Постанова

Іменем України

24 липня 2019 року

м. Київ

справа № 316/475/16-ц

провадження № 61-12983св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Гулька Б. І., Кривцової Г. В., Лідовця Р. А., Черняк Ю. В. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - фізична особа-підприємець ОСОБА_4,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якої діє представник ОСОБА_6, на рішення Енергодарського міського суду Запорізької області від 11 жовтня 2016 року у складі судді Вільямовської Н. О. та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 19 січня 2017 року у складі колегії суддів: Воробйової І. А., Онищенка Е. А., Бєлки В. Ю.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 (далі - ФОП ОСОБА_4 ) про стягнення заробітної плати.

Уточнена позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_1 працювала у ФОП ОСОБА_4 на посаді охоронця автостоянки на АДРЕСА_1, що підтверджується трудовим договором від 12 квітня 2012 року № 2. ОСОБА_1 було встановленого такий графік роботи:доба через три, з 07 год. 00 хв. до 07 год. 00 хв. наступного дня.

Згідно з графіком, відповідно до вимог статті 108 КЗпП України, роботодавець повинен оплачувати ОСОБА_1 роботу у нічний час у підвищеному розмірі, встановленому Генеральною, галузевою (регіональною) угодами і колективним договором, але не менше 20 % тарифної ставки (окладу) за кожну годину роботи в нічний час.

13 січня 2016 року ОСОБА_1 звільнилася за власним бажанням у зв`язку зі станом здоров`я.

За весь час роботи з 12 квітня 2012 року до 13 січня 2016 рокуОСОБА_1 не отримувала доплату за роботу у нічний час, що є порушенням чинного трудового законодавства України.

У порушення вимог Закону України «Про відпустки» та КЗпП України за весь період роботи у ФОП ОСОБА_4 . ОСОБА_1 не було надано жодної відпустки, а також не надані додаткові дні до відпустки як інваліду третьої групи.

Після звільнення ОСОБА_1 перевіркою інспекції праці були виявлені порушення трудового законодавства України ФОП ОСОБА_4 . За наслідками цієї перевірки ОСОБА_1 були виплачені кошти за відпрацьований понад встановлений графіком робочий час, здійснена доплата за святкові дні, які згідно з графіком співпали з її зміною, сплачена допомога у зв`язку із тимчасовою непрацездатністю, здійснена доплата за роботу в нічні часи, що підтверджено документально відомістю про виплату грошей від 20 квітня 2016 року № Ч-00000013 та підписом ОСОБА_1 про отримання грошових коштів 20 квітня 2016 року.

ОСОБА_1 вважає, що протиправними діями ФОП ОСОБА_4 їй було заподіяно моральну шкоду, яка обґрунтована тим, що вона була вимушена звертатися до різних компетентних органів, до суду із заявами про поновлення її порушених прав, що призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків, що вимагало від неї додаткових зусиль для організації свого життя, що для неї і так важко, оскільки вона є інвалідом третьої групи.

Враховуючи викладене, ОСОБА_1 на підставі статей 116, 117 КЗпП, статей 23, 1167 ЦК України просила суд стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 на її користь 10 507,10 грн за 708 год., відпрацьованих понад робочий час за період з 12 квітня 2012 до 13 січня 2016 року, 3 877,34 грн за 2 734 год., відпрацьовані у нічний час за період з 12 квітня 2012 року до 13 січня 2016 року, 1 396,99 грн за 182 год., відпрацьовані у святкові та неробочі дні за період з 12 квітня 2012 року до 13 січня 2016 року, компенсацію за 95 днів невикористаних відпусток у розмірі 5 188,90 грн, середню заробітну плату за час затримки розрахунку за 182 робочих дні з 13 січня 2016 року до 11 жовтня 2016 року у розмірі 13 535,34 грн, та моральну шкоду у розмірі 5 000 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Енергодарського міського суду Запорізької області від 11 жовтня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Суд першої інстанції виходив із того, що на день звільнення (13 січня 2016 року) у підприємства перед позивачкою заборгованості не існувало, про необхідність доплати відповідачу стало відомо 22 лютого 2016 року з припису № 08-010-0011/-0040. Ці вимоги контролюючого органу на користь позивачки відповідачем були виконані, тому затримка остаточного розрахунку взагалі не мала місце, оскільки положення статті 117 КЗпП України застосовується у разі невиплати у визначені строки належних при звільненні сум. Таким чином, ОСОБА_1 не довела обставини, на які вона посилалася в позовній заяві, як на підставу своїх вимог, і її позов є необґрунтованим.

Короткий зміст ухвали суду апеляційної інстанції

Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 19 січня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено, рішення Енергодарського міського суду Запорізької області від 11 жовтня 2016 року залишено без змін.

Суд апеляційної інстанції постановив, що суд першої інстанції правильно застосував для врегулювання спірних правовідносин положення статей 50, 65, 73, 75, 106, 107, 11, 117, 237-1 КЗпП України та дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводів

У касаційній скарзі, поданій у лютому 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права й порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення Енергодарського міського суду Запорізької області від 11 жовтня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 19 січня 2017 року і направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що рішення судів першої та апеляційної інстанцій не відповідають критеріям законності та обґрунтованості. Суди попередніх інстанцій при ухваленні оскаржуваних рішень не виконали вимоги статей 2, 8, 58, 59, 60, 62, 63, 64, 213 ЦПК України 2004 року та постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», неповно з`ясували всі фактичні обставини справи, що мають значення для справи, не дослідили та не дали належної оцінки наявним у матеріалах справи доказам, не сприяли повному, об`єктивному та неупередженому її розгляду, у зв`язку з чим передчасно відмовили у задоволенні позову.

Короткий зміст позиції інших учасників справи

У відзиві на касаційну скаргу фізична особа-підприємець ОСОБА_4 . зазначив, що мотиви касаційної скарги ОСОБА_1 не обґрунтовані та не підтвердженні належними і допустимими доказами, тому немає підстав для її задоволення.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06 квітня 2017 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Енергодарського міського суду Запорізької області від 11 жовтня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 19 січня 2017 року і витребувано із Енергодарського міського суду Запорізької області цивільну справу № 316/475/16.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно із статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У березні 2018 року цивільну справу № 316/475/16 передано до Верховного Суду.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 04 червня 2019 року справу призначено судді-доповідачеві Черняк Ю. В.

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню.

Оцінка аргументів учасників справи та висновків судів першої й апеляційної інстанції

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Статтею 213 ЦПК України 2004 року передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржувані судові рішення в повній мірі не відповідають.

Суди встановили, що 12 квітня 2012 року між ФОП ОСОБА_4 таОСОБА_1 було укладено трудовий договір № 2, відповідно до умов якого визначено щомісячну заробітну плату у розмірі 1 098 грн та час виконання робіт за графіком з 08 год. 00 хв. до 08 год. 00 хв. наступного дня, але не більше 40 годин на тиждень, 24 календарних дні відпустки.

Звільнення ОСОБА_1 відбулося 13 січня 2016 року, того самого дня було здійснено кінцевий розрахунок з нею, що підтверджується відомістю про виплату №Ч-00000003, в якій міститься її підпис про одержання.

22 лютого 2016 року Головним управлінням Держпраці у Запорізькій області за зверненням ОСОБА_1 було здійснено детальну перевірку діяльності ФОП ОСОБА_4 , за наслідками якої останньому було надано припис № 08-010-0011/-0040 з вимогою усунути порушення в строк до 22 березня 2016 року.

На виконання вимог припису Головного управлінням Держпраці у Запорізькій області від 22 лютого 2016 року № 08-010-0011/-0040 за перерахунком відповідача ОСОБА_1 здійснено доплату за відпрацьований понад встановленого графіком робочий час, за святкові дні, які згідно з графіком прийшлися на її зміну, сплачена допомога у зв`язку із тимчасовою непрацездатністю, здійснена доплата за роботу в нічний час, що підтверджено документально відомістю про виплату грошей № Ч-00000013 та підписом ОСОБА_1 про отримання грошових коштів 20 квітня 2016 року.

Відмовляючи ОСОБА_1 у позові, суд першої інстанції, з висновками якого погодився і апеляційний суд, вважав, що заборгованість з виплати заробітної плати у відповідача перед позивачкою на момент звільнення останньої була відсутня, обставини про недотримання вимог трудового законодавства України щодо розрахунку при звільненні встановлені Головним управлінням Держпраці у Запорізькій області лише 22 лютого 2016 року та були усунені ФОП ОСОБА_4 добровільно.

З такими висновками колегія суддів в повній мірі не погоджується та вважає, що суди попередніх інстанцій помилково зазначили про відсутність заборгованості за заробітною платою станом на момент винесення припису, з огляду на наступне.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Частиною першою статті 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до статті 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене відшкодування в тому випадку, якщо спір про суми належних виплат заробітної плати та компенсації за дні невикористаних відпусток вирішено на користь працівника.

Згідно з приписом від 22 лютого 2016 року № 08-010-0011/-0040 та відповіді від 02 березня 2016 року № 07/07-21/893 Головного управління Держпраці у Запорізькій області встановлено порушення ФОП ОСОБА_4 трудового законодавства України, зокрема: робота ОСОБА_1 у святкові та неробочі дні не оплачена у подвійному розмірі відповідно до вимог статті 107 КЗпП України, не оплачені як надурочні всі години, відпрацьовані понад встановлений робочий час в обліковому періоді за 2013 рік згідно з вимогами статті 106 КЗпП України, не оплачена у підвищеному розмірі (стаття 108 КЗпП України) робота у нічний час з 22 год. 00 хв. до 06 год. 00 хв. протягом 2012-2015 років, у порушення вимог пункту 2 статті 22 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 28 грудня 2014 року не надана допомога по тимчасовій непрацездатності.

При цьому обрахунків у грошовому еквіваленті, а також кількості годин, за які позивачці не були здійснені виплати, управлінням не наведено.

Звертаючись до суду з указаним позовом, ОСОБА_1 зазначала про наявність заборгованості у розмірі 10 507,10 грн за 708 год, відпрацьованих понад робочий час, 3 877,34 грн за 2 734 год, відпрацьовані у нічний час, 1 396,99 грн за 182 години, відпрацьовані у святкові та неробочі дні за період з 12 квітня 2012 року до 13 січня 2016 року.

Проте суди не спростували заявлених позивачем вимог.

За таких умов висновок судів попередніх інстанцій про усунення порушень вимог трудового законодавства України шляхом виконання ФОП ОСОБА_4 вимог указаного вище припису, з огляду на наявність відомості на виплату грошей від 20 квітня 20 квітня 2016 року № Ч-00000013 у розмірі 2 999,62 грн, є помилковим, оскільки не підтверджений належними та допустимими доказами, зокрема, відповідним розрахунком.

При цьому інші відомості на виплату грошей, наявні у матеріалах справи, судом не досліджувались.

Крім того, беручи до уваги указану вище відомість, суди не врахували, що згідно з вимогами припису Головного управлінням Держпраці у Запорізькій області від 22 лютого 2016 року № 08-010-0011/-0040 зазначені вище порушення трудового законодавства України відповідачу необхідно було усунути до 22 березня 2016 року, що саме по собі вказує на недотримання відповідачем строків, визначених статтею 116 КЗпП України, та наявність підстав для застосування вимог статті 117 цього кодексу.

Вважаючи, що відповідачем у повному обсязі та з дотриманням строків проведено розрахунок з позивачем, суди попередніх інстанцій передчасно вказали на безпідставність вимог про стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні.

Крім того, добровільне виконання ФОП ОСОБА_4 вимог припису управлінням Держпраці у Запорізькій області спростовує висновки судів попередніх інстанцій про відсутність у роботодавця заборгованості перед працівником після проведення з ним розрахунку при звільненні, оскільки таким виконанням відповідач фактично визнав наявними порушення вимог трудового законодавства України, які мали місце під час перебування сторін у трудових відносин.

Відомості про те, що відповідач оскаржив зазначений припис, у матеріалах справи відсутні.

Верховний Суд зауважує, що не проведення власником або уповноваженим ним органом розрахунку з працівником при звільненні у зазначені строки є безумовною підставою для настання відповідальності для роботодавця, передбаченої статтею 117 КЗпП України, за виключенням випадків, коли останній доведе відсутність своєї вини у затримці таких виплат.

Загальними вимогами процесуального права, закріпленими у статтях 57-60, 131-132, 137, 177, 179, 185, 194, 212-215 ЦПК України 2004 року (в редакції, чинній на час розгляду справи судами першої та апеляційної інстанцій), визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всім доказам, якими суд керувався при вирішенні позову.

Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення у справі неможливо.

Суди не забезпечили у процесі розгляду справи справедливих судових процедур, спрямованих на ефективний захист прав осіб, які беруть участь у справі, не сприяли всебічному та повному дослідженню доказів та не вирішили спір по суті в межах заявлених позовних вимог.

Враховуючи наведене, судам необхідно об`єктивно дослідити наявні у цій справі докази, встановити всі обставини справи, врахувати зазначені вище норми матеріального права та вирішити всі заявлені позивачем вимоги згідно з вимогами чинного законодавством України.

Рішення судів попередніх інстанцій про наявність порушень з боку ФОП ОСОБА_4 щодо надання відпусток ОСОБА_1 не осаржуються, а тому в касаційному порядку не переглядаються.

Водночас, судам необхідно надати правову оцінку негативним наслідкам (втратам) немайнового характеру, які виникли в результаті душевних страждань, яких позивачка зазнала у зв`язку з порушенням її трудових прав та інтересів з боку відповідача, та стали підставою для пред`явлення нею її вимоги про стягнення моральної шкоди.

Відповідно до пункту 1 частин третьої, четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

За наведених обставин, коли фактичні обставини для правильного вирішення справи не встановлені, судові рішення не можуть вважатись законними і обґрунтованими та в силу статті 411 ЦПК України підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якої діє представник ОСОБА_6 , задовольнити.

Рішення Енергодарського міського суду Запорізької області від 11 жовтня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 19 січня 2017 року скасувати.

Справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: Б. І. Гулько

Г. В. Кривцова

Р. А. Лідовець

Ю. В. Черняк