КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа №376/746/19-ц
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 вересня 2019 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах - головуючого Сержанюка А.С., суддів - Сліпченка О.І., Сушко Л.П., розглянувши цивільну справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами у місті Києві за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Сквирського районного суду Київської області від 14 травня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу,

В С Т А Н О В И В :

01 квітня 2019 року ОСОБА_2 звернувся до суду із названим позовом, де просив стягнути з ОСОБА_1 на свою користь заборгованість за договором позики від 25 грудня 2014 року в розмірі 47 500 грн., проценти - 36 307 грн., інфляційній втрати - 36 146 грн., три проценти річних - 5 952 грн.,

а за договором позики від 13 січня 2015 року 2 500 доларів США, що еквівалентно у національній валюті України, станом на 01 квітня 2019 року, за офіційним курсом Національного банку України - 68 000 грн., а всього заборгованість - 146 405 грн.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що відповідачем 25 грудня 2014 року та 13 січня 2015 року складені та власноручно підписані розписки за умовами яких позичальник отримав від позикодавця грошові кошти в сумі 47 500 грн. із зобов`язанням повернення позики до 27 січня 2015 року та грошові кошти в сумі 2 500 доларів США на термін 4 місяці із зобов`язанням повернення позики.

09 червня 2016 року між позикодавцем та позичальником відбулася звірка суми позичених коштів у гривнях та доларах США, за умовами яких обумовлено продовження дії договору до часу вимоги позикодавця про повернення коштів, що також підтверджується складенням та власноручним підписанням цих умов позичальником у розписці від 25 грудня 2014 року та від 13 січня 2015 року.

Таким чином, відповідач отримав від позивача кошти в сумі 47 500 грн. та 2 500 доларів США., які він зобов`язаний був повернути на першу вимогу позивача.

09 листопада 2018 року та 26 лютого 2019 року на адресу місця проживання відповідача позивачем були надіслані рекомендованим листом з повідомленням претензії про повернення коштів з вимогою їх повернути на протязі строків, визначених позикодавцем у претензіях.

Однак, відповідач, станом на 31 березня 2019 року, борг позивачу не повернув, чим на думку позивача прострочив виконання грошового зобов`язання.

Рішенням Сквирського районного суду Київської області від 14 травня 2019 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 борг за договором позики коштів від 25 грудня 2014 року в сумі 47 500 грн., проценти за договором позики коштів від 25 грудня 2014 року, обраховані на рівні облікової ставки Національного банку України, станом на 31 березня 2019 року, в сумі 36 307 грн., борг за договором позики коштів від 13 січня 2015 року в сумі 2 000 доларів США, що еквівалентно у національній валюті України гривні, станом на 01 квітня 2019 року, за офіційним курсом НБУ 54 400 грн., індекс інфляції за весь час прострочення в сумі 36 146 грн., три проценти річних від простроченої суми - 5 952 грн., що сукупно становить суму 180 305 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 документально підтверджені судові витрати у виді судового збору в сумі 1 464,05 грн.

На обґрунтування ухваленого судового рішення місцевий суд зазначив, що відповідач отримав претензію позивача від 26 лютого 2019 року особисто 28 лютого 2019 року, однак станом на 31 березня 2019 року ( протягом тридцяти днів від дня пред`явлення цієї претензії ) борг позивачу не повернув.

Станом на час ухвалення цього рішення відповідач не повернув позивачу особисто під розписку або поштовим грошовим переказом або іншим законним способом: 1) борг за договором позики коштів від 25 грудня 2014 року в сумі 47 500 грн.; 2) проценти за договором позики коштів від 25 грудня 2014 року, обраховані на рівні облікової ставки Національного банку України, в сумі 35 511 грн.

Відповідачем станом на час ухвалення цього рішення не повернуто позивачу частину боргу за договором позики коштів від 13 січня 2015 року в сумі 2 000 доларів США, що еквівалентно у національній валюті України гривні, станом на 01 квітня 2019 року за офіційним курсом Національного Банку України є сума 54 400 грн. ( 27,20 / 1 долар США ).

Частиною першою статті 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, а також неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права при його ухваленні.

Просить рішення Сквирського районного суду Київської області від 14 травня 2019 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

Суд, закінчивши з`ясування обставин справи і перевірку їх доказами, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та відзиві, у межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, керуючись наступним.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Якщо одна із сторін визнала пред`явлену до неї позовну вимогу під час судового розгляду повністю або частково, рішення щодо цієї сторони ухвалюється судом згідно з таким визнанням, якщо це не суперечить вимогам статті 206 цього Кодексу.

Як встановлено судом, що підтверджується і матеріалами справи, 25 грудня 2014 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено договір позики грошових коштів у розмірі 47 500 грн., строком до 27 січня 2015 року, що підтверджується наданою копією розписки від 25 грудня 2014 року ( а.с. 7 ).

13 січня 2015 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено договір позики грошових коштів у розмірі 2 500 доларів США, строком до 13 травня 2015 року, що підтверджується наданою копією розписки від 13 січня 2015 року ( а.с. 8 ).

З наданих розписок вбачається, що 09 червня 2016 року між сторонами погоджено зміну строку повернення грошових коштів, а саме: до вимоги ОСОБА_2 ( там же ).

Як зазначає позивач, 19 жовтня 2018 року та 26 лютого 2019 року він звертався до ОСОБА_2 з письмовими претензіями повернути грошові кошти, які останній отримав 13 листопада 2018 року та 28 лютого 2018 року, відповідно ( а.с. 9, 10-12, 13, 14, 15, 16, 17, 18 ).

Проте, ОСОБА_1 отримані грошові кошти за вказаними договорами позики не повернув, у зв`язку з чим 01 квітня 2019 року ОСОБА_2 звернувся до суду із названим позовом ( а.с. 2-5 ).

При цьому, будь-яких доказів у відповідності до положень ст.ст. 77-80 ЦПК України, які б свідчили про неправомірність укладених між сторонами договорів позики матеріали справи не містять і відповідач їх не надав ні суду першої інстанції, ні суду апеляційної інстанції та не звертався до суду про визнання їх недійсними.

Окрім цього, матеріали справи не містять будь-яких доказів на спростування зазначеної заборгованості за вказаними правочинами і таких не надав відповідач до суду апеляційної інстанції.

У відповідності до положень ч. 1 ст. 81 ЦПК Українивідповідач повинен був довести ті обставини, на які б він посилався, як на підставу своїх заперечень.

Разом з тим, ОСОБА_1 не звільнений від обов`язку доказування за позовом згідно положень ст. 82 ЦПК України.

Таким чином, на переконання апеляційного суду, названі правочини є правомірними відповідно до положень ст. 204 ЦК України, оскільки їх недійсність прямо не встановлена законом і вони не визнані судом недійсним.

А тому, відповідач має нести цивільно-правову відповідальність за неналежне виконання взятих на себе зобов`язань за кредитними договорами перед кредитором у відповідності до норм ст.ст. 525, 526, 610, 629, 1046-1050 ЦК України.

Зокрема, на переконання апеляційного суду, він має відповідати по заборгованості за договором позиви від 25 грудня 2014 року в розмірі 47 500 грн. - тіло позики, 36 307 грн. - проценти, а за договором позики від 13 січня 2015 року в розмірі 2 000 доларів США - тіло позики, що еквівалентно у національній валюті України станом на 01 квітня 2019 року за офіційним курсом Національного Банку України - 54 418,21 грн., а всього - 138 225,21 ( 47 500 + 36 307 + 54 418,21 ) грн., враховуючи наступне.

З приводу позовних вимог про стягнення заборгованості в розмірі 47 500 грн. за договором позики від 25 грудня 2014 року, то вони є обґрунтованими, оскільки, вказана сума отримана відповідачем в позику, що підтверджується умовами правочину, та будь-яких доказів в розумінні ст.ст. 77-80 ЦПК України її повернення матеріали справи не містять і таких не надав апелянт.

Щодо позовних вимог за договором позики від 25 грудня 2014 року, зокрема, процентів в розмірі 36 307 грн. за період з 28 січня 2015 року по 31 березня 2019 року, що нараховані відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України на рівні облікової ставки Національного Банку України, то апеляційний суд, погоджується з наведеним розрахунком в позовній заяві ( а.с. 3, 4зв.).

Разом з тим, на переконання апеляційного суду, позовні вимоги з приводу стягнення інфляційних втрат за період з лютого 2015 року по лютий 2019 року в розмірі 36 146 грн., трьох процентів річних з 28 січня 2015 року по 31 березня 2019 року - 5 952 грн. за договором позики від 25 грудня 2014 року не підлягають до задоволення, враховуючи наступне.

Так, відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Таким чином, вказана відповідальність, що передбачена ч. 2 ст. 625 ЦК України може бути застосована до відповідача за умови прострочення ним виконання грошового зобов`язання, тоді як, враховуючи умови договорів позики, строк виконання за вказаними правочинами настає одночасно з вимогою позичальника.

Проте, матеріали справи не місять будь-яких належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів у відповідності до положень ст.ст. 77-80 ЦПК України на підтвердження того, що ОСОБА_2 звертався до відповідача з вимогою про повернення отриманих грошових коштів в позику.

Окрім цього, з точки зору суду другої інстанції, письмові претензії позивача від 09 листопада 2018 року та 26 лютого 2019 року надіслані на адресу місця проживання відповідача саме рекомендованими листами, що підтверджується відповідними касовими чеками, є лише доказами надіслання поштових відправлень, однак ці докази не підтверджують які саме документи відправлялися у поштових відправленнях.

Зазначене, повністю узгоджується з висновками викладеними у постанові Верховного Суду від 03 грудня 2018 року у справі №910/23734/17 щодо того, що тільки поштові відправлення з оголошеною цінністю з описом вкладення підтверджують які саме документи пересилались стороною.

А відтак, в період, що визначений позивачем по цим вимогам, у відповідача не виник обов`язок повернення грошових коштів та, як наслідок, відповідачем станом на 01 квітня 2019 року виконання грошового зобов`язання за вказаними правочинами, на переконання апеляційного суду, не прострочене.

І насамкінець, щодо позовних вимог про стягнення заборгованості за договором позики від 13 січня 2015 року грошових коштів в розмірі 2 500 доларів США, то ці вимоги підлягають частковому задоволенню в розмірі 2 000 ( 2 500 - 500 ) доларів США, що еквівалентно національній валюті України станом на 01 квітня 2019 року - 54 418,21 ( 2 000 х 2720,9103 : 100 ) грн. ( а.с. 66 ), оскільки, позивачем визнано повернення позики за цим договором в розмірі 500 доларів США ( а.с. 9 ).

За таких обставин, суд першої інстанції, неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, вважав встановленими обставини, що мають значення для справи, які судом не доведені, зробив висновки, які не відповідають матеріалам справи, і, без додержання зазначених норм матеріального та процесуального права, зокрема, ст.ст. 525, 526, 610, 625, 629, 1046-1050 ЦК України ст.ст. 5, 10-13, 76-81, 263 ЦПК України, ухвалив незаконне і необґрунтоване рішення про задоволення позовних вимог в визначеному ним ( судом ) розмірі.

Також, на переконання апеляційного суду, місцевий суд стягуючи заборгованість в розмірі 180 305 грн. в порушення положень ст. 13 ЦПК України вийшов за межі заявлених позовних вимог, оскільки, позивач просив стягнути заборгованість за вказаними правочинами лише в розмірі 146 405 грн.

Таким чином, доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 , на переконання апеляційного суду, знайшли своє часткове підтвердження, унаслідок чого рішення місцевого суду підлягає скасуванню із ухваленням нового про часткове задоволення позовних вимог у відповідності до ст. 376 ЦПК Українита названих положень матеріального і процесуального права за їх обґрунтованістю та доведеністю у зазначеній апеляційним судом частині.

При цьому, на переконання апеляційного суду, подана відповідачем заява про застосування строків позовної давності ( а.с. 24-27 ) не є підставою для залишення цих вимог без задоволення, оскільки, 09 червня 2016 року відповідачем вчинені дії, зокрема, погоджено зміну умов договору щодо строку повернення позики, що свідчить про переривання строку позовної давності відповідно до положень ч. 1 ст. 264 ЦК України.

Доводи відзиву ОСОБА_2 на апеляційну скаргу ( а.с. 57-59 ), зокрема, про те, що розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладання так і умови договору, а також засвідчує отримання боржником від кредитора певної грошової суми, відповідачем не надано доказів повного повернення позики, на переконання апеляційного суду та в силу викладеного, є правою підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення у визначеній апеляційним судом частині.

З приводу посилання позивача в даному відзиві про те, що він має право застосування цивільно-правової відповідальності за договорами позики, передбаченої ст. 625 ЦК України, то зазначене спростовано викладеним, у відповідній частині.

Також, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне стягнути із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 на підставі ст. 4 Закону України «Про судовий збір», ст. 141 ЦПК України сплачений судовий збір ( а.с. 1 ) пропорційно до задоволених вимог у розмірі 1 382,25 (( 47 500 + 36 307 + 54 418,21 ) : 146 405 х ( 146 405 х 1 : 100 ) грн.

Враховуючи наведене та керуючись ст.ст. 5, 10-13, 76-81, 263, 367, 368, 374, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково. Рішення Сквирського районного суду Київської області від 14 травня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу скасувати та ухвалити нове судове рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Стягнути із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики від 25 грудня 2014 року в розмірі 47 500 грн. - тіло позики, 36 307 грн. - проценти, а за договором позики від 13 січня 2015 року - заборгованість в розмірі 54 418,21 грн., а всього - 138 225,21 грн.

В решті позовних вимог відмовити.

Стягнути ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір в розмірі 1 382,25 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення, за виключенням випадків, передбачених ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий А.С. Сержанюк

Судді: О.І. Сліпченко

Л.П. Сушко