Справа № 352/479/18
Провадження № 22-ц/4808/148/19
Головуючий у 1 інстанції Хоминець М. М.
Суддя-доповідач Максюта
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 січня 2019 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

Головуючого (суддя-доповідач) Максюти І.О.,

суддів: Василишин Л.В., Матківського Р.Й.,

секретаря Турів О.В.,

з участю апелянта ОСОБА_1 та представника головного управління Держгеокадастру в Івано-Франківськійобласті Романишин К.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1, головного управління Держгеокадастру в Івано-Франківській області про скасування реєстрації земельної ділянки в Державному земельному кадастрі, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Тисменицького районного суду Івано-Франківської області про закриття провадження у справі в частині стягнення судових витрат, постановлену суддею Хоминець М.М. 27 листопада 2018 рокув м. Івано-Франківськ Івано-Франківської області, повний текст якої складено 03.12.2018 року,

в с т а н о в и в :

У березні 2018 року ОСОБА_3 звернувся з позовом до ОСОБА_1, головного управління Держгеокадастру в Івано-Франківськійобласті про скасування реєстрації земельної ділянки в Державному земельному кадастрі (а.с.2-4).

У вересні 2018 року представник ОСОБА_3 подав заяву про закриття провадження у справі, яку мотивував тим, що в ході підготовчого засідання відповідач ОСОБА_1 не заперечував позовних вимог, однак просив надати йому час для вирішення їх в добровільному порядку. Зазначив, що не підтримує своїх вимог, заявлених у позовній заяві, оскільки вони задоволені відповідачем в добровільному порядку. З цих підстав просив закрити провадження у справі та стягнути на його користь з відповідача ОСОБА_1 понесені судові витрати в сумі 5 000 гривень (а.с.77-78). Аналогічну заяву подано і самим позивачем ОСОБА_3 02.10.2018 року (а.с.90-91).

26.11.2018 року представник Головного управління Держгеокадастру в Івано-Франківській області подав клопотання про закриття провадження у справі, в якому просив закрити провадження у справі у зв'язку із відсутністю предмету спору та відхилити клопотання позивача про стягнення понесених судових витрат з відповідача ОСОБА_1 (а.с.97-99).

Ухвалою Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 27 листопада 2018 рокуприйнято відмову позивача ОСОБА_3 від позову до ОСОБА_1, головного управління Держгеокадастру в Івано-Франківській області про скасування реєстрації земельної ділянки в Державному земельному кадастрі у зв'язку з відмовою позивача від позову та прийняття цієї відмови судом. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 2 000 гривень понесених судових витрат (а.с.105-108).

Не погодившись з ухвалою суду в частині стягнення судових витрат,ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, у якій послався на порушення норм матеріального права та на те, що суд належним чином не з'ясував обставини справи.

Апелянт зазначає, що суд першої інстанції не взяв до уваги, що предметом даного спору є скасування реєстрації в Державному земельному кадастрі земельної ділянкиз кадастровим номером НОМЕР_1, площею 0,06 га, що розташована по АДРЕСА_1 та належить ОСОБА_1 Відповідно до ЗУ «Про Державний земельний кадастр», ведення та адміністрування Державного земельного кадастру забезпечуються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин. Таким чином, оскільки Головне управління Держгеокадастру в Івано-Франківськійобласті є саме таким органом, то дана позовна вимога може бути заявлена лише до Головного управління.

В підготовчому судовому засіданні було погоджено, що він звернеться до державного кадастрового реєстратора та виготовить нову технічну документацію та оголошено перерву для виконання зазначеного. У наступному підготовчому засіданні він надав суду відповідні докази про виправлення помилки та оголошено перерву для того, щоб позивач здійснив приватизацію своєї земельної ділянки. Вважає, що в даному випадку зазначені дії мають ознаки врегулювання спору за участі судді, оскільки спрямовані на мирне врегулювання спору, та повинні мати наслідком зупинення провадження у справі. Однак, суд оголошував перерву для вирішення спору в позасудовому порядку.

Апелянт зазначив, що заяв про зміну предмету позову від позивача не надходило. Таким чином, накладка виникла у зв'язку із незалежними від нього обставинами, зважаючи на те, що ним фактично уступлено позивачу за рахунок належної йому на праві приватної власності 0,0031 га земельної ділянки, та сплачено за власний кошт 1300 гривень за виготовлення нової технічної документації, беручи до уваги, що позовна вимога ні ним, ні Головним управлінням не визнавалась, інших позовних вимог позивачем не висувалось, вважає, що судом першої інстанції неповно з'ясовано обставини справи та невірно застосовано норми матеріального права.

Просив ухвалу суду в частині стягнення судових витрат з нього скасувати, а судові витрати залишити за позивачем (а.с.115-119).

У відзиві на апеляційну скаргу представник Голованого управління Держгеокадастру в Івано-Франківській області зазначає, що суд першої інстанції, задовольняючи клопотання позивача про стягнення судових витрат, керувався ч.3 ст.142 ЦПК України. Однак, як вбачається з матеріалів справи, позивач просив за результатами розгляду спору ухвалити рішення, яким скасувати реєстрацію в Державному земельному кадастрі земельної ділянки з кадастровим номером НОМЕР_1, площею 0,06 га, що розташована по АДРЕСА_1 та належить ОСОБА_1 Таким чином дана позовна вимога заявлена лише до Головного управління Держгеокадастру в Івано-Франківськійобласті, оскільки внесення відомостей (змін до них) до Державного земельного кадастру здійснюється відповідно до ЗУ «Про Державний земельний кадастр» та Порядку ведення Державного земельного кадастру, затвердженого постановою КМУ від 17.10.2012 року №1051, та належить до компетенції Головного управління. А щодо ОСОБА_1 не заявлено жодних позовних вимог, тому судом помилково взято до уваги твердження ОСОБА_3 про те, що позовні вимоги задоволені відповідачем у добровільному порядку. Накладка виникла у зв'язку із незалежними від ОСОБА_1 обставинами, оскільки він не міг задовольнити позовні вимоги в силу того, що не наділений повноваженнями по скасуванню державної реєстрації земельних ділянок. Зважаючи на те, що ним фактично уступлено позивачу за рахунок належної йому на праві приватної власності 0,0031 га земельної ділянки та сплачено власним коштом 1300 гривень за виготовлення нової технічної документації, беручи до уваги, що позовна вимога ні ОСОБА_1, ні Головним управлінням не задовольнялась, а тим більше не визнавалась, просять апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити в повному обсязі.

Правом на подання відзиву на апеляційну скаргу позивач не скористався.

У судове засідання ОСОБА_3 не з'явився, про день місце та час розгляду справи повідомлений належним чином.

Приймаючи до уваги, що неявка осіб, які беруть участь у справі, відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, не перешкоджає апеляційному розгляду справи, апеляційним судом виконаний обов'язок щодо повідомлення позивача, який не з'явився, про день, місце та час судового засідання, тому колегія суддів розглянула справу за його відсутності.

Вислухавши пояснення апелянта ОСОБА_1 та представника відповідача Головного управління Держгеокадастру в Івано-Франківській області Романишин К.В., доповідь судді, дослідивши матеріали справи та перевіривши, відповідно до ст.367 ЦПК України, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга є необгрунтованою, виходячи з таких підстав.

Постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції виходив з того, що наявні підстави, передбачені п.4 ч.1 ст. 255 ЦПК України, для закриття провадження у справі та стягнення з відповідача судових витрат на підставі ч.3 ст. 142 ЦПК України.

З такими висновками суду першої інстанціїпогоджується апеляційний суд, виходячи з таких підстав.

У відповідності до п.4 ч.1 ст. 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо позивач відмовився від позову і відмова прийнята судом.

Позовні вимоги можна визначити як клопотання позивача до суду про застосування відносно відповідача матеріально-правових заходів примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав позивача та вплив на особу - порушника цих прав.

Такі заходи передбачені, зокрема, ст. 16 ЦК України, ст. 152 ЗК України, іншими актами законодавства, договором.

Закриваючи провадження у справі у зв'язку з відмовою позивача від позову, суд не встановлює наявність або відсутність фактів порушення прав позивача, суд не постановляє рішення стосовно пред'явлених позивачем вимог. Однак задоволення відповідачем пред'явлених до нього позивачем матеріально-правових вимог, викладених у позовній заяві, що спонукало позивача до відмови від позову, являється достатньою підставою для покладення на відповідача понесених позивачем судових витрат.

Як встановлено з матеріалів справи, із даним позовом ОСОБА_3 звернувся до суду у березні 2018 року (а.с.2-4).

Заявлений позов ОСОБА_3 обґрунтовував тим, що йому на праві власності належить будинковолодіння АДРЕСА_2. У 2016 році він замовив виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення в натурі меж присадибної земельної ділянки за цією ж адресою площею 0,1588 га. Оскільки суміжний землекористувач відповідач ОСОБА_1 не погоджував йому межі земельної ділянки, межі погоджені на підставі акту, складеного земельною комісією від 04.10.2016 р., затвердженого рішенням Братковецької сільської ради № 84 від 03.11.2016 р., а земельна ділянка приватизована позивачем без погодження суміжного землекористувача ОСОБА_1 Рішенням державного кадастрового реєстратора від 27.06.2017 року позивачу відмовлено у внесенні відомостей про земельну ділянку до Державного земельного кадастру, оскільки суміжна земельна ділянка відповідача ОСОБА_1 частково (на 6,2893 %) накладається на його земельну ділянку. Про наявність помилки у ДЗК, допущеної під час реєстрації суміжної земельної ділянки відповідача з кадастровим номером НОМЕР_2, ОСОБА_1 було повідомлено Братковецькою сільською радою і запропоновано виправити дану помилку у добровільному порядку. Однак, останній не бажав добровільно виправити допущену помилку, що унеможливлювало завершення позивачем приватизації земельної ділянки. Ці обставини спонукали позивача звернутись до суду за захистом свого порушеного права.

Ухвалою Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 27.03.2018 року відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання (а.с.39-40). В подальшому підготовче засідання відкладалося з різних причин.

Оскільки на момент постановлення оскаржуваної ухвали відповідачем ОСОБА_1 добровільно виготовлена інша землевпорядна документація на суміжну із земельною ділянкою позивача і належну йому земельну ділянку, на підставі якої внесені зміни до Державного земельного кадастру щодо реєстрації належної йому суміжної земельної ділянки з кадастровим номером НОМЕР_1, площею 0,06 га, що розташована по АДРЕСА_1, зареєстрував свою земельну ділянку у ДЗК та зареєстрував право власності на цю земельну ділянку, то суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що відповідачем було задоволено позовні вимоги про скасування реєстрації в Державному земельному кадастрі земельної ділянки.

Вказані обставини підтверджуються витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку відповідача ОСОБА_1, складовою частиною якого є кадастровий план земельної ділянки із внесеними 10.07.2018 р. змінами (а.с.84-85), та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності позивача на земельну ділянку (а.с.92).

У своїй апеляційній скарзі апелянт посилається на те, що суд першої інстанції не взяв до уваги, що предметом даного спору є скасування реєстрації в Державному земельному кадастрі земельної ділянки, а дана позовна вимога може бути заявлена лише до Головного управління Держгеокадастру в Івано-Франківській області, що пов»язує із безпідставністю стягнення з нього судових витрат.

Ці доводи апелянта не приймаються до уваги апеляційним судом, оскільки скасування реєстрації земельної ділянки відбулося лише на підставі звернення до державного кадастрового реєстратора відповідача ОСОБА_1 з новою технічною документацією на земельну ділянку, виготовленою повторно з урахуванням зауважень ДЗК, а відсутність такого звернення унеможливлювала вирішення питання щодо скасування такої реєстрації.

Відповідно до ч. 2 ст. 137, частин 1 і 2 ст. 141 ЦПК України за результатами розгляду справи судові витрати підлягають розподілу між сторонами в залежності від результату розгляду справи.

Водночас, відповідно до ч. 3 ст. 142 ЦПК України, у разі відмови позивача від позову понесені ним витрати відповідачем не відшкодовуються, а витрати відповідача за його заявою стягуються з позивача. Однак, якщо позивач не підтримує своїх вимогу внаслідок задоволення їх відповідачем після пред'явлення позову, суд за заявою позивача присуджує стягнення понесених ним у справі витрат з відповідача.

Таким чином, у відповідності до норм ч. 3 ст. 142 ЦПК України позивач має право на присудження з відповідача на свою користь судових витрат (судового збору та витрат на професійну правничу допомогу) за сукупності таких обставин: 1) після звернення позивача з позовом відповідач самостійно задовольнив пред'явлені до нього позовні вимоги, 2) позивач не підтримує свої позовні вимоги у зв'язку з їх задоволенням відповідачем, 3) суд закрив провадження у справі.

В даному випадку суд закрив провадження у справі саме у зв'язку з тим, що позивач не підтримує своїх вимог внаслідок задоволення їх відповідачем в добровільному порядку, на що послався у своїй заяві про закриття провадження у справі (а.с.90-91). Про це свідчить посилання суду в своїй ухвалі виключно на п.4 ч.1 ст. 255 ЦПК України (як на підставу для закриття провадження), так і наявність у резолютивній частині ухвали відомостей про прийняття відмови позивача від позову. При цьому, відповідачем ОСОБА_1 ухвала суду в частині підстав закриття справи не оскаржується.

Суд першої інстанції правильно стягнув з відповідача на користь позивача частину понесених ним витрат на професійну правничу допомогу в сумі 2 000 гривень, що підтверджені належними письмовими доказами (а.с.79-82).

Крім того, суд зауважує, що апелянт, вважаючи виникнення помилки у технічній документації на земельну ділянку не з його вини, не обмежений у праві звернутися з позовом про відшкодування збитків до тієї землевпорядної організації, якою виготовлялася технічна документація на земельну ділянку.

На підставі наведеного, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381- 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1залишити без задоволення, а ухвалу Тисменицького районного суду Івано-Франківської області про закриття провадження у справі в частині стягнення судових витрат від 27 листопада 2018 року - без зміни.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 29 січня 2019 року.

Судді: І.О. Максюта

Л.В. Василишин

Р.Й. Матківський