справа № 374/155/16-ц головуючий у суді І інстанції Козіна С.М.
провадження № 22-ц/824/1385/19 суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Фінагеєв В.О.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

22 січня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді Фінагеєва В.О.,

суддів Кашперської Т.Ц., Яворського М.А.,

за участю секретаря Ткаченка І.В.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Ржищівського міського суду Київської області від 02 березня 2018 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості та зустрічним позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк», ОСОБА_4 про визнання недійсним договору та переведення прав та обов'язків, -

В С Т А Н О В И В:

У липні 2016 року ПАТ «Альфа Банк» звернувся до суду з позовом та просив стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором № 500985844 у розмірі 41 126 грн. 50 коп., а саме: за кредитом - 35 922 грн. 05 коп., по відсотках - 2 828 грн. 31 коп., по комісії - 1 376 грн. 14 коп., штраф - 1 000 грн. 00 коп.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 26 жовтня 2015 року між ПАТ «Альфа-Банк» та ОСОБА_3 укладено угоду про надання особистого кредиту № 500985844, відповідно до умов якої позивач зобов'язувався надати відповідачеві кредит у сумі 36 723 грн. 63 коп. у строк з 26 жовтня 2015 року до 27 жовтня 2018 року. Відповідач зобов'язувався у порядку та на умовах, що визначені угодою, повертати кредит, виплачувати проценти за користування кредитом, сплачувати неустойку та інші передбачені платежі в сумі, строки та на умовах, що передбачені угодою та додатком 1 до неї - графіком погашення кредиту. Позивач виконав свої зобов'язання за договором, надавши відповідачеві кредит у сумі 36 723 грн. 63 коп. У порушення умов угоди відповідач свої зобов'язання не виконав, в результаті чого утворилася заборгованість.

У серпні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду з зустрічним позовом та просив визнати недійсним кредитний договір № 500985844 від 26 жовтня 2015 року, його права та обов'язки за кредитним договором № 500985844 від 26 жовтня 2015 року перевести на ОСОБА_4

Зустрічні позовні вимоги обґрунтовані тим, що 29 листопада 2013 року ПАТ «Альфа-Банк» надав відповідачу кредит у сумі 35 400 грн. Надання та підписання даного договору відбувалося за проханням ОСОБА_4, якому гроші потрібні були на пересадку нирки, а кредит йому не дають. ОСОБА_4 обіцяв, що буде вчасно сплачувати кредит та що ОСОБА_3 і не знатиме коли він погаситься. Відповідачу стало шкода ОСОБА_4 і він погодився, що й призвело до надання йому кредиту. Влітку 2014 року ОСОБА_3 дізнався, що в нього виникла кредиторська заборгованість. ОСОБА_3 почав його шукати, а коли знайшов, той пояснив, що в нього виникли тимчасові труднощі і він обов'язково сплатить всі борги. 13 вересня 2014 року ОСОБА_4 повіз відповідача до міста Києва, де він знову підписав кредитний договір № 500959789 на суму 35 124 грн. 05 коп., який погасив попередній кредит та, як пояснив відповідачу представник банку, давав відстрочку по сплаті попереднього кредиту. 25 жовтня 2015 року ОСОБА_3 знову підписав договір № 500985844 на суму 36 723, грн. 63 коп. зі слів працівника банку це була реструктуризація боргу. Згодом відповідачу стало відомо, що ОСОБА_4 таким чином взяв кредити ще в 14-ти осіб, ввівши їх в оману, як і його. Підписані документи ОСОБА_5 не читав. Після отримання позовної заяви відповідач дізнався, що і 13 вересня 2014 року, і 26 жовтня 2015 року він підписав кредитні договори, які йшли автоматично на погашення попередніх кредитів. Волевиявлення відповідача на підписання кредитних договорів не було вільним та не відповідало його внутрішній волі. Виписка з особового рахунку зовсім не свідчить про те, що ОСОБА_3 отримав ці кредитні кошти. ОСОБА_4, особисто здійснюючи сплату грошових коштів банку за зазначеними вище договорами, фактично виконував зобов'язання за кредитним договором. Крім того, ОСОБА_4 отримав від банку зазначені договори, що дає підстави стверджувати про можливість переведення та покладення його прав та обов'язків на ОСОБА_4

Рішенням Ржищівського міського суду Київської області від 02 березня 2018 року позовні вимоги ПАТ «Альфа-Банк» задоволено. Вирішено питання про розподіл судових витрат. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення суду першої інстанції через порушення норм матеріального та процесуального права та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ПАТ «Альфа-Банк» відмовити, а зустрічний позов задовольнити. В обґрунтування доводів апеляційної скарги відповідач зазначає, що суд першої інстанції, стягуючи заборгованість, фактично проігнорував зустрічну позовну заяву, в якій зазначено, що ОСОБА_3 не отримував кошти. ОСОБА_4 своєю розпискою підтвердив отримання коштів від кредиту, підписаного між відповідачем та банком. Задовольняючи позовні вимоги, суд не прийняв до уваги строк позовної давності, протягом якого може бути стягнуто відсотки та комісію у межах року.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, 26 жовтня 2015 року між ПАТ «Альфа-Банк» та ОСОБА_3 було укладено угоду про надання особистого кредиту № 500985844. Сума кредиту складає 36 723 грн. 63 коп., процентна ставка за користування кредитом - 15,99 % річних, дата остаточного повернення кредиту, яка є датою припинення нарахування відсотків та комісій - 27 жовтня 2018 року.

Пунктом 7 угоди передбачено, що платежі за повернення кредиту, сплату процентів за його користування, сум комісійної винагороди та інших платежів за угодою про надання кредиту банк пропонує здійснювати щомісячно, рівними частинами у сумах та в терміни, в порядку та на умовах, визначених угодою про надання кредиту та відповідно до Графіку платежів (а.с.14-15, 17).

Згідно розрахунку, наданого ПАТ «Альфа-Банк», загальна сума заборгованості за кредитним договором № 500985844 від 26 жовтня 2015 року станом на 25 травня 2016 року становить 41 126 грн 50 коп, з яких: за кредитом - 35 922 грн. 05 коп., по відсотках - 2 828 грн. 31 коп., по комісії - 1 376 грн. 14 коп., штраф - 1 000 грн. 00 коп (а.с.19).

Згідно з випискою по особовим рахункам з 26 жовтня 2015 року по 25 травня 2016 року ОСОБА_3 отримав кредит у розмірі 36 723 грн. 63 коп. (а.с.20).

ПАТ «Альфа-Банк» надіслав ОСОБА_3 вимогу № 44106-102 від 23 травня 2016 року про дострокове повернення кредиту на загальну суму 40 391 грн. (а.с.21).

Ухвалюючи рішення про задоволення первісного позову та відмову у задоволенні зустрічного позову, суд першої інстанції керувався статтями 526, 530, 536, 549, 610, 629, 1049, 1054 ЦК України.

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Згідно ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Звертаючись до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором, ПАТ «Альфа Банк» вказує на те, що ОСОБА_3, отримавши кошти за кредитним договором від 26 жовтня 2015 року, не виконав свої зобов'язання щодо їх повернення, у зв'язку з чим утворилася заборгованість.

Вказані обставини підтверджуються наявними у матеріалах справи офертою на укладення угоди про надання особистого кредиту від 26 жовтня 2015 року, анкетою-заявою, розрахунком заборгованості, вимогою про дострокове повернення кредиту.

Заперечуючи проти позову ПАТ «Альфа Банк», відповідач ОСОБА_3 пред'явив зустрічний позов, у якому вказує на те, що кредитний договір є недійсним у зв'язку з тим, що його волевиявлення на підписання кредитного договору не було вільним та не відповідало внутрішній волі. При цьому, ОСОБА_3 посилається на ст. 230 ЦК України. Крім того, відповідач вказує на те, що він не знав, що 13 вересня 2014 року та 26 жовтня 2015 року підписує кредитні договори, а також посилається на ст. 229 ЦК України. ОСОБА_3 також вказує на те, що під час укладення договору було порушено принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач, а також посилається на Закон України «Про захист прав споживачів». Під час укладення договору ПАТ «Альфа Банк» вів розмову не з ОСОБА_3, а ОСОБА_4 Перед та під час підписання кредитного договору ПАТ «Альфа Банк» нічого не роз'яснив відповідачу, у той же час ввівши останнього в оману, назвавши підписаний кредитний договір документами про реструктуризацію боргу. ОСОБА_3 не ознайомився зі змістом підписаних ним документів, а банк не з'ясував потреби відповідача у даному кредиті.

Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно вимог ст. 215-235 ЦК України особа, яка вважає, що її речові права порушені, має право звернутися до суду з позовом про визнання відповідної угоди недійсною.

Відповідно до ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Предметом спору є визнання недійсними кредитного договору з підстав, передбачених ст. 229, 230 ЦК України.

Відповідно до ст. 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилась щодо обставин які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків встановлених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

У пункті 24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06 листопада 2009 року роз'яснено судам відповідно до статей 229 - 233 ЦК правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов'язань, які виникли з правочину, і не пов'язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Звертаючись до суду з зустрічним позовом про визнання недійсним кредитного договору, ОСОБА_3 не надав належних та допустимих доказів, які підтверджують укладення зазначених договорів під впливом помилки чи обману, а також не довів ту обставину, що договір було укладено з порушенням Закону України «Про захист прав споживачів».

Навпаки, у зустрічній позовній заяві відповідач зазначає, що надання кредиту та підписання кредитного договору відбувалося за проханням ОСОБА_4, якому гроші потрібні були на пересадку нирки, а кредит йому не дають. Відповідачу стало шкода ОСОБА_4 і він погодився, що й призвело до надання йому кредиту.

В оферті на укладення угоди про надання особистого кредиту від 26 жовтня 2015 року, зазначено, що ОСОБА_3, перебуваючи у нормальному стані здоров'я, розуміючи значення своїх дій та маючи можливість такими діями керувати, не перебуваючи під впливом помилки, обману, дії тяжкої обставини, діючи добровільно та прагнучи настання наслідків, які випливають із Угоди про надання кредиту, що укладається, пропонує банку укласти Угоду про надання особистого кредиту.

За таких обставин, ОСОБА_3 не довів обставини, якими він обґрунтовує свої вимоги за зустрічним позовом.

Оскаржуючи рішення суду першої інстанції, ОСОБА_3 вказує на те, що ОСОБА_4 своєю розпискою підтвердив отримання коштів від кредиту, підписаного між відповідачем та банком.

Однак, наявність вказаної розписки не є підставою для відмови ПАТ «Альфа Банк» у стягненні на його користь заборгованості з ОСОБА_3 за кредитним договором, який підписаний ним як позичальником.

ОСОБА_3 також зазначає, що задовольняючи позовні вимоги, суд не прийняв до уваги строк позовної давності, протягом якого може бути стягнуто відсотки та комісію у межах року.

Відповідно до ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Однак, під час розгляду справи у суді першої інстанції відповідач ОСОБА_3 не просив суд першої інстанції застосувати строк позовної давності.

Відповідач просив перевести на ОСОБА_4 права та обов'язки за кредитним договором № 500985844 від 26 жовтня 2015 року.

Відповідно до ст. 520 ЦК України боржник у зобов'язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом.

З матеріалів справи вбачається, що ПАТ «Альфа Банк» не надавав свою згоду на заміну боржника ОСОБА_3 іншою особою.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для стягнення на користь ПАТ «Альфа Банк» заборгованості за кредитним договором та відмову у задоволенні зустрічного позову про визнання недійсним кредитного договору та переведення прав та обов'язків на іншу особу, висновки суду відповідають фактичним обставинам справи та ґрунтуються на наявних у справі доказах, доводи апеляційної скарги не спростовують зазначених висновків, а, відтак, вимоги апеляційної скарги задоволені бути не можуть.

На підставі викладеного та керуючись статтями374, 375, 381, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Ржищівського міського суду Київської області від 02 березня 2018 рокузалишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повне судове рішення складено 23 січня 2019 року.

Головуючий Фінагеєв В.О.

Судді Кашперська Т.Ц.

Яворський М.А.