Ухвала

01 квітня 2019 року

м. Київ

справа № 489/4686/17

провадження № 61-5750ск19

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Крата В. І. розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Миколаївського апеляційного суду від 11 лютого 2019 року у справі за позовом публічного акціонерного товариства «Акціонерно-комерційний банк «Капітал» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «Акціонерно-комерційний банк «Капітал» про захист прав споживачів,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до частини третьої статті 6 Закону України «Про доступ до судових рішень» суд при здійсненні судочинства може використовувати лише текст судового рішення, який опубліковано офіційно або внесено до Реєстру.

Аналіз Єдиного державного реєстру судових рішень свідчить, що у вересні 2017 року публічне акціонерне товариство «Акціонерно-комерційний банк «Капітал» (далі - ТОВ «АКБ «Капітал») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1, у якому просило стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за надання споживчого кредитку № 1/17/317/27-09-13/0046 від 11 листопада 2013 року у розмірі 36 823,45 грн, з яких: 7 366,96 грн - заборгованість із повернення кредитних коштів, 3 032,30 грн - заборгованість по сплаті процентів; 3 551,36 грн - заборгованість по сплаті комісії по кредиту; 13 062,38 грн - пеня за прострочення основної заборгованості; 4 261,56 грн - пеня за несплачені проценти; 5 548,89 грн - штраф.

У червні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду із зустрічним позовом до ПАТ «АКБ «Капітал» про визнання кредитного договору недійсним.

Позовна заява мотивована тим, що 11 листопада 2013 року між ПАТ «АКБ «Капітал» та ОСОБА_1 був укладений договір про надання споживчого кредиту, відповідно до умов якого відповідачу було надано кредит у розмірі 9 305,79 грн, що підтверджується заявою про видачу кредиту № 277611.3929.7 від 11 листопада 2013 року та графіком погашення кредиту (додаток № 1 до кредитного договору), де чітко зазначена сума чистого кредиту. Інших кредитних коштів у період з 11 листопада 2013 року по 10 листопада 2016 року банк їй не надавав. Отже, загальна вартість кредиту, визначена в договорі, є значно більшою за реальну вартість кредиту, отриманого ОСОБА_1 Вважала, що пункт 1.1 кредитного договору не відповідає дійсним обставинам та є таким що вводить в оману споживача із застосуванням нечесної підприємницької практики. Крім того, після підписання спірного правочину детальний розпис сукупної вартості кредиту їй не видавався, про що свідчить комплект виданих документів разом із заявою від 11 листопада 2013 року на видачу кредитних коштів в сумі 9 305,79 грн та квитанцією про сплату 34,00 грн за відкриття позичкового рахунку, хоча така послуга є безкоштовною. При цьому банком при розрахунку заборгованості їй було неправомірно нараховані проценти з розрахунку 360 днів на рік, замість 365 днів.

Оскільки банком при укладанні кредитного договору було допущено порушення законодавства про захист прав споживачів, при виконанні кредитного договору кредитор допустив нечесну підприємницьку практику та введення в оману споживача, просила суд визнати договір недійсним.

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 24 вересня 2018 року в задоволенні позовних вимог ПАТ «АКБ «Капітал» до ОСОБА_1 та в задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 до ПАТ «АКБ «Капітал» відмовлено.

Постановою Миколаївського апеляційного суду від 11 лютого 2019 року апеляційну скаргу ПАТ «АКБ «Капітал» задоволено частково. Рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 24 вересня 2018 року в частині вирішення позовних вимог ПАТ «АКБ «Капітал» скасовано. Позов ПАТ «АКБ «Капітал» до ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «АКБ «Капітал» заборгованість за договором про надання споживчого кредиту 1/17/317/27-09-13/0046 від 11 листопада 2013 року, укладеного між сторонами, в розмірі 14 226,26 грн, з яких: 7 366,96 грн - заборгованість за тілом кредиту; 1 310,75 грн - заборгованість за процентами за користування кредитними коштами та 5 548,89 грн - штраф. В частині позовних вимог щодо стягнення пені та комісії відмовлено. В іншій частині рішення залишено без змін. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

ОСОБА_1 засобами поштового зв'язку подала 12 березня 2019 року до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Миколаївського апеляційного суду від 11 лютого 2019 року, у якій просить скасувати постанову суду апеляційної інстанції і залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована неправильним застосуванням судом норм матеріального права та порушенням норм процесуального права. ОСОБА_1 вказує, що суд апеляційної інстанції не надав належної правової оцінки доказам у справі, що призвело до скасування законного та обґрунтованого рішення суду першої інстанції. Зокрема, суд не звернув увагу на те, що банком не надано доказів вжиття заходів врегулювання спору в досудовому порядку. Висновки суду апеляційної інстанції не відповідають дійсності та ґрунтуються на неналежних і недопустимих доказах. Суд проігнорував той факт, що не зважаючи на ліквідаційну процедуру, банк не виконав умови договору та не повідомив про настання такої події споживача. Крім того, апеляційним судом фактично було переглянуте рішення суду першої інстанції також у частині заявленого позову ОСОБА_1, яка в апеляційній скарзі ПАТ «АКБ «Капітал» не оскаржувалася.

У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких мотивів.

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими, ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді, може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).

У частині третій статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Однією з основних засад судочинства є забезпечення права на касаційне оскарження судового рішення у випадках, встановлених законом (пункт 8 частини другої статті 129 Конституції України, пункт 9 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, якщо: касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Відповідно до пункту 2 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п'ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Предметом касаційного оскарження є судове рішення, ухвалене у справі про стягнення заборгованості за кредитним договором у розмірі 36 823,45 грн та про визнання кредитного договору недійсним.

Отже, справа № 489/4686/17 не є справою з ціною позову, що перевищує п'ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Справа № 489/4686/17 є незначної складності та не належить до виключень, передбачених пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України.

Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року).

Тлумачення статті 19 ЦПК України свідчить, що малозначна справа є такою в силу своїх властивостей, незалежно від того чи визнавав її такою суд першої чи апеляційної інстанції. Оскільки частина шоста статті 19 ЦПК України розміщена в розділі 1 Загальних положень ЦПК України, то вона поширюються й на стадію касаційного провадження.

З урахуванням предмету позову, характеру правовідносин, складності справи, а також значення справи для сторін і суспільства, Верховний Суд вважає за можливе визнати цю справу малозначною.

Посилання на випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судове рішення у малозначній справі підлягає касаційному оскарженню, касаційна скарга та додані до неї матеріали не містять.

Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Таким чином, оскаржене рішення ухвалене у малозначній справі. Тому у відкритті касаційного провадження слід відмовити, оскільки касаційна скарга ОСОБА_1 подана на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись статтями 19, 260, 389, 394 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

Відмовити ОСОБА_1 у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою на постанову Миколаївського апеляційного суду від 11 лютого 2019 року у справі за позовом публічного акціонерного товариства «Акціонерно-комерційний банк «Капітал» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «Акціонерно-комерційний банк «Капітал» про захист прав споживачів.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Суддя В. І. Крат