Справа №265/2863/19
Провадження №2/265/1085/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 вересня 2019 року місто Маріуполь

Орджонікідзевський районний суд міста Маріуполя Донецької області у складі:

головуючого судді Шиян В. В., за участю секретаря судового засідання Себко Г.Л.,

розглянувши в залі судових засідань без участі сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітньої ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням,

третя особа: Служба у справах дітей Маріупольської міської ради по Лівобережному району, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області з позовною заявою в якій просить суд визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що є власником квартири АДРЕСА_1 . Відповідач ОСОБА_2 та їх діти ОСОБА_3 , ОСОБА_4 зареєстровані у належній йому квартирі, однак з 2014 року в ній не проживають, виїхали до Російської Федерації та не мають наміру повертатись. Реєстрація відповідачів у житлі створює для нього як для власника, перешкоди, адже він не має змоги у повному обсязі користуватись та розпоряджатись нерухомістю на власний розсуд. Вважає, що відповідачі, не проживаючи у жилому приміщенні понад встановлений ч. 2 ст. 405 ЦК України строк, втратили право користування вказаним житлом.

Сторони до зали судових засідань не прибули.

Позивач та його представник ОСОБА_5 надали заяви про розгляд справи за їх відсутності, позовні вимоги підтримують, на їх задоволенні наполягають.

Від відповідача ОСОБА_2 , діючої самостійно та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_3 , та відповідача ОСОБА_4 надані заяви про визнання позову та розгляд справи за їх відсутності.

Представник третьої особи Гавриш Я.О. надала заяву про розгляд справи за її відсутності, проти задоволення заяви заперечувала, посилаючись на відсутність інформації про наявність в неповнолітньої дитини іншого житлового приміщення.

Вивчивши матеріали справи, суд, з урахуванням доводів сторін, викладених ними у заявах, дійшов висновку про задоволення позову, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 є єдиним власником квартири АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 11 травня 2000 року (1/2 частка) та на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 06 квітня 2007 року, реєстровий № 1-764, посвідченого державним нотаріусом Четвертої маріупольської державної нотаріальної контори Одерій Г.В.

Згідно інформації Лівобережного відділу реєстрації місця проживання фізичних осіб Департаменту адміністративних послуг Маріупольської міської ради від 26 квітня 2019 року, відповідачі ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (дружина позивача), ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (донька позивача) та неповнолітня ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (донька позивача), дійсно зареєстровані в квартирі АДРЕСА_1 .

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника ( подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Відтак за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку що:

- положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жилого приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї,

- положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік.

При цьому суд враховує правову позицію Верховного Суду України, висловлену у постанові від 16 листопада 2016 року, справа № 6-709цс16.

Як вбачається з акту ОСББ «Воїнів-Визволителів-94» від 25 березня 2019 року, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , не проживають за адресою: АДРЕСА_2 , з вересня 2014 року.

Суд також враховує, що відповідач ОСОБА_2 , яка діє самостійно та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та відповідач ОСОБА_3 позовні вимоги визнали, тим самим факт не проживання у спірному житлі підтвердили.

При цьому з заяви відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 вбачається, що вони на даний час проживають за адресою: АДРЕСА_3 .

Крім того, згідно довідки Таганрозької філії Державного бюджетного професійного навчального закладу Ростовської області «Донський будівельний коледж», ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , навчається у даному закладі на 3 курсі денного бюджетного відділення з 01 вересня 2016 року по 30 червня 2020 рік.

Згідно довідки Муніципальної загальноосвітньої бюджетної установи ліцей № 33 від 21 лютого 2019 року, ОСОБА_3 є учнем 1д класу вказаного навчального закладу.

Аналізуючи наведене, суддя дійшла висновку, що відповідач ОСОБА_2 з неповнолітньою ОСОБА_3 , відповідач ОСОБА_4 , постійно проживають в Російській Федерації, та будучи членами сім`ї власника житла, та не проживаючи у ньому більше року без поважних причин, втратили право користування ним на підставі ст. 405 ЦК України, ст.ст. 150, 156 ЖК України.

Частиною 1 ст. 141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи, що суд ухвалює рішення на користь позивача, судовий збір у розмірі 768,40 гривень, сплачений ним за подання даного позову, підлягає стягненню з відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_4 у дольовому порядку, по 384,20 гривень з кожного.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст.12,13,81,133,141,263-265,354 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітньої ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, - задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , такими, що втратили право користування жилим приміщенням квартири АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , які проживають за адресою: АДРЕСА_3 , сплачений позивачем судовий збір у розмірі 768,40 гривень - по 384,20 гривень з кожного.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Донецького апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його складення.

Згідно п. 15.5 Перехідних положень ЦПК України від 15 грудня 2017 року апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. У разі порушення порядку подання апеляційної чи касаційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст даного рішення складено 02 вересня 2019 року.

Суддя Шиян В.В.