КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження: Доповідач - Кулікова С.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ Справа № 761/23214/19

04 вересня 2019 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Кулікової С.В.

суддів - Ігнатченко Н.В.

- Желепи О.В.

при секретарі - Осінчук Н.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_1 адвоката Дички Анжеліки Русланівни на ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 24 червня 2019 року, постановлену під головуванням судді Піхур О.В., про відмову у забезпеченні позову, у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди,-

в с т а н о в и в:

У червні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди, в якому просив стягнути з ОСОБА_2 матеріальну шкоду у розмірі 340 220,20 грн., моральну шкоду в розмірі 50 000,00 грн., витрати за складання звіту № 94/94.09.18 про оцінку вартості матеріального збитку в розмірі 2 000,00 грн.

Позовні вимоги обґрунтовував тим, що 26 липня 2018 року о 12 год. 15 хв. в м. Києві по вул.. Герцена, 10 на перехресті з вул.. Лермонтовська, водій ОСОБА_2 , керуючи автомобілем «Лексус» д/н НОМЕР_1 не виконав вимогу дорожнього знаку 5.172 «Напрямок руху по смугах», здійснив виїзд на зустрічний бік дороги та на перехресті з вул.. Лермонтовська, при виконанні обгону не впевнився в безпечності, скоїв зіткнення з автомобілем «Сіат» д.н. НОМЕР_2 , яким керував ОСОБА_1 , що здійснював виїзд з вул.. Лермонтовська ліворуч, що призвело до механічних пошкоджень обох транспортних засобів та, як наслідок, позивачу завдано матеріальних збитків.

Постановою Шевченківського районного суду м. Києва від 04 жовтня 2018 року ОСОБА_2 визнаний винним у скоєнні правопорушення, передбаченого статтею 124 КУпАП і притягнуто до адміністративної відповідальності.

19 вересня 2018 року суб`єктом оціночної діяльності ПП «Український Центр Врегулювання збитків «Ладен-Авто» складено звіт № 94/94.09.18 про оцінку вартості матеріального збитку відповідно до якого матеріальний збиток завданий власнику автомобіля «Сіат» ОСОБА_1 в результаті його пошкодження, на дату оцінки КТЗ становить 440 220,20 грн.

Вартість складання вищезазначеного звіту становить 2 000 грн.

Згідно з договором страхування цивільної відповідальності обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів автомобіль «Лексус» застрахований в ТДВ «СТ «Домінанта», відповідно до якого ліміт відповідальності страховика за шкоду, заподіяну майну потерпілого становить 100 000,00 грн.

08 серпня 2018 року позивач надіслав цінним листом з описом вкладень на поштову адресу ТДВ «СТ «Домінанта» оригінал повідомлення про ДТП з додатками, та оригінал заяви про отримання страхового відшкодування з додатками. Проте у зв`язку з тим, що на даний час ТДВ «СТ «Домінанта» знаходиться в стані припинення, страхове відшкодування не здійснене.

Вважав, що з відповідача, як з особи, яка на відповідній правовій підставі володіла автомобілем «Лексус» підлягає стягненню різниця між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою у розмірі 340 220,20 грн., а також моральна шкода, яка завдана з вини відповідача у розмірі 50 000 грн.

Разом з позовом, ОСОБА_1 подав заяву про забезпечення позову шляхом накладення арешту на нерухоме майно (квартири), що належить відповідачу на праві власності. Зазначав, що предметом позову є відшкодування моральної та матеріальної шкоди завданої позивачу внаслідок пошкодження його транспортного засобу відповідачем в результаті дорожньо-транспортної пригоди, винуватцем якої визнано останнього, тому на думку позивачки, існує об`єктивна необхідність у вжитті зазначених ним у заяві заходів забезпечення позову, оскільки відповідач може відчужити належне йому майно, тому невжиття заходів забезпечення позову може в майбутньому утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 24 червня 2019 року у задоволенні заяви позивача про забезпечення позову відмовлено.

Не погоджуючись з такою ухвалою суду, представник позивача ОСОБА_1 адвокат Дичка Анжеліка Русланівна подала апеляційну скаргу, в якій просила скасувати ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 24 червня 2019 року та задовольнити заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову шляхом накладення арешту на нерухоме майно (квартири), що належать відповідачу.

Апеляційну скаргу обґрунтовувала тим, що суд невірно з'ясував обставини, що мають значення для справи, а висновки, що викладені в ухвалі, не відповідають обставинам справи. Зазначала, що суд безпідставно відмовив у задоволенні заяви про забезпечення позову, оскільки зважаючи на розмір матеріальної та моральної шкоди, яку просить стягнути позивач, невжиття заходів забезпечення позову може в майбутньому утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Вказувала на те, що суд не урахував, що метою забезпечення позову, є вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення. При цьому, підкреслювала, що вжиття заходів забезпечення позву не порушує принципів змагальності і процесуального рівноправ`я сторін, оскільки мета забезпечення позову це негайні, проте тимчасові заходи, направлені на недопущення утруднення чи неможливості виконання рішення.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

В судове засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник, відповідач ОСОБА_2 не з'явилися, про день та час слухання справи судом повідомлені у встановленому законом порядку, причину своєї неявки суду не повідомили, а тому колегія суддів вважає можливим розгляд справи у їх відсутності.

Заслухавши доповідь судді Кулікової С.В., перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 07 червня 2019 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, в якому просив стягнути з відповідача на його користь матеріальну шкоду у розмірі 340 220,20 грн., моральну шкоду в розмірі 50 000 грн., та витрати за складання звіту про оцінку вартості матеріального збитку в розмірі 2 000 грн.

Також, ОСОБА_1 подав до суду заяву про забезпечення позову шляхом накладення арешту на нерухоме майно (квартири), що належить відповідачу на праві власності, а саме: на трьохкімнатну квартиру, загальною площею 103,6 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1 ; на квартиру, загальною площею 40,1 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_2 ; на квартиру, загальною площею 40,3 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_3 .

Постановляючи ухвалу про відмову у забезпеченні позову, суд першої інстанції виходив з того, що у заяві про забезпечення позову належним чином не мотивовано те, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду та не надано доказів на підтвердження того, що відповідач має намір здійснити відчуження належного йому майна.

Колегія суддів вважає, що такі висновки суду першої інстанції зроблені на підставі повного та об`єктивного дослідження наданих доказів та в повній мірі відповідають вимогам процесуального права, з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити, передбачених статтею 150 цього Кодексу, заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Інститут забезпечення позову являє собою сукупність встановлених законом заходів, що вживаються судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо у них існують побоювання, що виконання ухваленого у справі рішення виявиться у майбутньому утрудненим чи неможливим.

Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог.

Забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення. Крім цього, інститут забезпечення позову захищає в рівній мірі інтереси як позивача, так і відповідача.

Відповідно до роз`яснень, викладених у Постанові Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді справ про забезпечення позову» № 9 від 22 лютого 2006 року, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише у разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до даних дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб, чи учасників процесу. Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлює суд в ухвалі, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову.

Отже, при поданні заяви про забезпечення позову не достатньо послатись на диспозицію відповідної норми процесуального права. Заява повинна бути належним чином мотивована, а її доводи - підтверджені. Не може бути задоволено клопотання про забезпечення позову, якщо заявник не мотивував, що невжиття заходів забезпечення позову призведе до наслідків, передбачених цим Кодексом.

Разом з тим, звертаючись в суд із заявою про забезпечення позову шляхом накладення арешту на три квартири, що належать відповідачу на праві власності, позивач не обґрунтував, наявності підстав для забезпечення позову, а лише послався на те, що невжиття заходів забезпечення позову ускладнить або зробить неможливим виконання рішення суду у разі задоволення позову.

За таких обставин, колегією суддів відхиляються доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції безпідставно відмовлено в задоволенні заяви про забезпечення позову.

Крім того, заявляючи накладення арешту на три квартири, що належить відповідачу з метою забезпечення позову, з урахуванням ціни позову, є неспівмірним засобів забезпечення позову із заявленими вимогами.

Одночасно колегією суддів звертається увага на те, що позивач не позбавлений права на повторне звернення до суду першої інстанції із заявою про забезпечення позову із належним обґрунтуванням заяви.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що ухвала Шевченківського районного суду м. Києва від 24 червня 2019 року постановлена з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому відсутні правові підстави для задоволення апеляційної скарги позивача ОСОБА_1 адвоката Дички Анжеліки Русланівни.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 адвоката Дички Анжеліки Русланівни залишити без задоволення.

Ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 24 червня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови складено 05 вересня 2019 року.

Головуючий: Судді: