ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 січня 2019 року м. Чернівці

справа № 715/2575/18

провадження №22-ц/107/19

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Яремка В. В.

суддів: Литвинюк І. М., Перепелюк І. Б.

секретар Тодоряк Г. Д.

з участю представника заявника Максимчук А.В.,

розглянувши за відсутності учасників справу за поданням державного виконавця Глибоцького районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Чернівецькій області про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_2 за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на ухвалу Глибоцького районного суду Чернівецької області у складі судді Маковійчука Ю. В. від 03 грудня 2018 року,

встановив:

У листопаді 2018 року державний виконавець Глибоцького районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Чернівецькій області (далі - Глибоцький районний відділ ДВС) Букачук Н.І. звернулася до суду з поданням про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_2

Подання мотивувала тим, що на виконанні Глибоцького районного відділу ДВС знаходиться зведене виконавче провадження №56550376 з виконання виконавчих документів про стягнення боргу з ОСОБА_2 на користь держави на загальну суму 1088344 грн 50 коп.

У наданий строк для самостійного виконання боржник не подав декларацію про доходи та майно, жодних документів про сплату суми боргу чи інших документів, що підтверджують неможливість виконання зобов'язань боржник не надав, на неодноразові виклики державного виконавця не з'являється.

На майно боржника, зокрема, на земельну ділянку накладено арешт, проте реалізувати це майно неможливо через законодавчу заборону відчуження.

Посилаючись на ухилення ОСОБА_2 від виконання обов'язку зі сплати відповідних сум, державний виконавець просила тимчасово обмежити боржника у праві виїзду за межі України.

Ухвалою Глибоцького районного суду Чернівецької області від 03 грудня 2018 року подання державного виконавця задоволено.

Тимчасово обмежено ОСОБА_2 у праві виїзду за межі України без вилучення паспорта громадянина України.

В апеляційній скарзі заявник ОСОБА_2 просить ухвалу суду першої інстанції скасувати, ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні подання.

Посилається на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення процесуального права.

Зазначає, що сума боргу у зведеному виконавчому провадження є завищеною, в силу його службової діяльності він постійно не знаходиться за місцем реєстрації місця проживання, відповідних документів та викликів не отримував, відповідно не ухилявся від виконання зобов'язань, після ознайомлення з матеріалами зведеного виконавчого провадження сплатив частину боргів, його діяльність пов'язана із зовнішньоекономічною діяльністю, а тому обмеження у праві виїзду за межі України унеможливить виконання зобов'язань за виконавчими документами.

Відзив на апеляційну скаргу не подавався.

У заяві, адресованій суду, державний виконавець Букачук Н.І. просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а судове рішення - без змін.

Апеляційний суд, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи подання, суд першої інстанції виходив з того, що боржник ОСОБА_2 не з'являється на виклики державного виконавця, боргові зобов'язання не сплатив, при цьому протягом спірного періоду багаторазово перетинав державний кордон, є працездатною особою, як безробітний у відповідних органах не зареєстрований, про місце своєї роботи та отримані доходи державного виконавця не повідомляє. Наведене розцінене судом як свідоме ухилення від погашення наявної у нього заборгованості.

Проте з таким висновком повністю погодитись не можна, оскільки суд дійшов його внаслідок неповного з'ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права, що згідно з пунктами 1, 4 частини 1 статті 376 ЦПК України є підставою для скасування ухвали суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, яким у задоволенні клопотання державного виконавця слід відмовити.

Встановлено, що на виконанні Глибоцького районного відділу ДВС знаходиться зведене виконавче провадження №56550376 з виконання виконавчих документів про стягнення боргу з ОСОБА_2 на користь держави (а.с.20).

Державним виконавцем на час складення подання зазначено, що сума боргу складає 1088344 грн 50 коп.

Проте до указаної загальної суми також включену суму боргу у 183250 грн 56 коп. за постановою Першотравневого районного суду м. Чернівці від 09 березня 2017 року, якою заявника було притягнуто до відповідальності за статтею 472 КУпАП, без урахування того, що постановою апеляційного суду Чернівецької області від 24 липня 2017 року постанова районного суду скасована із закриттям провадження у справі.

Отже, як державним виконавцем так і судом першої інстанції не враховано, що сукупний розмір боргу підлягає зменшенню на указану суму, а відповідно за поданими державним виконавцем розрахунками фактично складала 905093 грн 94 коп. (1088344,50-183250,56).

Відповідно до ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Згідно зі статтею 2 Протоколу № 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), який гарантує деякі права і свободи, не передбачені в Конвенції та у Першому протоколі до неї, кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною. На здійснення цих прав не може бути встановлено жодних обмежень, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров'я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Також статтею 12 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права передбачено, що кожна людина має право покидати будь-яку країну, включаючи свою власну. Згадані вище права не можуть бути об'єктом ніяких обмежень, крім тих, які передбачено законом, які є необхідними для охорони державної безпеки, громадського порядку, здоров'я чи моральності населення або прав і свобод інших і є сумісними з іншими правами, визначеними в цьому Пакті.

Відповідно до статті 441 ЦПК України тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути застосоване судом як захід забезпечення виконання судового рішення.

Тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України застосовується в порядку, визначеному цим Кодексом для забезпечення позову, із особливостями, визначеними цією статтею.

Суд може постановити ухвалу про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України фізичної особи, яка є боржником за невиконаним нею судовим рішенням, на строк до повного виконання такого судового рішення.

Ухвала про тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути постановлена за поданням державного або приватного виконавця, яким відкрито відповідне виконавче провадження. Суд негайно розглядає таке подання без повідомлення сторін та інших заінтересованих осіб за участю державного (приватного) виконавця.

Згідно з пунктом 19 частини 3 статті 11 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право у разі ухилення боржника від виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи чи керівника боржника - юридичної особи за межі України до виконання зобов'язань за рішенням або погашення заборгованості за рішеннями про стягнення періодичних платежів.

За нормою пункту 5 частини 1 статті 6 «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» право громадянина України на виїзд з України може бути тимчасово обмежено у випадку, коли він ухиляється від виконання зобов'язань, покладених на нього судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом, - до виконання зобов'язань або сплати заборгованості зі сплати аліментів.

Ухиленням від виконання зобов'язань, покладених на боржника судовим рішенням, є будь-які свідомі діяння (дії або бездіяльність) боржника, спрямовані на невиконання відповідного обов'язку у виконавчому провадженні, коли виконати цей обов'язок у нього є всі реальні можливості і цьому не заважають будь-які незалежні від нього об'єктивні обставини.

Отже, право на звернення до суду із поданням про обмеження боржника у праві виїзду за межі України виникає у державного виконавця лише у випадку доведення і обґрунтування факту ухилення останнього від виконання зобов'язань за судовим рішенням.

Під час розгляду подання суду першої інстанції необхідно було переконатися: чи має місце ухилення боржника від виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням суду; причини непогашення боргу в добровільному порядку та після вжитих заходів виконавчою службою; чи дійсно боржник має реальну можливість виконати відповідні зобов'язання.

Наявність лише статусу боржника не є підставою для тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України.

У матеріалах справи відсутні належні докази, які б стверджували факт вчинення ОСОБА_2 саме свідомих діянь, спрямованих на невиконання відповідного обов'язку у виконавчому провадженні.

Також сам факт невиконання боржником самостійно зобов'язань не може свідчити про ухилення боржника від виконання покладених на нього судовим рішенням обов'язків.

Відсутність майна у боржника, а також неможливість реалізації належної боржнику земельної ділянки, про що у поданні стверджує державний виконавець, не є свідченням його ухилення від виконання обов'язку за виконавчими документами, а в матеріалах виконавчого провадження відсутні дані про отримання ОСОБА_2 конкретного доходу від відповідної діяльності.

З матеріалів виконавчого провадження слідує, що відповідні повідомлення та виклики державного виконавця надсилалися на адресу боржника, зазначену у виконавчих документах.

Проте зі змісту цих повідомлень про вручення поштових відправлень не вбачається, що вони отримані особисто боржником, від якого державним виконавцем пояснення не відбиралися.

Отже, зі змісту подання державного виконавця та матеріалів виконавчого провадження не вбачається факту вчинення свідомих діянь ОСОБА_2, спрямованих саме на невиконання зобов'язань за виконавчими документами, що унеможливлює задоволення подання про його тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України.

Також зі змісту подання та доданих до нього матеріалів, доводів апеляційної скарги вбачається, що за характером своєї діяльності ОСОБА_2 постійно виїжджає за межі України, тому обмеження у праві виїзду за межі України позбавить його можливості займатися єдиним для нього на теперішній час видом діяльності, що також не сприятиме виконанню судового рішення.

На підставі наведеного та керуючись пунктом 2 частини 1 статті 374, пунктами 1, 4 частини 1 статті 376 ЦПК України, статтею 382 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Ухвалу Глибоцького районного суду Чернівецької області від 03 грудня 2018 року скасувати.

У задоволенні подання державного виконавця Глибоцького районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Чернівецькій області про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_2 відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та в касаційному порядку оскарженню не підлягає.

Повна постанова складена 21 січня 2019 року.

Головуючий В. В. Яремко

Судді: І. М. Литвинюк

І. Б. Перепелюк