ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1700/19 Справа № 175/2889/16-ц Суддя у 1-й інстанції - Новік Л.М. Суддя у 2-й інстанції - Каратаєва Л. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 вересня 2019 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого Каратаєвої Л.О.

суддів Ткаченко І.Ю., Деркач Н.М.,

за участю секретаря судового засідання Лященко С.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 16 травня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 про витребування з чужого незаконного володіння, скасування реєстрації права власності на земельну ділянку, -

ВСТАНОВИЛА:

28 липня 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_8 , ОСОБА_5 , треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_6 , ОСОБА_1 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_7 про витребування з чужого незаконного володінні, скасування реєстрації права власності на домоволодіння. Просив з урахуванням уточнень, визнати за ОСОБА_2 право власності на земельну ділянку площею 0,15 га, кадастровий номер НОМЕР_1 , розташовану за адресою АДРЕСА_1 в; вилучити з незаконного володіння ОСОБА_1 та повернути власнику ОСОБА_2 земельну ділянку площею 0,15 га, кадастровий номер НОМЕР_1 , розташовану за адресою АДРЕСА_1 в; скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис № 15671313 від 29.07.2016р., внесений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Лозенко В.В. про реєстрацію права власності ОСОБА_1 на земельну ділянку площею 0,15 га, кадастровий номер НОМЕР_1 , розташовану за адресою АДРЕСА_1 в; стягнути з ОСОБА_1 суму судового збору за подання позовної заяви та заяви про забезпечення позову, сплаченого позивачем (включаючи банківську комісію) - 2226,94 грн. (том 1 а.с.2-8, том 2 а.с. 15-19).

Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 16 травня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 про витребування з чужого незаконного володінні, скасування реєстрації права власності на земельну ділянку задоволено частково. Скасовано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис № 15671313 від 29 липня 2016 року, внесений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Лозенко В.В. про реєстрацію права власності ОСОБА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , на земельну ділянку площею 0,15 га, кадастровий номер НОМЕР_1 , розташовану за адресою АДРЕСА_1 . Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму судового збору у розмірі 551,20 грн. В іншій частині позовних вимог відмовлено (том 2 а.с.169-179).

Не погодившись з рішенням, ОСОБА_2 , звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду в частині відмови у задоволені позову ОСОБА_2 про визнання за ним права власності на земельну ділянку площею 0,15 га, кадастровий номер НОМЕР_1 розташовану за адресою: АДРЕСА_1 . Визнати за ОСОБА_2 право власності на вказану земельну ділянку. Вирішити питання судових витрат (том 1 а.с.182-188).

Не погодившись з рішенням, ОСОБА_1 , звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду в частині задоволених позовних вимог та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Скасувати обтяження №19457158 від 15.03.2017 року накладеного на підставі ухвали Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 24.02.2017 (а.с.199-207,234-242).

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду, колегія суддів дійшла до висновку, що апеляційні скарги слід залишити без задоволення, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що у 2006 році ОСОБА_2 за договором купівлі-продажу придбав земельну ділянку площею 0,15 га, розташовану за адресою АДРЕСА_1 , кадастровий номер - НОМЕР_1 . Факт купівлі земельної ділянки підтверджується державним актом на право власності на земельну ділянку НОМЕР_3 , виданим 04 червня 2007 року на ім`я ОСОБА_2 Дніпропетровським районним відділом земельних ресурсів; інформаційною довідкою №81842569; довідкою приватного нотаріуса Юрченко Л.Л. №200/01-16 від 22 квітня 2016 року (том 1 а.с.12 зворот, том 2 а.с.21).

Позивач зазначає, що вказана земельна ділянка, власником якої він є з моменту її придбання, у встановленому законом порядку не відчужувалась на користь третіх осіб, даних про примусове припинення права власності ОСОБА_2 не має. Повноважень на укладання будь-яких угод стосовно вказаної земельної ділянки ОСОБА_2 не давав нікому. Разом з тим, в Реєстрі речових прав міститься інформація щодо реєстрації права власності на земельну ділянку за іншими особами на підставі рішень судів, договору купівлі-продажу та договору іпотеки.

Відповідно до рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 11 липня 2014 року по справі №175/2617/14-ц визнано право власності ОСОБА_4 на спірну земельну ділянку.

За апеляційною скаргою ОСОБА_2 , рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 20 липня 2016 року рішення по справі №175/2617/14-ц скасовано, в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 відмовлено в повному обсязі (пров. №22ц/774/3118/16) (том 1 а.с.32-33).

Також, рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 09 липня 2015 року по справі №175/2411/15-ц визнано право власності ОСОБА_6 на Спірну земельну ділянку.

За апеляційною скаргою ОСОБА_2 рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 01 серпня 2016 року рішення по справі №175/2411/15-ц скасовано, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_6 відмовлено в повному обсязі (пров.№22ц/774/4876/16) (том 1 а.с. 31, том 1 виділених матеріалів а.с.306-307).

На підставі рішень по справах №175/2617/14-ц, №175/2411/15-ц (а також рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області по справам № 175/6172/13-ц, що скасовано рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 03 березня 2015 року, пров.22ц/774/3004 АДРЕСА_2 р), а також на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку НОМЕР_3 від 04 червня 2007 року, виданого на ім`я ОСОБА_2 до Реєстру речових прав 09 вересня 2015 року внесено запис №11248046 про реєстрацію права власності ОСОБА_6 на спірну земельну ділянку.

28 вересня 2015 року ОСОБА_6 передав спірну земельну ділянку за договором купівлі - продажу ОСОБА_5 .

02 жовтня 2015 року ОСОБА_5 передав спірну земельну ділянку ОСОБА_1 за іпотечним договором. З посиланням на цей договір, 29 липня 2017 року в Реєстрі речових прав зареєстровано право власності на спірну земельну ділянку ОСОБА_1 (том 2 а.с.88-91).

Відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна ОСОБА_1 є власником житлового будинку та земельної ділянки кадастровий номер НОМЕР_1 за адресою: АДРЕСА_1 (том 2 а.с.94-105).

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що при розгляді справи було доведені обставини, на які посилається позивач, що право власності на спірну земельну ділянку, яке набуте на підставі скасованих апеляційним судом рішень суду, відбувалося з порушенням норм чинного законодавства, а відтак належна позивачу спірна земельна ділянка вибула з його володіння поза його волею на підставі рішень суду, договору купівлі-продажу та договору іпотеки. Разом з тим, на спірній земельній ділянці кадастровий номер НОМЕР_1 , яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 знаходиться житловий будинок та господарські споруди, власником яких є ОСОБА_1 та її право власності на зазначено майно не оспорюване та не скасовано. За таких обставин, суд позбавлений можливості задовольнити позовні вимоги позивача, щодо вилучення з незаконного володіння відповідачем спірною земельною ділянкою та повернення власнику ОСОБА_2 земельну ділянку площею 0,15 га, кадастровий номер НОМЕР_1 , яка розташована за адресою АДРЕСА_1 в, виходячи з того, що при розгляді справи сторонами по справі не було надано інформації, яка саме частина земельної ділянки зайнята житловим будинком та господарськими спорудами необхідна для їх обслуговування, клопотання про призначення відповідних судових експертиз сторонами не заявлялись.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції.

Згідно ст. 321 ЦК України, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності або обмежений у його здійсненні.

Згідно зі ст. 330 ЦК України майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст. 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Право особи, яка вважає себе власником майна, не підлягає захистові шляхом задоволення позову до чергового добросовісного набувача з використанням правового механізму, установленого ст. 215, 216 ЦК України. Норма ч. 1 ст. 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину.

У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених ч. 1 ст. 388 ЦК України.

Згідно роз`яснень, викладених в п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», норма ч. 1 ст. 216 ЦК не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужено третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача з підстав, передбачених ч. 1 ст. 388 ЦК України.

Згідно ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.

Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі ч. 1 ст. 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.

Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом.

За змістом ст. 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею.

Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача.

Підпунктом «ґ» п. 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 16.04.2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» (із змінами, внесеними згідно з постановою Пленуму Верховного Суду України від 19.03.2010 року № 2) передбачено, що при переході права власності на будівлі та споруди за цивільно-правовими угодами, укладеними до 01 січня 2002 року, згідно з положеннями чинної до цієї дати, ст. 30 ЗК до набувача від відчужувача переходить належне йому право власності або право користування земельною ділянкою, на якій розташовані будівлі та споруди, якщо інше не передбачалось у договорі відчуження. Після 31 грудня2001 року в таких випадках право власності на земельну ділянку або її частини могло переходити відповідно до ст. 120 ЗК (2001 року) на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди, укладених відповідно відчужувачем або набувачем.

За змістом ст. 120 ЗК України до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки невизначено, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка необхідна для їх обслуговування. При переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі і споруди.

Зазначена норма закріплює загальний принцип цілісності об`єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість.

Така правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України № 6-253цс від 13 квітня 2016 року.

Відповідно до ст. 377 ЦК України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначений, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка є необхідною для їх обслуговування. Якщо житловий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, наданій у користування, то у разі їх відчуження до набувача переходить право користування тією частиною земельної ділянки, на якій вони розміщені, та частиною ділянки, яка необхідна для їх обслуговування.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про доведеність обставин на які посилається позивач, що право власності на спірну земельну ділянку, яке набуте на підставі скасованих апеляційним судом рішень суду, відбувалося з порушенням норм чинного законодавства, а відтак належна позивачу спірна земельна ділянка вибула з його володіння поза його волею на підставі рішень суду, договору купівлі-продажу та договору іпотеки, а тому підлягає поверненню в порядку ст. 388 ЦК України.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 , що договір купівлі-продажу житлового будинку від 28.09.2015, укладений ОСОБА_6 та ОСОБА_5 на даний час є чинним, ніким не оспорюваний, не скасований та не визнаний недійсним в судовому порядку, аналогічно з договором купівлі-продажу укладеним між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 , а тому відсутні правові підстави для витребування майна з чужого незаконного володіння, колегія суддів відхиляє, з огляду на наступне.

Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 09 липня 2015 року по справі №175/2411/15-ц визнано право власності ОСОБА_6 на спірну земельну ділянку.

За апеляційною скаргою ОСОБА_2 рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 01 серпня 2016 року рішення по справі №175/2411/15-ц скасовано, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_6 відмовлено в повному обсязі (пров.№22ц/774/4876/16).

Згідно роз`яснень, викладених в п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були відчужені після недійсного правочину.

З урахуванням того, що рішення суду, яким визнано право власності ОСОБА_6 на спірну земельну ділянку скасовано, вчинення ним подальших правочинів щодо розпорядження земельної ділянки є незаконним.

Колегія суддів не погоджується з доводами апеляційної скарги, що судом першої інстанції неправильно застосовано норми матеріального права, зазначивши, що спірні правовідносини повинні регулюватися главою 83 ЦК України. Відповідно до зазначеної глави, повинно бути вирішено питання компенсації відповідачу ОСОБА_1 вартості житлового будинку, який збудований на спірній земельній ділянці.

При розгляді даної справи не вирішувалося питання про право власності на житловий будинок та господарські споруди, власником яких є ОСОБА_1 , її право власності на зазначено майно не оспорювалося та не скасовано.

Відповідно до ст. 387 ЦК, ч. 3 ст. 12 ЦПК, особа, яка звернулася до суду з позовом про витребування майна із чужого незаконного володіння, повинна довести своє право власності на майно, що знаходиться у володінні відповідача.

При цьому суди повинні мати на увазі, що право власності на рухоме майно доводиться за допомогою будь-яких передбачених процесуальним законодавством доказів, що підтверджують виникнення такого права у позивача.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 щодо необхідності визнання за ним права власності на спірну земельну ділянку, колегія суддів відхиляє, оскільки право власності на вказану земельну ділянку позивач набув відповідно до договору купівлі-продажу №2634 від 27 червня 2006 року (том 1 а.с.12 зворот, том 2 а.с.21).

Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції письмових доказів, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що обставини, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими при вирішенні справи, доведені.

Доводи апеляційних скарг не спростовують висновків суду та не впливають на їх правильність, а тому не можуть бути прийняті до уваги.

На підставі викладеного, керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 16 травня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку відповідно до чинного законодавства.

Судді: