ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 621/2944/17 Головуючий суддя І інстанції Бібік О. В.
Провадження № 22-ц/818/2724/19 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: Спори, що виникають із трудових правовідносин про поновлення на роботі
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 серпня 2019 року м. Харків.

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого судді Яцини В.Б.

суддів колегії: Кіся П.В., Хорошевського О.М.,

за участю секретаря судового засідання Колесник О.Е.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Державного підприємства «Національна енергетична компанія «Укренерго» в особі відокремленого підрозділу «Північна електроенергетична система» Державного підприємства «Національна енергетична компанія «Укренерго», правонаступником якого є Приватне акціонерне товариство «Національна енергетична компанія «Укренерго» в особі відокремленого підрозділу «Північна електроенергетична система» Приватного акціонерного товариства «Національна енергетична компанія «Укренерго» на рішення Зміївського районного суду Харківської області від 26 березня 2019 року, ухвалене у складі судді Бібіка О.В., по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Національна енергетична компанія «Укренерго» в особі відокремленого підрозділу «Північна електроенергетична система» Державного підприємства «Національна енергетична компанія «Укренерго», правонаступником якого є Приватне акціонерне товариство «Національна енергетична компанія «Укренерго» в особі відокремленого підрозділу «Північна електроенергетична система» Приватного акціонерного товариства «Національна енергетична компанія «Укренерго», третя особа ОСОБА_2 , про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 19.12.2017 звернувся до суду з позовною заявою, а 11.06.2018 з уточненою позовною заявою до ДП «Національна енергетична компанія «Укренерго» в особі відокремленого підрозділу «Північна електроенергетична система» ДП «Національна енергетична компанія «Укренерго» з вимогами:

1. визнати незаконним та скасувати наказ про звільнення №583-к від 20.11.2017;

2. поновити на посаді заступника головного інженера з протиаварійної роботи і технічного нагляду відокремленого підрозділу «Північна електроенергетична система» ДП «Національна енергетична компанія» Укренерго»;

3. стягнути з відповідача заробітну плату за весь час вимушеного прогулу;

4. стягнути з відповідача моральну шкоду, завдану внаслідок незаконного звільнення в сумі 1 000 000 грн;

5. допустити негайне виконання судового рішення в частині поновлення на роботі та виплати заробітної плати за один місяць.

На обґрунтування позивач посилається на те, що, з 18.11.2009 працював у відокремленому підрозділі «Північна електроенергетична система» ДП «Національна енергетична компанія «Укренерго».

Наказом № 224-к від 18.11.2009 був прийнятий на посаду заступника головного інженера з протиаварійної роботи і технічного нагляду Північної ЕС. Наказом НЕК «Укренерго» №16-квід 14.01.2011 призначений на посаду директора Північної ЕС. Наказом №223-к від 23.04.2014 переведений на посаду заступника головного інженера з протиаварійної роботи і технічного нагляду.

Наказом № 349-к від 11.12.2014 був звільнений з посади заступника головного інженера з протиаварійної роботи і технічного нагляду у зв`язку зі скороченням штату працівників згідно п. 1 ст. 40 КУпП України.

Рішенням Зміївського районного суду Харківської області від 01.09.2017 його було поновлено на посаду заступника головного інженеру з протиаварійної роботи і технічного нагляду Північної ЕС.

Наказом № 583-к від 20.11.2017 ОСОБА_1 знову був звільнений з посади заступника головного інженера з протиаварійної роботи і технічного нагляду Північної ЕС у зв`язку зі скороченням штату працівників згідно п. 1 ст. 40 КЗпП України.

Звільнення вважав незаконним, оскільки відповідач при звільненні порушив ч. 2 ст. 40 та ст. 49-2 КЗпП України, оскільки не були запропоновані усі вакантні посади на підприємстві, які відповідають його кваліфікації та стану здоров`я, були надані неповні списки вакантних посад, приховано усі керівні посади, які були вакантними.

Попередження про звільнення за скороченням штату на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України було вручене 05.09.2017. Одночасно йому було запропоновано вакантні посади, які містилися на 9 аркушах, однак станом на 05.09.2017 залишилися безліч керівних посад, які були зайняті працівниками виконуючими обов`язки, а саме посади директорів відокремлених структурних підрозділів: Північної ЕС, Південної ЕС, Південно-західної ЕС, Західної ЕС, Дніпровської ЕС. Вакантними посадами були також: посада директора ДП «НЕК «Укренерго», деяких керівників груп та відділів на підприємстві, які були тимчасово зайняті іншими працівниками.

Саме зазначені вакантні посади відповідач повинен був запропонувати для працевлаштування.

З моменту попередження про звільнення він неодноразово звертався з вимогою запропонувати йому всі вакантні посади, однак відповідач ігнорував звернення і це призвело до незаконного звільнення.

Такі дії з боку відповідача є порушенням законних прав на працю та завдали йому моральних страждань.

Свої моральні страждання обґрунтовував тим, що він був позбавлений можливості заробляти собі та своїм близьким на життя, морально страждав та втратив душевний спокій, постійно перебував у роздратованому стані, не маючи засобів для забезпечення належного рівня свого життя. Моральні страждання негативно вплинули на стан здоров`я.

Завдану йому моральну шкоду оцінив в 1 000 000 грн.

Просив врахувати, що все своє життя присвятив роботі в енергетиці України, свої трудові обов`язки виконував сумлінно, позитивно характеризувався, про що свідчить викладене у нагородному листі, оформленому відповідачем.

Викладене у нагородному листі дає можливість зрозуміти, яка він дисциплінована людина, як він любив свою роботу, як дорожив своєю репутацією фахівця та керівника і які моральні страждання йому було спричинено через звільнення.

Відповідачем у відзиву на позовну заяву було зазначено, що на виконання рішення Зміївського районного суду Харківської області від 01.09.2017, ОСОБА_1 було поновлено на роботі на посаду заступника головного інженера з протиаварійної роботи і технічного нагляду та виплачена сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць.

Станом на день поновлення на роботі позивача посада заступника головного інженера з протиаварійної роботи і технічного нагляду була відсутня в штатному розписі Північної ЕС.

Подальше працевлаштування на даній посаді позивача було неможливим у зв`язку із затвердженням ще 19.09.2014 ДП «НЕК «Укренерго» організаційної структури Північної ЕС та виведенням посади заступника головного інженера з протиаварійної роботи і технічного нагляду зі штатного розпису Північної ЕС, а отже відповідно до вимог чинного законодавства України відповідач повинен був попередити працівника в установленому порядку про можливе звільнення за п. 1 ст. 40 КЗпП України та запропонувати іншу роботу на тому ж підприємстві.

Північною ЕС 04.09.2017 було направлено лист №3596/01-41 на адресу ДП «НЕК «Укренерго» щодо надання переліку вакантних посад і 05.09.2017 було отримано лист №01/9900 з додатком на 7-ми аркушах про надання інформації щодо вакантних посад.

Відповідно до вимог ст. 49-2 КЗпП України 05.09.2017 позивача було попереджено про можливе звільнення за скороченням штату та запропоновано ознайомитися із переліком вакантних посад по Північній ЕС та по ДП «НЕК «Укренерго» в цілому.

ОСОБА_1 ознайомився з переліком, але згоду на обрання однієї із запропонованих посад не надав, про що було складено акт від 05.09.2017.

Наказом №722 від 13.09.2017 позивачу було надано за його власним бажанням щорічну основну відпустку тривалістю 30 календарних днів, як інваліду 2 групи, на період з 18.09.2017 по 18.10.2017.

На адресу позивача 21.09.2017 був направлений лист №3762/11-41 від 21.09.2017 щодо надання інформації та переліку вакантних посад на 1 арк. станом на 20.09.2017 з проханням повідомити про обрання однієї із вакантних посад.

Вказаний лист було отримано особисто позивачем 26.09.2017, про що свідчить відмітка на поштовому повідомленні.

Згоди на обрання однієї із запропонованих посад з наданого переліку позивачем надано не було.

Відповідач 18.10.2017 направив до профспілкового комітету Північної ЕС подання про надання згоди на звільнення ОСОБА_1 на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України за скороченням штату працівників.

Після виходу з відпустки на роботу 19.10.2017 позивачу знову було запропоновано ознайомитися з переліком вакантних посад на 1 арк. за період з 21.09.2017 по 19.10.2017.

Після ознайомлення ОСОБА_1 письмово відповів, що остаточний результат ним буде надано після отримання відповіді ДП «НЕК «Укренерго», куди він направив лист.

Від профспілкового комітету Північної ЕС 02.11.2017 отримано лист №769-47 від 02.11.2017 про надання згоди на розірвання трудового договору із заступником головного інженера з протиаварійної роботи і технічного нагляду ОСОБА_1 на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України за скороченням штату.

Двомісячний термін закінчувався 04.11.2017, у суботу, отже наказ про припинення трудового договору повинен був бути виданий 06.11.2017, але з цієї дати позивач знаходився на лікарняному.

Наказом Північної ЕС №583-к від 20.11.2017 було припинено трудовий договір з ОСОБА_1 та виплачена відповідно до ст. 44 КЗпП України вихідна допомога у розмірі середньомісячної заробітної плати.

Від ознайомлення з наказом ОСОБА_1 відмовився.

Листом №07/13037 від 21.11.2017 завірену належним чином копію наказу №583-к від 20.11.2017 було направлено за місцем проживання позивача.

Припинення трудового договору здійснено з суворим додержанням вимог чинного законодавства та роботодавцем в жодному разі не порушено норм діючого законодавства.

Твердження позивача, що йому було запропоновано не всі вакантні посади, списки були неповні та було приховано всі керівні вакантні посади, є суб`єктивними, необґрунтованими та такими, що не відповідають дійсності.

Позивачем не доведено порушення відповідачем ст. 49-2 КЗпП України.

Відповідно до науково-практичного коментаря до законодавства України про працю (п.41 ст. 32 КЗПп України) призначення працівника виконуючим обов`язки за вакантною посадою не допускається. Таке призначення можливе тільки за посадою, призначення на яку здійснюється вищестоящим органом управління або за його згодою.

Згідно з п. 6.1. Положення «Про відокремлений підрозділ «Північна електроенергетична система» ДП «НЕК «Укренерго», затвердженого 27.04.2015 (зі змінами та доповненнями) управління поточною діяльністю Північною ЕС здійснюється директором Північної ЕС, який безпосередньо підпорядковується ДП «НЕК «Укренерго» та діє від імені ДП «НЕК «Укренерго» на підставі виданої йому довіреності.

Керівник призначається на посаду директором ДП «НЕК «Украненрго» за погодженням з Уповноваженим органом управління, що цілком відповідає вимогам діючого законодавства України.

Щодо стягнення з відповідача моральної шкоди, то позивачем не доведено спричинення йому такої шкоди у заявленому розмірі. Оскільки відповідачем не порушено законних прав працівника і його звільнення здійснено з законних підстав, позовні вимоги про стягнення моральної шкоди є безпідставними і задоволенню не підлягають.

Рішенням Зміївського районного суду Харківської області від 26 березня 2019 року частково задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 .

Визнано незаконним та скасовано наказ №583-к від 20.11.2017 про звільнення ОСОБА_1 з посади заступника головного інженера з протиаварійної роботи і технічного нагляду відокремленого підрозділу «Північна електроенергетична система» Державного підприємства «Національна енергетична компанія «Укренерго».

Поновлено ОСОБА_1 на посаді заступника головного інженера з протиаварійної роботи і технічного нагляду відокремленого підрозділу «Північна електроенергетична система» Державного підприємства «Національна енергетична компанія «Укренерго».

Стягнуто з ДП «НЕК «Укренерго» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час вимушеного прогулу, з 20.11.2017 по 26.03.2019, у розмірі 363 265 (триста шістдесят три тисячі двісті шістдесят п`ять) грн 50 коп.

Стягнуто з ДП «НЕК «Укренерго» на користь ОСОБА_1 363 265 (триста шістдесят три тисячі двісті шістдесят п`ять) грн 50 коп. компенсації моральної шкоди.

Допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на роботі та в частині стягнення суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

В апеляційній скарзі ДП «НЕК «Укренерго» в особі відокремленого підрозділу «Північна електроенергетична система» ДП «НЕК «Укренерго» просить вказане рішення скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову. Судові витрати покласти на позивача.

Апеляційна скарга мотивована тим, що при ухваленні оскаржуваного рішення судом першої інстанції було порушено норми матеріального та процесуального права, за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи.

Вказано, що роботодавцем при звільненні позивача було дотримано вимог ст. 49-2 КЗпП України. Відповідач неодноразово пропонував позивачу під підпис наявні на підприємстві вакантні посади, проте ОСОБА_1 відмовився від запропонованих вакансій.

Зазначено, що посилання суду на роз`яснення Державного комітету Ради Міністрів СРСР з питань праці та заробітної плати та Секретаріату Всесоюзної Центральної Ради Професійних Спілок «Про порядок оплати тимчасового заступника» від 29.12.1965 р. № 30/39 суперечать вимогам чинного законодавства, оскільки такі роз`яснення не містять вказівки на те, що посада, на яку призначено тимчасово виконуючим обов`язки працівника, є вакантною.

Зауважено, що відповідачем було документально доведено факт укладення із ОСОБА_2 трудового договору, що підтверджується наказом № 267-к від 25.03.2016 та від 28.03.2016.

Послались на те, що позивачу надавався повний перелік вакантних посад 05.09.2017.

Зазначено, що тривалий розгляд справи у суді був зумовлений процесуальною поведінкою позивача.

Вказали, що позовні вимоги позивача про компенсацію моральної шкоди обкладається судовим збором, який не був сплачений, що було залишено поза увагою суду.

Послались на те, що розмір такої шкоди не був обґрунтований позивачем.

ОСОБА_1 надав суду відзив на апеляційну скаргу, в якому просить останню залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін. Судові витрати покласти на відповідача.

Вказав, що судом вірно було встановлено, що позивачу не було надано повного переліку вакантних посад при попередженні про звільнення, чим було порушено встановлений законом порядок вивільнення працівника, не врахувавши його освіти, кваліфікації, досвіду.

Зазначив, що від працевлаштування він не відмовлявся, а вимагав надати йому повний перелік вакантних посад.

Послався на те, що призначення виконуючого обов`язки на вакантну посаду не допускається.

Зауважив, що відповідачем не було виконано вимогу суду про надання інформації стосовно вакантних посад, які обіймали тимчасово виконуючі обов`язки працівники.

ОСОБА_1 вказав, що розміри відшкодування правильно визначені судом, оскільки жодних зволікань з боку відповідача не було.

Зазначив, що від сплати судового збору звільняються особи з інвалідністю ІІ групи.

ДП НЕК «Укренерго» суду було надано відповідь на відзив, в якому вони наводять аргументи аналогічні викладеним в апеляційній скарзі.

Частина третя статті 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Відповідно до ст. 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції розглянув справу за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими для апеляційного провадження, з повідомленням учасників справи.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 29 серпня 2019 року за клопотанням відповідача залучено Приватне акціонерне товариство «Національна енергетична компанія «Укренерго» до участі у справі у якості правонаступника Державного підприємства «Національна енергетична компанія «Укренерго».

Вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення ОСОБА_1 та представника відповідача Руденко Ю.Г., суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

За правилами пунктів 1 та 4 частини 1 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи та порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

У статті 263 ЦПК України визначені наступні вимоги до законності і обґрунтованість судового рішення:

1. Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

2. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

3. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

4. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

5. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень.

Оскаржуване рішення не відповідає вказаним вимогам.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем не надано докази неможливості переведення позивача з його згоди на іншу роботу за рівнозначною посадою та/або доказів відсутності роботи за такою посадою до дня звільнення позивача.

При цьому, як було правильно встановлено судом та підтверджено матеріалами справи, ОСОБА_1 надавалися переліки вакантних посад для ознайомлення.

Позивач звертався до ДП «НЕК «Укренерго» з проханням надати повний перелік вакантних посад по ДП «НЕК «Укренерго» на що йому було повідомлено, що у роботодавця не виникає обов`язку надавати працівникові повний список всіх вакансій.

З цих підстав суд першої інстанції зазначив, що роботодавцем визнано факт ненадання позивачу для ознайомлення повного списку вакантних посад, що є порушенням ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України.

З огляду на наведене, суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідачем не надано суду доказів надання позивачу пропозиції іншої роботи на рівнозначній посаді одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами організаційної структури та штатного розпису підприємства (скорочення чисельності штату), як того вимагає ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України.

Суд відхилив посилання представника відповідача на виконання ним вимог трудового законодавства в частині надання ОСОБА_1 перед звільненням пропозицій про переведення його на рівнозначні вакантні посади на підприємстві, так як у матеріалах справи відсутні документи, що характеризують запропоновані посади, як рівнозначні посаді заступника головного інженера з протиаварійної роботи і технічного нагляду.

З посиланням на вказані обставини, суд вважав, що звільнення позивача відбулося з порушенням вимог ст.ст. 40, 42, 42-9, 43 КЗпП України, так як відповідачем не було виконано свого обов`язку та не враховано права позивача на переважне залишення на роботі і не запропоновано всі наявні інші рівнозначні вакантні посади одночасно з попередженням про звільнення.

З огляду на наведене, суд першої інстанції дійшов висновку, що позовні вимоги позивача є обґрунтованими, а наказ №583-к від 20.11.2017 року про звільнення ОСОБА_1 з посади заступника головного інженера з протиаварійної роботи і технічного нагляду ВП Північна ЕС ДП «НЕК «Укренерго» у зв`язку зі скороченням чисельності та штату працівників за п. 1 ст. 40 КЗпП України є таким, що підлягає скасуванню як протиправний.

Згідно ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки всупереч вимог ст.ст. 89, 263 ЦПК України суд першої інстанції всебічно та повно не дослідив усі наявні у справі докази стосовно переліку посад, які були запропоновані позивачу при звільненні та зайнятих тимчасово виконуючими обов`язки особами, не надав їм належну оцінку, внаслідок чого помилився із застосуванням норм матеріального права, якими врегульований порядок звільнення позивача з роботи та дійшов хибних висновків про доведеність позову.

Судом першої інстанції встановлено, що рішенням Зміївського районного суду Харківської області в справі №621/29/15-ц від 01.09.2017, ОСОБА_1 було поновлено на роботі на посаді заступника головного інженера з протиаварійної роботи і технічного нагляду.

Рішенням колегії суддів Апеляційного суду Харківської області від 13.12.2017 вищезазначене рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на роботі залишено без змін.

На виконання рішення Зміївського районного суду Харківської області від 01.09.2017 наказом №420-к від 04.09.2017 відповідач поновив ОСОБА_1 на посаді заступника головного інженера з протиаварійної роботи і технічного нагляду з 12.12.2014 з посадовим окладом 16121,30 грн. з урахуванням зростання розрахункової величини; виплачено суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць.

Відповідно до наказу № 264 «Про запровадження організаційної структури Північної ЕС» від 30.09.2014, виданого директором Північної ЕС ДП «НЕК "Укренерго» було виведено посаду заступника головного інженера з протиаварійної роботи і технічного нагляду та введено посаду заступника головного інженера з протиаварійної роботи і технічного нагляду - начальника служби протиаварійної роботи і технічного нагляду. (а. с. 51-53 т. 1).

Північною ЕС 04.09.2017 було направлено лист №3596/01-41 на адресу ДП «НЕК «Укренерго» щодо надання переліку вакантних посад для надання ОСОБА_1 пропозиції на подальше працевлаштування (а. с. 91 т. 1).

Північною ЕС 05.09.2017 у відповідь було отримано лист № 01/9900 від ДП «НЕК «Укренерго» з додатком на 7-ми аркушах про надання інформації щодо вакантних посад. (а. с. 93, 94-97 т.1).

ОСОБА_1 05.09.2017 було попереджено про звільнення за скороченням штату та запропоновано ознайомитися із переліком вакантних посад по Північній ЕС та по ДП «НЕК «Укренерго» в цілому. (а. с. 92 т. 1).

ОСОБА_1 , ознайомившись з переліком, у вищезазначеному попередженні зазначив, що наданий перелік є неповним і на даний час ще триває судовий процес по першій цивільній справі щодо його звільнення.

Комісією 05.09.2017 було складено акт про те, що ОСОБА_1 , ознайомившись з переліком, відповіді щодо обрання однієї з вакантних посад не надав, про необхідність надання часу для прийняття рішення не зазначив. (а. с. 98 т. 1).

Наказом №722 від 13.09.2017 ОСОБА_1 було надано щорічну основну відпустку тривалістю 30 календарних днів, як інваліду 2 групи, на період з 18.09.2017 по 18.10.2017 (а. с. 99 т. 1).

На адресу ОСОБА_1 21.09.2017 був направлений лист №3762/11-41 від 21.09.2017 з додатковими інформацією та переліком вакантних посад на 1 арк. станом на 20.09.2017 з проханням письмово повідомити про свій вибір. (а. с. 100-101, 201 т. 1).

Вказаний лист було отримано особисто позивачем 26.09.2017, про що свідчить відмітка на поштовому повідомленні. (а. с. 103 т. 1).

Виконуючий обов`язки директора Північної ЕС 18.10.2017 звернувся із поданням до профспілкового комітету Північної ЕС про надання згоди на звільнення ОСОБА_1 на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України за скороченням штату працівників. (а. с. 104-105 т. 1).

ОСОБА_1 19.10.2017 знову було запропоновано ознайомитися з переліком додаткових вакантних посад на 1 арк., які з`явилися у відповідача за період з 21.09.2017 по 19.10.2017. (а. с. 106, 107 т.1).

Після ознайомлення, ОСОБА_1 19.10.2017 письмово повідомив, що остаточний результат ним буде надано після отримання відповіді від ДП «НЕК «Укренерго» на його запит від 19.10.2017.

ОСОБА_1 19.10.2017 звернувся до в.о. директора ДП «НЕК «Укренерго» ОСОБА_3 із службовою запискою, де просив надати відповідь, чи є вакантною посада директора ВП Північна ЕС та надати повний перелік вакансій по ДП «НЕК «Укренерго». (а. с. 4 т. 1).

Директором з управління персоналом і адміністративного забезпечення ДП «НЕК «Укренерго» Николенко С.Є. 22.11.2017 за вих №01/1327 ОСОБА_1 було надано відповідь про те, що відповідно до ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України, у роботодавця не виникає обов`язку надати працівникові повний список всіх вакансій, а обов`язок запропонувати роботу за відповідною професією (спеціальністю) при відсутності такої роботи - запропонувати виконання роботи більш низької кваліфікації або за нижчим рівнем оплати праці. Тому, ДП «НЕК «Укренерго» не має законних підстав надати повний перелік вакансій. (а. с. 7 т. 1).

ОСОБА_1 неодноразово звертався зі службовими записками до в.о. директора ВП Північна ЕС ДП «НЕК «Укренерго» (а. с. 33, 34 т. 2) на що його повідомлено про неналежне оформлення службових записок та відсутність підстав для надання відповідей. (а. с. 36 т. 2).

Від профспілкового комітету Північної ЕС 02.11.2017 отримано лист №769-47 від 02.11.2017 про надання згоди на розірвання трудового договору із заступником головного інженера з протиаварійної роботи і технічного нагляду ОСОБА_1 на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України за скороченням штату. (а. с. 109 т. 1).

В період з 06.11.2017 по 17.11.2018 ОСОБА_1 перебував на лікарняному. (а. с. 110 т. 1).

Наказом Північної ЕС №583-к від 20.11.2017 було припинено трудовий договір з ОСОБА_1 та виплачено у відповідності до ст. 44 КЗпП України вихідну допомогу у розмірі середньомісячної заробітної плати. (а. с. 11 т. 1).

Від ознайомлення з наказом ОСОБА_1 відмовився, про що 20.11.2018 працівниками відділу з управління персоналом складено акт. (а. с. 112 т. 1).

Листом №07/13037 від 21.11.2017 копію наказу №583-к від 20.11.2017 було направлено за місцем проживання ОСОБА_1 (а. с. 113, 114 т.1).

Відповідно до частин 1, 3 статті 13 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Нормами ч. 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У статті 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами:

1) письмовими, речовими і електронними доказами;

2) висновками експертів;

3) показаннями свідків.

У статті 77 ЦПК України вказано про належність доказів:

1. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

2. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

3. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

4. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

У статті 78 ЦПК України зазначено про допустимість доказів:

1. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

2. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Про достатність доказів вказано у ст. 80 ЦПК України:

1. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

2. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ч. 1 ст.5 ЦПК України).

Згідно зі ст.55 Конституції України кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Частиною першою ст.43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 51 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Так, статтею 40 КЗпП України визначено випадки розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу.

Зокрема, відповідно до п. 1 ч. 1 ст.40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Звільнення з підстав, зазначених у пункті 1 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу (ч. 2 ст. 40 КЗпП України).

Статтею 49-2 КЗпП України передбачено, що про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 ЗУ «Про зайнятість населення», власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників.

Відповідно до абз.1 п.19 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів», розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за п.1 ст.40 КЗпП, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Суд першої інстанції в контексті своїх висновків щодо не надання позивачу усіх вакантних посад при звільненні, всупереч положень ст.ст. 89, 263 ЦПК України не з`ясував та не навів у рішенні суду, які саме вакантні посади не були запропоновані позивачу.

Як вбачається з доводів позивача йому не були запропоновані керівні посади, які були зайняті працівниками виконуючими обов`язки, а саме: посади директорів відокремлених структурних підрозділів: Північної ЕС, Південної ЕС, Південно-західної ЕС, Західної ЕС, Дніпровської ЕС. Вакантними посадами були також: посада директора ДП «НЕК «Укренерго», деяких керівників груп та відділів на підприємстві, які були тимчасово зайняті іншими працівниками.

За змістом листа від 22.11.2017 за вих. № 01/1327 за підписом Директора з управління персоналом і адміністративного забезпечення ОСОБА_4 у відповідь на звернення з цього приводу ОСОБА_1 йому було повідомлено, що ДП «НЕК «Укренерно» не має законних підстав надавати повний перелік вакансій, оскільки ДП дотримується передбаченого ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України порядку, згідно із яким роботодавець одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці пропонує працівникові іншу роботу на тому підприємстві. При відсутності роботи за відповідною професією, спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу в тому самому підприємстві, установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно (т. 1 а. с. 7).

Суд першої інстанції, виходячи з цього листа помилково вважав встановленим факт порушення відповідачем порядку звільнення у вигляді не надання усіх вакантних посад, порушенням вимог ст.ст. 40, 42, 42-9, 43 КЗпП України, та що відповідачем не було виконано свого обов`язку та не враховано права позивача на переважне залишення на роботі і не запропоновано всі наявні інші рівнозначні вакантні посади одночасно з попередженням про звільнення.

Всупереч вимог ст.ст. 89, 263 ЦПК України суд першої інстанції не надав належної оцінки наявним в матеріалах справи вищевказаним доказам про те, що відповідач в межах процедури звільнення 05.09.2017 запропонував позивачу перелік вакантних посад, у тому числі керівного складу, зокрема по Північній ЕС: економіста з договірних та претензійних робіт; провідного інженера; керівника групи (т. 1 а.с. 93 на звороті, а.с. 94)

Крім того, 20.10.2017 відповідач запропонував відповідачу інші вакантні посади по Харківському, Полтавському, Сумському, Бахмутському РЕЦ, апарату управління (т. 1 а.с. 107).

При цьому позивач не зазначив про існування поважних причин, з яких він відмовився від запропонованих посад, та не надав з цього приводу відповідних доказів, наполягаючи по суті на тих керівних посадах, які вже були зайняті тимчасово виконуючими обов`язки особами.

Відповідно до п. 2 роз`яснення Державного комітету Ради Міністрів СРСР з питань праці та заробітної плати та Секретаріату Всесоюзної Центральної Ради Професійних Спілок «Про порядок оплати тимчасового заступника» від 29.12.1965 № 30/39, на яке послався суд, призначення працівника виконуючим обов`язки за вакантною посадою дійсно не допускається.

Застосовуючи вказане роз`яснення, суд першої інстанції не звернув уваги, що згідно п. 2 вказаного Роз`яснення таке призначення тимчасово виконуючого обов`язки можливе за посадою, призначення на яку здійснюється вищим органом управління.

В цьому випадку діє порядок, який свідчить про те, що заборона призначення працівника виконуючим обов`язками по вакантній посаді має наслідком не фактичну відсутність працівника на цій посаді, а - гарантії стосовно його працевлаштування та щодо оплати праці. Так, згідно із п. 2 вказаного роз`яснення керівник підприємства, установи, організації зобов`язаний не пізніше місячного строку з дня прийняття працівника на роботу надати до вищого органу управління документи для його призначення на посаду. Цей орган у місячний строк з дня отримання документів зобов`язаний розглянути питання і повідомити керівнику про результати.

У разі незатвердження на посаді працівника, прийнятого керівником не з числа працівників даного підприємства, установи, організації, йому повинна бути запропонована інша робота з урахуванням кваліфікації, досвіду роботи.

Якщо не затверджений працівник, висунутий на керівну посаду із переліку резерву даного підприємства, установи, організації, йому повинна бути надана робота по кваліфікації і оплаті праці не нижче тієї, яку він виконував до призначення на нову посаду.

При призначенні працівника, у тому числі штатного заступника (помічника) або головного інженера, виконуючим обов`язки по вакантної посаді, оплата праці проводиться по цій посаді. (див. посалання в мережі Інтернет https://zakon.rada.gov.ua/laws/show/v0030400-65/)

У даному випадку згідно із п. 6.1. Положення «Про відокремлений підрозділ «Північна електроенергетична система» ДП «НЕК «Укренерго», затвердженого 27.04.2015 (зі змінами та доповненнями) управління поточною діяльністю Північною ЕС здійснюється директором Північної ЕС, який безпосередньо підпорядковується ДП «НЕК «Укренерго» та діє від імені ДП «НЕК «Укренерго» на підставі виданої йому довіреності. Керівник відокремленого підрозділу призначається на посаду директором ДП «НЕК «Укренерго» за погодженням з Уповноваженим органом управління (відповідним міністерством КМ України), що цілком відповідає вимогам діючого законодавства України.

Відповідно до роз`яснень, які були надані судам у абз. 4 п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України N 9 від 06.11.92 (з наступними змінами) «Про практику розгляду судами трудових спорів» судам слід мати на увазі, що при проведенні звільнення власник або уповноважений ним орган вправі в межах однорідних професій і посад провести перестановку (перегрупування) працівників і перевести більш кваліфікованого працівника, посада якого скорочується, з його згоди на іншу посаду, звільнивши з неї з цих підстав менш кваліфікованого працівника. Якщо це право не використовувалось, суд не повинен обговорювати питання про доцільність такої перестановки (перегрупування).

У контексті наведених обставин справи це означає, що суд не вправі був втручатися у компетенцію керівного органу відповідача щодо доцільності перестановки керівних працівників, призначення яких є номенклатурою Уповноваженого органу управління (відповідного Міністерства КМ України) та визначати доцільність їх перебування тимчасово виконуючим обов`язки. Інший підхід є також порушенням прав вищевказаних осіб на призначення на вказані посади на постійній основі. В усякому випадку не можна вважати, що ці посади були вільними і могли бути запропоновані позивачу при його звільненні.

В матеріалах справи наявний штатний розпис підприємства ДП «НЕК «Укренерго» та його відокремлених регіональних підрозділів станом з 01.08.2017 (див. т. 4 а. с. 29-143, 144-161, 162-182, 183-190, 189-192, 193-221), а також - перелік вакантних посад по ДП «НЕК «Укренерго» на 01.09.2017 (т. 4 а. с. 222-228), з яких не вбачається, що відповідач приховав від позивача вакантні посади, крім тих, які йому були запропоновані при звільненні.

З урахуванням відсутності у позивача заперечень по суті щодо запропонованих йому при останньому звільнені вакантних посад колегія суддів також зважає на чинну правову позицію стосовно тлумачення в аналогічній справі змісту частини другої статті 40 КЗпП України, а також - частин першою та третьою статті 492 цього Кодексу, яка була викладена у постанові Верховного Суду України від 01 квітня 2015 року у праві № 6-40цс15.

Власник є таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 492 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.

Оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 492 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.

З урахуванням наведеного у постанові пленуму роз`яснення Верховного Суду України щодо обмеження втручання суду у кадрову політику підприємства, яка стосується його господарської діяльності, суд апеляційної інстанції вважає, що у цій справі роботодавцем було дотримано визначеного законом порядку вивільнення працівника, оскільки за змістом вказаної правової позиції обов`язок працедавця запропонувати всі інші вакантні посади (іншу роботу), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення, виникає лише якщо на працівнику при звільненні неможливо запропонувати вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, або працівник з поважних причин не може бути працевлаштований на таку посаду чи роботу.

З огляду на вищевикладене колегія суддів вважає, що ДП «НЕК «Укренерго», правонаступником якого є ПрАТ «НЕК «Укренерго», не було порушено конституційного права позивача на працю, оскільки роботодавцем було вчинено всі необхідні дії, спрямовані на подальше працевлаштування ОСОБА_1 , а його небажання прийняти пропозицію відповідача з працевлаштування відповідно до його професії чи спеціальності не було обумовлено поважними причинами.

Відповідно до ч. 1 ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Стаття 237-1 КЗпП України передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування шкоди визначається законодавством.

Стосовно вимог ОСОБА_1 про відшкодування середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу та моральної шкоди суд апеляційної інстанції зазначає, що такі вимоги є похідними від вимоги про визнання звільнення незаконним, а тому за недоведеності незаконності звільнення вони також не підлягають задоволенню.

Таким чином, оскільки при ухваленні рішення судом першої інстанції було допущено неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, що призвело до порушення норм матеріального та процесуального права, доводи скарги спростовують висновки суду, то на підставі п.п. 1, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України колегія суддів задовольняє апеляційну скаргу, скасовує рішення суду та відмовляє у задоволені позову.

Питання про розподіл судових витрат суд вирішує на підставі частин 7 та 13 статті 141 ЦПК України, за якими якщо інше не передбачено законом, у разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від сплати судових витрат, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Керуючись ст.ст. 259, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 376, 381-384, 389-392 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Державного підприємства «Національна енергетична компанія «Укренерго» в особі відокремленого підрозділу «Північна електроенергетична система» Державного підприємства «Національна енергетична компанія «Укренерго», правонаступником якого є Приватне акціонерне товариство «Національна енергетична компанія «Укренерго» в особі відокремленого підрозділу «Північна електроенергетична система» Приватного акціонерного товариства «Національна енергетична компанія «Укренерго» - задовольнити.

Рішення Зміївського районного суду Харківської області від 26 березня 2019 року - скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_1 - відмовити.

Компенсувати Державному підприємству «Національна енергетична компанія «Укренерго» в особі відокремленого підрозділу «Північна електроенергетична система» Державного підприємства «Національна енергетична компанія «Укренерго», правонаступником якого є Приватне акціонерне товариство «Національна енергетична компанія «Укренерго» в особі відокремленого підрозділу «Північна електроенергетична система» Приватного акціонерного товариства «Національна енергетична компанія «Укренерго», судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору за подання апеляційної скарги, у розмірі 11857,96 грн за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення виготовлений 03 вересня 2019 року.

Головуючий

В.Б. Яцина

Судді колегії

П.В. Кісь.

О.М. Хорошевський.