакції, на якій наполягала ОСОБА_3

Тому, позивач, посилаючись на положення ст.ст. 2017,216, 217,231 ЦК України,просить суд:

визнати недійсними в повному обсязі договори дарування 1/3 частини будинку за адресою: м. Суми, вул. Миру, 18 та 1/3 частини земельної ділянки за адресою: м. Суми, вул. Миру, 18, укладені між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 та посвідчені приватним нотаріусом СМНО ОСОБА_5 13 січня 2016 року;

визнати недійсним у частині умов п.1.3, п.1.4 та розділу 4 Договір щодо визначення місця проживання малолітніх дітей та їх утримання, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 та посвідчений приватним нотаріусом СМНО ОСОБА_5 13 січня 2016 року, оскільки всі договори укладені під психічним тиском відповідачки на позивача .

Позивач та його представник у судовому засіданні позов підтримали повністю, просили задовольнити в повному обсязі.

Відповідач та її представник проти позову заперечували в повному обсязі, просили відмовити.

ОСОБА_3 надала письмовий відзив на позов (а.с.37-44), в якому вказувала, що позивачем не наведено жодного доказу застосування до нього з її сторони психологічного тиску, систематичного маніпулювання свідомістю, а також причинного звязку між такими діями під час укладання спірних договорів.

Вказує, що жодних доказів вчинення відповідачкою зазначених дій позивач не надав. Платіжні доручення, на які посилається позивач лише можуть слугувати доказом того, що на її рахунок було переховано кошти, та не є належним доказом протиправної поведінки відповідача.

Крім того, вказує, що позивач не звертався до органів опіки та піклування або до суду з приводу порушення його прав батька.

Позивачем не надано доказів того, що відповідач, маючи освіту вчителя біології, валеології та основ екології, практичного психолога у закладах освіти, якимось чином впливала на свідомість позивача.

Відповідач вказує, що спірні договори позивачем підписані самостійно, посвідчені приватним нотаріусом та містять положення про психологічний стан позивача: «перебуваю у здоровому глузді та ясній памяті, розуміючи значення своїх дій та діючи добровільно».

Крім того, відповідач пояснювала, що у травні 2015 році ОСОБА_1 виявив бажання залишити сімю, на що відповідач дійсно відреагувала емоційно.

У липні 2015 року відповідач з дітьми та матірю позивача вирушила на відпочинок до Кіпру, пропонувала позивачу приєднатися до них та провести відпочинок разом з дітьми, на що останній не відреагував. Після повернення у серпні 2015 року з відпочинку сторони проводили спільну зустріч з психологом, та отримували поради щодо налагодження сімейних стосунків.

Позивач у серпні 2015 року повідомив, що має намір переїхати на постійне місце проживання до США. Змінивши місце проживання, та обмеживши спілкування з дітьми, пославшись на свою зайнятість, він звернувся до дружини з пропозицією якнайшвидше оформити розлучення та наголосив, що лише за таких умов добровільно буде надавати допомогу дітям. Відповідач вказує, що з метою захисту своїх інтересів та інтересів дітей вона звернулася до юриста з приводу складання документів та судового провадження.

Звернувшись до іншого юриста, відповідач отримала консультацію щодо розірвання шлюбу за спільною заявою подружжя, що можливо при наявності письмового договору щодо проживання та утримання дітей.

Розяснивши дане положення закону позивачу, ОСОБА_8 отримала вказівку від позивача щодо звернення з даним питанням до нотаріуса ОСОБА_5, яка була довіреною особою позивача та його матері.

Відповідач вказує, що отримавши консультацію у нотаріуса, позивач для «мирного» розірвання шлюбу наполіг на тому, щоб подарувати їй частки в будинку та земельній ділянці саме до моменту розірвання шлюбу, оскільки таким чином подарунок не буле оподатковуватися податком.

Щодо незгоди з умовами договору щодо утримання дітей, відповідач вказує, що у тексті мирової угоди, складеної в жовтні 2015 року та у договорі, складеному в листопаді 2015 року позивач жодним чином не пропонував внесення будь-яких змін. Крім того, на момент укладення договору діти перебували у позивача, що в свою чергу виключає будь-яку маніпуляцію дітьми з її боку.

Відповідач вказує, що саме вона здійснює догляд та опіку дітей, оплачує освіту, організовує побут, розваги, несе відповідальність за них.

Позивачем надано суду відповідь на відзив (а.с.74-80), в якій він не погоджувався з викладеними у відзиві фактами.

Так, позивач наполягає на тому, що маючи освіту практичного психолога (що не заперечувала сама відповідач) остання використовувала набуті знання для того, щоб застосовувати їх для отримання своєї вигоди.

Заперечує проти тверджень відповідача, що позивач мав намір виїхати на постійне місце проживання до США та залишити дітей.

Вказує, що саме відповідач перша у 2014 році мала стосунки на стороні, що на протязі всього цього часу залякувала його розлученням.

Звертає увагу суду на те, що саме відповідач подала до суду позов про розірвання шлюбу та стверджує, що якби він мав намір розірвати шлюб, то звернувся б до суду сам.

Стверджує, що нотаріус, що посвідчувала договори. не є його довіреною особою.

Твердження відповідача щодо самоусунення позивача як батька від виховання старшого сина не відповідають дійсності, оскільки сторони проживали разом та разом опікувалися дітьми в рівній мірі.

Вказує, що він з самого початку заперечував проти визначення місця проживання дітей з матірю, однак погодився з цими умовами під тиском позивача. Щодо сплати ним аліментів на утримання дітей позивач вказує, що за умовами договору, які він вважає несправедливими, він вимушений сплачувати подвійні аліменти, оскільки спілкування дітьми відбувається «тиждень через тиждень» і в той час коли діти проживають у позивача, то вони харчуються, одягаються, лікуються, розважаються за його рахунок, тобто знаходяться на повному утриманні позивача.

Таким чином, умови договору щодо аліментів є нелогічними і несправедливими, тому підлягають визнанню недійсними.

Третя особа приватний нотаріус СМНО ОСОБА_5 в судове засідання не зявилася, направила лист, в якому просила розглядати справу в її відсутність. Пояснювала, що вона дійсно посвідчувала договір про визначення місця проживання дітей та їх утримання, укладений між сторонами по справі. Після посвідчення вказаного договору сторонами було укладено та нотаріусом посвідчено договори дарування 1/ 3 частини будинку та земельної ділянки.

Під час посвідчення їй були надані всі необхідні документи, встановлено дійсні наміри сторін щодо укладання договорів. Сторони були присутні особисто, підтвердили про відсутність впливу, насильства, обману, відсутність заперечень щодо кожного з умов укладених ними правочинів, підтвердили однакове розуміння значень. Також, до підписання договорів, були ознайомленні з їх проектами.

Представник третьої особи служби у справах дітей Сумської міської ради в судовому засіданні зазначив про необхідність ухвалення такого рішення, яке не буде порушувати права дітей.

Суд, вислухавши сторони, представників сторін, свідків, вивчивши письмові матеріали справи, вважає, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно з вимогами ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Судом встановлено наступні обставини.

Сторони перебували у шлюбі з 30.07.2005 року по 11.02.2016 року.

Шлюб між сторонами було розірвано рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 11.02.2016 року, що підтверджується матеріалами цивільної справи № 591/7394/15-ц, які були досліджені в судовому засіданні.

Від шлюбу сторони мають двох дітей: Яна, ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_4.

Дані обставини сторонами не оспорюються.

Судом встановлено, що 13 січня 2016 року ОСОБА_1 та ОСОБА_3 уклали договір дарування, відповідно до якого ОСОБА_3 отримала в дарунок 1/3 частину будинку за адресою: м. Суми, вул. Миру,18, який належав ОСОБА_1 на праві приватної власності (а.с.15). Даний договір було посвідчено приватним нотаріусом СМНО ОСОБА_5 та зареєстровано в реєстрі під № 32.

13 січня 2016 року ОСОБА_1 та ОСОБА_3 уклали договір дарування, відповідно до якого ОСОБА_3 отримала в дарунок 1/3 частину земельної ділянки за адресою: м. Суми, вул. Миру,18, який належав ОСОБА_1 на праві приватної власності (а.с.16). Даний договір було посвідчено приватним нотаріусом СМНО ОСОБА_5 та зареєстровано в реєстрі під № 34.

Цього ж дня 13 січня 2016 року сторони уклали договір, відповідно до якого було визначено місце проживання малолітніх дітей подружжя ОСОБА_1 та порядок утримання дітей (а.с.17-18). Даний договір було підписано сторонами, посвідчено приватним нотаріусом, зареєстровано в реєстрі під № 31.

За умовами вказаного договору, батьки визначили місцем проживання дітей місце проживання матері ОСОБА_3 (п.1.3 Договору).

ОСОБА_1 зобовязується сплачувати аліменти добровільно на утримання дітей їх матері (а.с 1.4 Договору).

Загальний порядок спілкування з дітьми: «тиждень через тиждень», що означає те, що один тиждень діти перебувають у матері, наступного тижня разом з батьком. Конкретний час спілкування визначається між батьками ( п.2.1 Договору).

Крім того, п. 4.2 Договору визначено, що батько зобовязується щомісяця виплачувати матері аліменти на утримання дітей, визначених у п.1.1. у розмірі 1/5 від будь-якого виду заробітку, але не менше 30% прожиткового мінімуму, визначеного для відповідного віку дитини.

Позивач звернувся з позовом, в якому просить визнати недійсними договори дарування та частково недійсним договір про визначення місця проживання та утримання дітей на тій підставі, що щодо дії по їх укладенню не відповідали внутрішньому волевиявленню позивача,та ці договори були укладені проти справжньої волі позивача під психологічним тиском з боку відповідача.

При цьому позивач зазначає, що відповідач повністю подавила його волю в момент укладення договорів, шляхом маніпулювання його свідомістю та залякуваннями щодо позбавлення його можливості спілкування з дітьми, маючи для цього відповідну освіту та навички.

Суд вважає, що доводи позивача про укладення спірних договорів проти його справжньої волі внаслідок застосування до нього психічного тиску з боку відповідача не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду.

Зокрема, показаннями свідків встановлено наступне.

Свідок ОСОБА_9 пояснила суду, що вона працює дитячим практичним психологом, з 2011 року займається з дітьми сторін по справі, спочатку зі старшим сином, який має діагноз аутизм, а згодом і з меншим сином. Всіма питаннями займалася мама, а батько виявляв нейтральне або негативне ставлення до занять з психологом. Під час розлучення відповідач звернулася з проханням, щоб діти пройшли адаптацію в процесі розлучення. Свідок пояснила, що спочатку вона приходила додому до дітей, а згодом дітей приводили до свідка. Дома для занять виділялася кімната бабусі. Після розлучення іноді дітей приводив тато. Однак не часто, заняття пропускалися. Старший син повідомив, що не хоче йти жити до батька, бо відчуває, що меншого люблять більше.

Свідок ОСОБА_10, яка є матірю відповідача, повідомила, що її донька прожила в шлюбі 10 років. Марина займалася дітьми, зять заробляв гроші. ОСОБА_11 почала допомагати в бізнесі. Від доньки свідку стало відомо, що у позивача зявилася інша жінка, розпочалися проблеми в сімї. Марина з дітьми, з матірю та свекрухою поїхали відпочити на Кіпр, щоб якось залагодити обстановку. Ігор відмовився від поїздки. Після того, як ОСОБА_1 пішов з сімї, ОСОБА_11 проживала з дітьми та зі своєю свекрухою, яка обіцяла, що після того як добудує будинок, 1/3 частину подарує ОСОБА_11. Донька не перешкоджала спілкуванню з дітьми ОСОБА_1. Від доньки вона знає, що ОСОБА_1 обіцяв платити аліменти на двох дітей в розмірі 20% від доходу.

Свідок ОСОБА_12, нинішня дружина позивача, пояснила суду, що з 2015 року знайома з позивачем, а з лютого 2016 року вони стали проживати разом. Через деякий час після розірвання шлюбу позивач винайняв будинок та став забирати дітей до себе. Одного разу мати забрала дітей, заявивши, що більше він їх не побачить. Були нервові істерики по телефону, свідок бачила, що позивач дуже переживає, худне. Марина вимагала, щоб він віддав частину будинку та платив утримання на дітей. Зі слів позивача свідок знає, що погрозами вивезти дітей за кордон ОСОБА_11 примусила його підписати договір про утримання дітей. Свідку відомо, що позивач не хотів цього робити, так як він мав намір оформити будинок на дітей.

Свідок пояснила, що одного разу був випадок, коли вони з ОСОБА_1 приїхали до школи за дітьми, однак їх вже забрала мати. Після цього відбулась телефонна розмова позивача з матірю дітей по гучному звязку, в ході якої ОСОБА_11 погрожувала ОСОБА_1. Загальний зміст погроз зводився до того, що ОСОБА_11 забере дітей, вивезе їх за кордон і ОСОБА_1 більше ніколи їх не побачить. Свідок пояснила, що в поїздки до Києва вони з чоловіком дітей брали, за кордон не брали.

Свідок ОСОБА_13, мати позивача, пояснила суду, що з весни 2015 року відносини сина з невісткою ускладнилися. Марина подала на розлучення. Про існування договорів свідок дізналася по факту, однак знає, що син не мав наміру дарувати майно ОСОБА_13. Зі слів сина свідку відомо, що ОСОБА_13 погрожувала забороною бачитися з дітьми, тому від підписав договір про аліменти. Після того, як ОСОБА_1 змінив місце проживання, свідок залишалася проживати разом з невісткою та була свідком сварок, які відбувалися між сином та невісткою. Марина часто дзвонила сину, він був подавлений. Марина говорила сину, що має намір поїхати з Сум, забрати дітей, діти йому не потрібні, що вона зруйнує його життя, часто говорила, що він негідник. Свідок пояснювала, що ОСОБА_13 вимагала і від неї переписати свою частку нерухомості, однак свідок відмовилася, так як хотіла майно залишити онукам. Свідок пояснила, що на відпочинку на Кіпрі невістка вкотре розповідала, який ОСОБА_1 поганий, чим «доставала» свідка. Свідок зазначила, що ОСОБА_13 може «довести» людину. Свідок пояснила, що коли син перестав проживати разом з ОСОБА_13, то спочатку не часто приходив. Мати відкривала йому двері, але він не хотів стикатися з ОСОБА_13. ОСОБА_11, після підписання договору, став бачитися з дітьми частіше. Свідок вважає, що поведінка невістки вплинула на укладення договору саме в такому вигляді.

Свідок ОСОБА_14, фахівець в області права, пояснив, що зустрічався зі сторонами з питання розірвання шлюбу. Ним було складено дві редакції мирової угоди, подальша їх доля йому не відома. Ініціатором зустрічі з ОСОБА_1 була ОСОБА_11.

Свідок ОСОБА_15, фахівець в області права, пояснив, що до нього звернулася ОСОБА_3 з питанням реєстрації нерухомого майна під час розірвання шлюбу. Відповідач по справі повідомила, що нотаріус ОСОБА_5 довірена особа її чоловіка. Свідок пояснив, що займався реєстрацією нерухомості та готував проекти договорів дарування та договору про утримання дітей. На це його уповноважували позивач ОСОБА_1 та його мати, видавши від свого імені довіреності. Свідок пояснив, що він займався підготовкою проекту договору про утримання дітей, за основу брався проект мирової угоди, яку сторони мали намір укласти, але так і не уклали під час розгляду справи про розірвання шлюбу. ОСОБА_16 мав свої зауваження, тому до проекту договору вносилися правки.

Під час підписання договорів у нотаріуса були присутні свідок та сторони. Спілкування було нормальним, нотаріус надавала договори для прочитання та корегування. Свідок пояснив, що він був присутній при підписанні договорів, оскільки представляв інтереси ОСОБА_17. Деталі договору утримання дітей сторони узгоджували протягом півтора місяці.

Свідок ОСОБА_18, дружина товариша дитинства позивача, пояснила, що обставини справи їй відомі зі слів позивача. Вона може зробити висновки, що ОСОБА_17 могла впливати на ОСОБА_16, бо вона психологічно сильна, властна людина. Свідок пояснила, що з боку ОСОБА_17 могли бути істерики.

Допитаний в якості свідка позивач ОСОБА_1 пояснив, що в шлюбі вони перебували офіційно до 2016 року. Відповідач не працювала, вона займалася дітьми. В шлюбі вони жили нормально до тих пір, поки дружина з 2014 року не стала зраджувати йому з іншими чоловіками. Він пішов, і сімя розвалилась остаточно. Мирно в низ не завершилось, дружина вимагала грошей, не зважаючи, що він перерахував їй вже три мільйони гривень, як половину їх заощаджень та половину суми від квартири. Погрожувала, що забере дітей, в їх присутності давила на його почуття любові до дітей. Як наслідок, він підписав спірні договори у нотаріуса. Позивач пояснив, що дружина постійно тиснула на нього, влаштовувала сварки, могла забрати дітей зі школи раніше, демонструючи цим, що може позбавити його спілкування. Пояснив, що діти проживають з ним тиждень через тиждень, перебувають на його повному утриманні, не зважаючи на те, що він сплачує аліменти. Вважає такі умови договору несправедливими. Вказав, що три мільйони - це не аліменти, а половина від заощаджень. Шлюб було розірвано не за його ініціативою, а за ініціативою відповідачки. Пояснив, що до нотаріуса він їхав підписувати договори щодо нерухомості, а виявилося, що там був і договір про утримання дітей. У нотаріуса свідок прочитав три договори, що вони повинні були підписати, за півгодини.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 навчалася в Сумському державному педагогічному університеті ім. Макаренка та у 2006 році отримала диплом спеціаліста за спеціальністю «Педагогіка та методика середньої освіти. Біологія. Практична психологія» та здобула кваліфікацію вчителя біології, валеології та основ екології, практичного психолога у закладах світи (а.с.45).

Із пояснень сторін та показань свідків встановлено, що відповідач, маючи диплом практичного психолога, не здійснювала будь-якої професійної діяльності в сфері психології.

Згідно ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Правочин, що вчиняється батьками, не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх дітей, що відповідає положенням ч. 6 вказаної статті.

Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом, або якщо він не визнаний судом недійсним.

Статтею 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1 - 3, 5, 6 статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним (ст. 231 ч. 1 ЦК України).

Вивчивши всі матеріали справи, заслухавши пояснення сторін та показання свідків, оцінивши докази, суд критично сприймає пояснення ОСОБА_1 стосовно вчинення правочинів під впливом психологічного насильства, з наступних підстав.

Так, всі дії позивача, що передували укладенню спірних договорів, а саме: підготовка мирової угоди, видача довіреностей ОСОБА_15 від свого імені та від імені матері для підготовки документів для реєстрації нерухомого майна та підготовки проектів договорів, добровільна явка до нотаріуса для укладення договорів дарування частин будинку та земельної ділянки були послідовними, розрахованими, направленими на певний результат, та розтягнутими в часі півтора місяці.

Ці дії не були спонтанними та неочікуваними, і таке послідовне та розмірене їх вчинення свідчить про те, що позивач, по-перше, мав дійсний намір укладення договорів дарування та договору про утримання дітей, по-друге, завчасно був ознайомлений з проектами договорів, по-третє, вносив правки в договори, що також свідчить про його обізнаність та зацікавленість в укладенні договорів.

Та обставина, що позивачу було відомо про наявність договору про визначення місця проживання та утримання дітей, і відомий його зміст, підтверджується наявністю проекту мирової угоди, яку сторони мали намір укласти ще під час розгляду справи про розірвання шлюбу, і на основі тексту якої був складений договір щодо утримання дітей.

Вказаний проект мирової угоди перебуває в матеріалах цивільної справи № 591/7394/15-ц (а.с.8), та був досліджений в судовому засіданні.

Здійснення психічного тиску на ОСОБА_1 з боку відповідачки ОСОБА_3 під час укладення спірних договорів не підтверджено жодними належними доказами, та навпаки спростовано показаннями свідка ОСОБА_15, та поясненнями приватного нотаріуса ОСОБА_5, які вона виклала в листі від 01.11.2018 року, адресованого на адресу суду (а.с.93).

Судом встановлено, що позивач дійсно до розірвання шлюбу перерахував на картковий рахунок відповідача значні суми коштів, однак це не є доказом противоправної поведінки відповідача.

Крім того, суд приймає до уваги пояснення сторін, що вказані кошти являються за своєю суттю не аліментами, а частиною заощаджень, тобто спільними коштами подружжя, які подружжя таким чином поділило.

Доводи позивача, що відповідач, маючи відповідну освіту практичного психолога та відповідні навички в цій сфері, чинила психічний тиск, подавляла волю позивача під час укладання спірних договорів суд не приймає до уваги, оскільки наявність освіти та диплома за кваліфікацією психолога автоматично не наділяють особу навичками маніпулювання свідомістю, або іншими здібностями впливу на психіку особи та її вільне волевиявлення.

Ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 82 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Оскільки стороною позивача не надано належних та допустимих доказів щодо вчинення позивачем правочинів проти його справжньої волі внаслідок застосування до нього психічного тиску з боку другої сторони, то в задоволенні позову слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 2, 5, 10-13, 19, 76-82, 141, 258, 259, 264, 265, 273 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1, зареєстрований за адресою: м. Суми. АДРЕСА_1) до ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_2, фактична адреса проживання: м. Суми. вул. Миру, 18), третя особи: приватний нотаріус Сумського міського нотаріального округу ОСОБА_5 (місцезнаходження: м. Суми, вул. Козацький Вал, 2), Служба у справах дітей Сумської міської ради (, місце знаходження: м. Суми, вул. Харківська, 35), про визнання недійсними договорів дарування та договору щодо визначення місця проживання та утримання дітей відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене учасниками справи безпосередньо до Сумського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги в тридцятиденний строк з дня проголошення рішення. В разі проголошення вступної та резолютивної частини рішення - в той же строк з дня складання повного судового рішення.

До початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга подається учасниками справи через Зарічний районний суд м. Суми.

Повне рішення суду складено 12.04.2019 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Зарічного районного суду м. Суми Г.В. Кривцова