Справа № 346/96/19
Провадження № 2/346/780/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 квітня 2019 р.м. Коломия Коломийський міськрайонний суд Івано - Франківської області

в складі:

головуючого судді Веселова В.М.,

секретаря Максимюк М.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, -

ВСТАНОВИВ:

позивачка звернулася в суд з позовом до відповідача про поділ майна подружжя, у якому просить в порядку поділу майна подружжя визнати обєкт незавершеного будівництва, що знаходиться в м. Коломия, по вул. Вітовського, 32 та земельну ділянку по вул. Купчинського, 2а обєктами права спільної сумісної власності подружжя із визначенням частки ОСОБА_1 в розмірі 1/2 частини та визнати за нею, ОСОБА_1 право власності на1/2 частину незавершеного будівництва, що знаходиться по вул. Вітовського, 32 в м. Коломиї та 1/2 частину земельної ділянки площею 0,0778 га, що знаходиться за адресою: вул. Купчинського, 2 а в м. Коломиї Івано-Франківської області. В подальшому представник позивачки зробила уточнення до позову і просить в порядку поділу майна подружжя визнати житловий будинок, що знаходиться в м. Коломия, по вул. Вітовського, 32 та земельну ділянку по вул. Купчинського, 2а обєктами права спільної сумісної власності подружжя із визначенням частки ОСОБА_1 в розмірі 1/2 частини та визнати за нею, ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину житлового будинку, що знаходиться по вул. Вітовського, 32 в м. Коломиї(бувша вул.Купчинського,2а) та 1/2 частину земельної ділянки площею 0,0778 га, що знаходиться за адресою: вул.Вітовського,32 (бувшавул. Купчинського, 2 а в м. Коломиї Івано-Франківської області.

Заявлений позов обґрунтовує тим, що вона 22.01.1990 року зареєструвала шлюб з відповідачем. Від спільного проживання у них народилася дочка ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1. Згідно рішення Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 26.04.2004 року шлюб між ними було розірвано, але вони продовжували спільно проживати і вести спільне сімейне господарство. До сьогоднішнього дня вона так і не отримала свідоцтва про розірвання шлюбу. Рішення суду про розірвання шлюбу було нею отримано 25.09.2018 року. Під час спільного проживання, перебуваючи у шлюбі, вони за спільні кошти побудували житловий будинок, господарські будівлі та споруди по вул. Вітовського, 32 в м. Коломиї, який будівництвом закінчено в 1997 році. Всі дозвільні документи оформлені на відповідача.

На підставі рішення Коломийської міської ради від 15.06.1999 року відповідачу передано земельну ділянку для обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд площею 0,0778 га, про що йому видано Державний акт на право власності на земельну ділянку. Оскільки житловий будинок побудовано в шлюбі, то дане майно згідно зі ст.ст.60,61 СК України є спільною сумісною власністю подружжя.

Посилаючись на норми ст. 331 ЦК України зазначає, що новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього. Однак, до цього, не будучи житловим будинком з юридичного погляду, обєкт незавершеного будівництва э сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обовязки, тому такий об'єкт є майном, яке за передбачених законом умов може належати на праві спільної сумісної власності подружжя і з дотриманням будівельних норм і правил підлягали поділу між ними.

Вказує, що за позовом дружини, членів сімї забудовника, які спільно будували будинок, а також спадкоємців суд має право здійснити поділ обєкта незавершеного будівництва, якщо враховуючи ступінь його готовності, можна визначити окремі частини, що підлягають виділу, і технічно можливо довести до кінця будівництво зазначеними особами. У разі неможливості поділу обєкта незавершеного будівництва суд може визнати право за цими особами на будівельні матеріали і конструктивні елементи будинку або з урахуванням конкретних обставин залишити його одній зі сторін, а іншій присудити грошову компенсацію. Обєкт незавершеного будівництва, зведений за час шлюбу, може бути визнаний обєктом права спільної сумісної власності подружжя із визначенням часток. При цьому суд може визнати право на частину обєкта незавершеного будівництва за кожною з сторін.

Таким чином, урахувавши ті обставини, що спірний обєкт незавершеного будівництва збудований за час шлюбу за спільні кошти подружжя та є обєктом спільної сумісної власності подружжя, будівництво його закінчено й він фактично експлуатується за своїм функціональним призначенням; вона позбавлена можливості здійснити вказані дії, що перешкоджає їй реалізувати своє право на поділ набутого за час шлюбу зазначеного майна свідчить про наявність правових підстав для визнання за нею права на 1/2 частину спірного обєкта незавершеного будівництва.

Вказує також, що якщо на земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до ст.ст. 120 ЗК України, 377 ЦК України.

Тому вона вимушена ставити питання про визнання за нею права власності на 1/2 частину будинковолодіння та земельної ділянки.

В судове засідання від представника позивачки поступила письмова заява про слухання справи у її відсутність, позовні вимоги підтримала.

Відповідач в судове засідання подав письмову заяву,в якій просить справу слухати у його відсутність, позовні вимоги визнав.

Заслухавши , дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку.

Встановлено, що сторони перебували у шлюбі з 22.01.1990 р. по 26.04.2004 року. Згідно рішення Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 26.04.2004 р. шлюб було розірвано, судове рішення набрало законної сили 27.05.2004 року та оформлено/видано 25.09.2018 року, про що свідчить відмітка на ньому ( а.с. 10).

Обєктами права спільної сумісної власності подружжя сторін є побудований будинок, що знаходиться в м. Коломия, по вул. Вітовського, 32 та земельна ділянка по вул. Вітовського, 32.

Відповідно до свідоцтва на право власності №699 на будинок (а.с.30), за відповідачем зареєстрований житловий будинок в м.Коломия вул.Кучинського,2а 8 вересня 1999 року.

Згідно копії Державного акту на право приватної власності на землю серії ІV-ІФ № 000264 ОСОБА_2 на підставі рішення Коломийської міської ради від 15.06.1999 року № 212 передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,0778 га,яка розташована на території Коломийської міської ради для обслуговування жилого будинку та господарських споруд по вул. Купчинського, 2 «а». Акт зареєстровано в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 7308 (а.с. 16).

Згідно з копією технічного паспорта на садибний (індивідуальний) житловий будинок, виданого Коломийським МБТІ 24.10.2018 року, спірний житловий будинок загальною площею 183,3 кв. м., житловою площею 98,8 кв. м., складається з чотирьох кімнат, кухні, ванної, двох коридорів, гаражу, а також господарських будівель та споруд: гараж «літ. Б», літня кухня «літ. В», криниця «№1», ворота, огорожа «№2-3, 4» (а.с. 11-14).

Вказані обставини, сторонами не заперечувались, підтверджуються наявними у матеріалах справи письмовими доказами.

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів.

Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений статтею 41 Конституції України, відповідно до частини четвертої якої ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном визначено у статті 317 ЦК України.

Згідно з нормою статті 319 цього Кодексу власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він сам вирішує, що робити зі своїм майном, керуючись виключно власними інтересами, здійснюючи щодо цього майна будь-які дії, які не повинні суперечити закону і не порушують прав інших осіб та інтересів суспільства. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов'язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Частиною 1 ст.69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Субєктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.

Частинами 1, 2 ст.70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сімї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сімї.

Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку.

Згідно ст.60,61 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку доходу. Кожна річ набута під час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом спільної сумісної власності подружжя. Згідно ст.69 СК України дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У відповідності до ст.70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засад рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема, якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Згідно Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 р. №11: «22. Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК та ст.372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. 23. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60,69 СК, ч. 3 ст.368 ЦК), відповідно до частин 2,3 ст.325 ЦК можуть бути будь-які види майна,за винятком тих,які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того,на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами,якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо. Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох».

Відповідно до п.25 цієї ж постанови, вирішуючи питання про поділ майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст.71 СК щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст.365 ЦК , за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст.11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. У випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім'ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

У разі придбання майна на особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об'єктом спільної власності подружжя, а є приватною власністю того , на кошти якого воно придбане. Про це йдеться в Постанові Судової палати у цивільних справах ВСУ від 7 вересня 2016 року №6-801цс16.

В ухвалі ВССУ від 15.02.2017 (справа №554/1847/14-ц) акцентована увага на критеріях віднесення майна до спільної сумісної власності. Зокрема, зауважено, що належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, а й спільною участю коштами або працею в набутті. Отже, застосовуючи ст.60 СК та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не лише факт набуття майна під час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. ВСУ визначає критерії, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності. Такими є: час набуття майна; кошти, за які воно було набуте (джерело набуття); мета придбання, яка дозволяє надати майну правовий статус спільної власності подружжя.

Норма ст.60 СК вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим критеріям.

Як вбачається з матеріалів справи, спірний обєкт будинковолодіння був набутий сторонами під час шлюбу, мета придбання - спільне проживання однією сімєю в даному будинку, а джерелом набуття цього майна були кошти обох сторін позову, які на час придбання вказаного обєкту були однією сімєю.

У відповідності до ст.411 ч.5 ЦПК України в ред.2017 р. висновки суду касаційної інстанції є обовязковими для суду першої чи апеляційної інстанції під час нового розгляду справи.

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.Таке ж положення містить і норма статті 368 ЦК України.

Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (стаття 63 СК України).

За статтями 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна частки майна дружини та чоловіка є рівними.

У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом (частина друга статті 372 ЦК України).

За позовом дружини, чоловіка, членів сім'ї забудовника, які спільно будували будинок, а також спадкоємців суд має право здійснити поділ об'єкта незавершеного будівництва, якщо, враховуючи ступінь його готовності, можна визначити окремі частини, що підлягають виділу, і технічно можливо довести до кінця будівництво зазначеними особами.

У разі неможливості поділу об'єкта незавершеного будівництва суд може визнати право за цими особами на будівельні матеріали і конструктивні елементи будинку або з урахуванням конкретних обставин залишити його одній зі сторін, а іншій присудити грошову компенсацію.

Правовий аналіз наведених норм матеріального права дозволяє дійти висновку про те, що об'єкт незавершеного будівництва, зведений за час шлюбу, може бути визнаний об'єктом права спільної сумісної власності подружжя із визначенням часток.

При цьому суд може визнати право на частину об'єкта незавершеного будівництва за кожною зі сторін.

Аналогічний висновок міститься й у постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року по справі № 6-2710цс15, від 07 вересня 2016 року по справі №6-47цс16, 24 травня 2017 року по справі 6-843цс17, від 03 грудня 2018 року по справі № 525/511/16-ц.

За змістом частини другої статті 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна), прийняття його до експлуатації та державної реєстрації права власності на нього.

Системне тлумачення категорій «об'єкт нерухомого майна» (частина перша статті 181, пункт 6 частини першої статті 346, статей 350та 351 ЦК України ) та «об'єкт незавершеного будівництва» (стаття 331 ЦК України) дає підстави для висновку, що об'єкт незавершеного будівництва є нерухомою річчю особливого роду, фізичне створення якої розпочате, але не завершене, що допускає встановлення відносно неї суб'єктивних майнових, а також зобов'язальних прав у випадках та у порядку визначених цивільним законодавством.

Як вбачається з матеріалів справи будинок побудовано ,введено в експлуатацію і він є належним чином зареєстрованим.

Враховуючи, що спірний обєкт збудований за час шлюбу за спільні кошти подружжя та є обєктом спільної сумісної власності подружжя; будівництво його закінчено й він фактично експлуатується за своїм функціональним призначенням, позивачка позбавлена можливості здійснити вказані дії, що перешкоджає їй реалізувати своє право на поділ набутого за час шлюбу зазначеного майна, суд вважає що наявні правові підстави для визнання за позивачкою права на 1/2 частину спірного будинку.

Таким чином позовні вимоги в частині поділу житлового будинку підлягають задоволенню та за позивачкою слід визнати право власності на 1/2 частину цього майна.

Відповідно до частини першої статті 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Частиною першою статті 120 ЗК України передбачено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Частиною четвертою статті 120 ЗК України визначено, що при переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі і споруди.

На підставі наведеного, відповідно до ст.ст.60,61,68,69,70,71 СК України, Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 р. №11,правових позицій ВСУ від 7 вересня 2016 року №6-801цс16, та ВС від 27 квітня 2016 року у справі № 6-486цс16 та від 14 вересня2016 року у справі № 6-539цс16, керуючись ст.ст.206 ч.1,247 ч.2, 263-265,411 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ :

Позов задовольнити.

В порядку поділу майна подружжя визнати житловий будинок, що знаходиться в м. Коломия, по вул. Вітовського, 32 та земельну ділянку по вул. Купчинського, 2а обєктами права спільної сумісної власності подружжя із визначенням частки ОСОБА_1 в розмірі 1/2 частини та визнати за нею, ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину житлового будинку, що знаходиться по вул. Вітовського, 32 в м. Коломиї(бувша вул.Купчинського,2-а) та 1/2 частину земельної ділянки площею 0,0778 га, що знаходиться за адресою: вул.Вітовського,32 (бувша вул. Купчинського, 2-а) в м. Коломиї Івано-Франківської області.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги всіма учасниками справи.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Івано-Франківського апеляційного суду.

Повний текст судового рішення складено 10 квітня 2019 року.

Суддя Веселов В. М.