Провадження № 22-ц/801/74/2019
Головуючий у суді 1-ї інстанції Федчишен С. А.
Доповідач:Марчук В. С.
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 січня 2019 рокуСправа № 127/14573/18м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд:
головуючої: Марчук B.C.,
суддів: Матківської М.В., Сопруна В.В.,
розглянувши у письмовому провадженні цивільну справу № 127/14573/18 за позовом ОСОБА_1 до комунального підприємства Вінницької міської ради «Вінницяміськтеплоенерго» про стягнення невиплаченої заробітної плати, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 01 листопада 2018 року, ухвалене під головуванням судді Федчишена С.А. у приміщенні Вінницького міського суду Вінницької області, дата виготовлення повного тексту рішення 12 листопада 2018 року,

в с т а н о в и в :

У червні 2018 року ОСОБА_1 звернулась у Вінницький міський суд Вінницької області з вказаним позовом. Позовні вимоги мотивовані тим, що з 12.05.2008 року позивач перебувала у трудових відносинах із комунальним підприємством Вінницької міської ради «Вінницяміськтеплоенерго», працюючи на посаді інженера з підготовки кадрів. 12.03.2018 року ОСОБА_1 була звільнена на підставі п. 6 ст. 36 КЗпП України, у зв`язку з відмовою від продовження роботи, виходячи зі зміни істотних умов праці. Відповідно до наказу від 02.02.2009 року №59/1 «Про призначення відповідального за військовий облік» на позивача, як працівника кадрового органу, було покладено обов`язки по веденню військового обліку. Наказом від 21.12.2016 року №687-к було продовжено виконання обов`язків по веденню військового обліку згідно з новим Порядком (Постанова КМ України від 07.12.2016 року №921). Таким чином, зазначені обов`язки позивач фактично виконувала, починаючи з дня призначення до дня звільнення з підприємства включно. Відповідачем не був визначений розмір доплати за ведення військового обліку. Тому, в період з січня 2011 року по червень 2015 року включно, зазначена доплата не нараховувалась і не виплачувалась, що підтверджується довідкою від 30.05.2018 року №12/3111.
Оскільки у вказаний період позивач фактично виконувала додаткові обов`язки, не передбачені посадовою інструкцією, вона вважає, що відповідач незаконно позбавив її права на отримання зазначеної доплати. Враховуючи те, що розмір надбавки встановлений не був, у розрахунок ціни позову, наданий позивачем, включено її максимальний розмір - 50% від посадового окладу. Сума невиплаченої доплати за ведення військового обліку, таким чином, становить 99465,52 грн.
Окрім цього, на думку позивача, відповідачем безпідставно порушено трудові права в частині виплати надбавки за високі досягнення у праці. Зазначена надбавка у розмірі до 50% посадового окладу встановлена Додатком 6 до Галузевої угоди між Міністерством регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України, Об`єднанням організацій роботодавців "Всеукраїнська конфедерація роботодавців житлово- комунальної галузі України" та Центральним комітетом профспілки працівників житлово-комунального господарства, місцевої промисловості, побутового обслуговування населення України на 2013-2015 та 2017-2018 роки. При цьому п. 3.1 зазначених угод визначено, що перелік надбавок і доплат визначених у додатках 6 до угод, належить до мінімальних обов`язкових гарантій в оплаті праці.
Таким чином, спеціальні норми, які регулюють порядок встановлення та відміни надбавок працівнику мають міститися у колективному договорі, якщо такий договір укладений на підприємстві. Однак колективні договори укладені між адміністрацією відповідача та ВО ППО на 2011-2012 та 2016-2017 р.р. таких спеціальних норм не містять. У додатках до зазначених договорів встановлено лише максимальний розмір надбавки за високі досягнення у праці у розмірі до 50% посадового окладу.
Позивачка вважає, що оскільки порядок і умови виплати зазначеної надбавки не набули формальної визначеності у тексті локальних нормативних актів, то рішення про зменшення її розміру (позбавлення), приймались адміністрацією підприємства на власний розсуд, без належних правових підстав. Розмір надбавки щомісячно встановлювався наказом директора підприємства і кожного місяця він був різним, а іноді, вона не виплачувалась взагалі. При цьому керівний склад підприємства, у більшості випадків, отримував надбавку у максимальному розмірі. Отже відповідачем систематично порушувались не тільки мінімальні обов`язкові гарантії в оплаті праці, встановлені ОСОБА_2 угодами, а й загальні принципи справедливості й недискримінації. Так, згідно з даними довідки відповідача про нараховану заробітну плату, у грудні 2011 року позивач отримала надбавку за високі досягнення у праці у сумі 1786,80 грн., що становить 54% від посадового окладу, а в наступному місяці - в сумі 189,81 грн., що становить 5,7% посадового окладу, тобто розмір надбавки зменшився майже в 10 разів. Фактично, зазначена надбавка виконувала на підприємстві роль премії, розмір якої визначався виходячи з лише суб`єктивних міркувань керівника про результати роботи підлеглих.
Враховуючи вищезазначене, позивачка вважає що відповідач безпідставно порушував її трудові права в частині зменшення розміру або невиплати надбавки за високі досягнення оплати праці; що надбавка за високі досягнення у праці мала виплачуватись, як і іншим працівникам підприємства, щомісячно, у розмірі, встановленому у Галузевих угодах і Колективних договорах, а саме - 50% посадового окладу, а зменшення її розміру чи невиплата є незаконною. Визначена позивачкою сума невиплаченої надбавки за високі досягнення у праці, складає 119208,73 грн.
Враховуючи зазначене, ОСОБА_1 просила суд стягнути з відповідача на її користь невиплачену заробітну плату в загальній сумі 218674, 24грн.
Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 01.11.2018 року у задоволенні позову відмовлено за його безпідставності.
Не погодившись з вказаним рішенням, ОСОБА_1 оскаржила його в апеляційному порядку як таке, що ухвалене з порушенням принципів об`єктивності та неупередженості, а також з неповно встановленими обставинами, які мають значення для справи, що призвело до порушення норм матеріального та процесуального права.
Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції формально досліджено Посадову інструкцію інженерам з підготовки кадрів І категорії від 03.12.2012 року та від 15.05.2013 року і суд дійшов до неправильного висновку про те, що в період з січня 2011 року по червень 2015 року ведення військового обліку входило до функціональних обов`язків позивача; судом першої інстанції не забезпечено виконання вимог ч.3 ст. 12 ЦПК України щодо обов`язку відповідача довести обставини, які мали значення для справи і на які він посилався як на підставу своїх заперечень; відповідачем не надано жодних доказів, що підтверджують зменшення розміру або позбавлення виплати надбавки саме через відсутність відповідних коштів, це свідчить про неповноту встановлення обставин справи.
Просить суд скасувати рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 01 листопада 2018 року та постановити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.
Від КП ВМР «Вінницяміськтеплоенерго» надійшов відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , відповідно до якого відповідач просив суд у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 відмовити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Вінницький апеляційний суд у складі зазначеної колегії суддів, відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України, переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає, з огляду на наступне.

Згідно частин першої п`ятої ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Оскаржуване рішення суду першої інстанції даним вимогам відповідає у повному обсязі.
Так, в ході розгляду справи встановлено наступне.
З 12.05.2008 року позивач перебувала у трудових відносинах з комунальним підприємством Вінницької міської ради «Вінницяміськтеплоенерго», працюючи на посаді інженера з підготовки кадрів.(а/с19, 46).
Наказом №59/1 від 02.02.2009 року її призначено відповідальною за військовий облік на КП ВМП «Вінницяміськтеплоенерго» з 02.02.2009 року (а/с20).
Відповідно до наказу №687-к від 21.12.2016року ОСОБА_1 , як інженеру з підготовки кадрів 1 категорії, наказано вести військовий облік військовозобов`язаних і призовників і бронювання військовозобов`язаних на підприємстві з грудня поточного року з відпрацюванням необхідної документації відповідно до Порядку організації та ведення військового обліку призовників і військовозобов`язаних, затвердженого постановою КМУ від 07.12.2016року № 921 (а.с.21).
12.03.2018 року позивачка була звільнена з посади на підставі п. 6 ст. 36 КЗпП України у зв`язку з відмовою від продовження роботи із зміною істотних умов праці (а/с19).
Згідно довідки нарахованої заробітної плати за час роботи у КП ВМР «Вінницяміськтеплоенерго» за період з 01.01.2011року по 12.03.2018року ОСОБА_1 нараховувалась надбавка за високі досягнення у праці в період з 01.2011року по 03.2012р. без вказування відсотка, за період з 04.2012р. - 06.2012р. по 20% від посадового окладу, 07.2012р. 30%, 08.2012р. 10%, 09.2012р. 30%, 10.2012р. - 11.2012р. по 20% , 12.2012р. 12%,, 01.2013р. 15%, 02.2013р. 20%, 03.2013р. 05.2013р. по 10%, 06.2013р. 15%, 07.2013р. 10%, 08.2013р. 15%, 09.2013р. -10%, 11.2013р. -20%, 11.2013р. -12.2013р. по 25%, 01.2014р. 04.2014р. по 20%, 05.2014р. 25%, 06.2014- 12.2014р. по 20%, 02.2015р. 20%, 07.2015р. -08.2015р. по 25%, 09.2015р. 12.2015р. по 20%, 03.2016р. 20%, 07.2016р. 08.2016р. по 20%, 09.2016р. 25%, 10.2016р. 45%, 11.2016р. 25%, 12.2016р. 03.2017р. 30%, 03.2017р. 40%, 04.2017р. 12%, 05.2017р. 10%, 06.2017р. 20%09.2017р. 10%, 10.2017р. 50%, 11.2017р. 12.2017р. 30% надбавку за високі досягнення в праці, надбавка за ведення військового обліку в період з 01.2011р. по 07.2015р. не нараховувалась та не виплачувалась, в 08.2015р. нараховувалась та виплачувалась в розмірі 50% від посадового окладу, в подальшому з 09.2015р. по 03.2018р. в розмірі 25% від посадового окладу (а.с.23-26).
Далі суд першої інстанції керувався нормами КЗпП України, Закону України «Про оплату праці», Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу»; Положенням про військовий облік військовозобов`язаних і призовників, затвердженим Постановою КМУ №377 від 09.06.1994 року; положеннями листа Мінсоцполітики України «Про доплату за ведення військового обліку» від 12.09. 2013 року за №1033/13/84-13; Інструкцією зі статистики заробітної плати, затвердженої Наказом Державного комітету статистики України №5 від 13.01.2004 року та дійшов до правильного висновку про те, що в період з січня 2011 року по червень 2015 року внесення відомостей про персональний облік військовозобов`язаних та призовників входило в безпосередні обов`язки позивача, згідно її посадової інструкції, за які ОСОБА_1 отримувала відповідну плату, тому доплата, про яку йде мова у Положенні про військовий облік військовозобов`язаних і призовників, не нараховувалась та не виплачувалась відповідачем законно.
Колегія суддів повністю погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з вищевказаних встановлених обставин та через наступне.
Так, ст. ст. 94, 96, 97, 115 КЗПП України та норми ст. ст. 1, 2, 6, 24 Закону України «Про оплату праці», дають визначення , що таке «заробітна плата», як вона обчислюється, з чого складається.
У ст. 33 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» говориться про загальне керівництво роботою, пов`язаною з організацією та веденням військового обліку призовників і військовослужбовців.
Стаття ж 34 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» вказує на те, що персональний облік призовників і військовозобов`язаних передбачає облік відомостей щодо призовників і військовозобов`язаних за місцем їх роботи або навчання та покладається на керівників підприємств, установ, організацій і навчальних закладів незалежно від підпорядкування і форм власності.
Відповідно до п. 12, 13 Положення про військовий облік військовозобов`язаних і призовників, затвердженого постановою КМУ від 09.06.1994року №377, яке діяло на момент спірних правовідносин, військово-обліковий персонал у військових комісаріатах, виконкомах місцевих Рад народних депутатів, на підприємствах, в установах, організаціях і навчальних закладах формується за такими нормами: на підприємствах, в установах, організаціях і навчальних закладах незалежно від форм власності і підпорядкування за наявності на обліку від 500 до 2000 військовозобов`язаних і призовників один працівник для ведення військового обліку військовозобов`язаних і призовників та бронювання військовозобов`язаних за підприємствами установами і організаціями на період мобілізації та воєнного часу, від 2000 до 4000 військовозобов`язаних і призовників два, від 4000 до 7000 військовозобов`язаних і призовників три, на кожних наступних 3000 осіб по одному такому працівникові. Посадові оклади для цих працівників установлюються на рівні посадових окладів працівників відділів кадрів.
За наявності на обліку в виконкомі місцевої Ради народних депутатів, на підприємствах, з установах, організаціях і навчальних закладах менше 500 військовозобов`язаних і призовників обов`язки щодо ведення військового обліку військовозобов`язаних і призовників та бронювання військовозобов`язаних за підприємствами, установами і організаціями покладаються на одного з працівників управління (відділу) кадрів виконкому місцевої Ради народних депутатів, підприємства, установи, організації, навчального закладу, якому встановлюється доплата у розмірі до 50 відсотків посадового окладу (п.14 Положення про військовий облік військовозобов`язаних і призовників, затвердженого постановою КМУ від 09.06.1994року №377).
Згідно листа Мінсоцполітики України «Про доплату за ведення військового обліку» від 12.09.2013року № 1033/13/84-13 конкретний розмір доплати до посадового окладу працівника, на якого покладено ці обов`язки, визначається керівником в залежності від фактичної чисельності військовозобов`язаних і призовників у межах затвердженого фонду оплати праці. Виплата цієї доплати не пов`язана із виплатою надбавок, доплат, передбачених постановою КМУ від 09.03.2006року № 268.
Відповідно до п. 1.3 Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Державного комітету статистики України від 13.01.2004року №5 для оцінки розміру заробітної плати найманих працівників застосовується показник фонду оплати праці. До фонду оплати праці включаються нарахування найманим працівникам у грошовій та натуральній формі (оцінені в грошовому вираженні) за відпрацьований та невідпрацьований час, який підлягає оплаті, або за виконану роботу незалежно від джерела фінансування цих виплат. Фонд оплати праці складається з: фонду основної заробітної плати; фонду додаткової заробітної плати; інших заохочувальних та компенсаційних виплат.
Згідно п. 2.2.1 Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Державного комітету статистики України від 13.01.2004року №5 фонд додаткової заробітної плати включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством, премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій. До складу фонду додаткової заробітної плати входять: надбавки та доплати до тарифних ставок (окладів, посадових окладів) у розмірах, передбачених чинним законодавством, за: розширення зони обслуговування або збільшення обсягу робіт.
Під розширенням зони обслуговування або збільшенням обсягу виконуваних робіт
слід розуміти виконання працівником разом зі своєю основною роботою, обумовленою трудовим договором, додаткового обсягу робіт за однією і тією ж професією або посадою.
Між суміщенням посад і розширенням зон обслуговування або збільшенням обсягу виконуваних робіт полягає в тому, що в разі суміщення додатковий обсяг робіт виконується за іншою посадою чи професією, а в разі розширення зон обслуговування чи збільшення обсягу виконуваних робіт за однією й тією ж посадою (професією).
Відповідно до статті 31 КЗпП власник або уповноважений ним орган не має права вимагати від працівника виконання роботи, не обумовленої трудовим договором, а тому якщо виникла потреба розширити зону обслуговування чи збільшити обсяг виконуваних працівником робіт, потрібно отримати на це його згоду. Нові умови праці обумовлюються між роботодавцем і працівником. Якщо працівник згоден на збільшення обсягу виконуваної роботи, про це він може повідомити, подавши заяву, де зазначить обумовлену дату, з якої готовий виконувати додатковий обсяг робіт. На підставі заяви видають відповідний наказ. Або це може проводитися так: керівник структурного підрозділу подає доповідну записку керівникові підприємства, де описує ситуацію, що склалася, і просить розширити зону обслуговування або збільшити обсяг виконуваної роботи певному працівникові (працівникам). На підставі доповідної записки та письмової згоди працівника (працівників) видають наказ. Будь-які зміни, що відбуваються в процесі роботи й зумовлені зміною в організації виробництва і праці, вважатимуться для працівників підприємства зміною істотних умов праці. А отже, якщо внаслідок змін в організації виробництва і праці працівникові буде розширено зону обслуговування чи збільшено обсяг виконуваних робіт, його треба попередити про це не пізніше ніж за два місяці (ст. 32 КЗпП).
Згідно наказу №59/1 від 02.02.2009 року відповідальним за військовий облік на КП ВМР «Вінницяміськтеплоенерго» з 02.02.2009 року призначено інженера з підготовки кадрів відділу кадрів Костюк О.І. (а.с.20, 47).
Відповідно до листа Мінсоцполітики від 09.02.2018 року №227/0/101-18/281 роз`яснено якщо на посадову особу кадрового підрозділу або служби управління персоналом покладаються додаткові обов`язки з ведення військового обліку, які не передбачено посадовою інструкцією, то за їх виконання встановлюється відповідна доплата. Зазначене відповідає функціональному призначенню доплат і надбавок, що є елементами тарифної системи, за допомогою яких компенсують відхилення від умов роботи, що визнаються нормальними й безпосередньо не враховуються в тарифних ставках і посадових окладах. Якщо в посадовій інструкції, наприклад, інспектора з кадрів, визначено завдання з ведення військового обліку, то доплата, передбачена Порядком, не виплачується. У такому разі фахівець кадрової служби при веденні військового обліку виконує свої безпосередні обов`язки та отримує відповідну оплату з урахуванням виконання зазначених функціональних обов`язків.
Згідно п. 2.23 Розділу 2 Посадових інструкцій інженера з підготовки кадрів І категорії, затвердженої Генеральним директором КП ВМР «Вінницяміськтеплоенерго» від 03.12.2012року та 15.05.2013р. одним із завдань і обов`язків ОСОБА_1 є ведення обліку військовозобов`язаних та призовників, працюючих на підприємстві з метою забезпечення контролю за виконанням громадянами військових обов`язків.
Згідно посадової інструкції інженера з підготовки кадрів І категорії відділу кадрів, затвердженій в.о. Генерального директором КП ВМР «Вінницяміськтеплоенерго» від 02.07.2018р. не передбачено обов`язку з ведення військового обліку, тому наказом КП ВМР «Вінницяміськтеплоенерго» «Про встановлення доплати» № 208/1 від 26.06.2015 р., починаючи з 01.07.2015 року позивачу було встановлено доплату за ведення військового обліку на підприємстві у розмірі 25% посадового окладу.
З довідки про нарахування заробітної плати за час роботи ОСОБА_1 у КП ВМР «Вінницямісьтеплоенерго» вбачається, що надбавка за ведення військового обліку розпочалась із серпня 2015 року (50% посадового окладу - за липень і серпень) по березень 2018 року, тобто включно до дня звільнення. (а/с 23-26).
Доводи апеляційної скарги вказаного висновку не спростовують лише зводяться до іншого трактування правових норм, застосованих судом першої інстанції до наявних трудових правовідносин.
Щодо вимоги позивачки про стягнення надбавки за її високі досягнення у роботі, то суд до вищевказаних встановлених обставин застосовував теж норми КЗпП України, які стосуються заробітної плати; Закону України «Про оплату праці»; Постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24.12.1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці»; Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Державного комітету статистики України №5 від 13.01.2004 року; Положення про оплату праці; Галузевих угод між Міністерством регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України, Об`єднанням організацій роботодавців «Всеукраїнська конфедерація роботодавців житлово-комунальної галузі України» та Центральним комітетом профспілки працівників житлово-комунального господарства, місцевої промисловості, побутового обслуговування населення України на 2013-2015 роки та на 2017-2018 роки.
Застосування вказаних правових норм відповідає встановленим трудовим правовідносинам.
Так, норми ст. 97 КЗпП України та ст. 15 Закону України «Про оплату праці» відсилають до колективного договору на підприємстві. Про укладення колективного договору, його зміст та сфери впливу говориться у ст. ст. 10, 13, 18 КЗпП України.
Зокрема, ст. 13 КЗпП України вказує на те, що у колективному договорі встановлюються взаємні зобов`язання сторін щодо регулювання виробничих, трудових, соціально-економічних відносин, зокрема: нормування і оплати праці, встановлення форм, системи, розмірів заробітної плати та інших видів трудових виплат ( доплат, надбавок, премій та ін.).
Стаття 18 КЗпП України говорить, що положення колективного договору поширюються на всіх працівників підприємства, установи, організації незалежно від того, чиє вони членами професійної спілки , і є обов`язковими як для власника або уповноваженого ним органу, так і для працівників підприємства, установи, організації.
Відповідно до п.п. 3.2.2 Розділу 3 Галузевих угод між Міністерством регіонального розвитку, будівництва та житлово комунального господарства України, Об`єднанням організацій роботодавців «Всеукраїнська конфедерація роботодавців житлово- комунальної галузі України» та Центральним комітетом профспілки працівників житлово комунального господарства, місцевої промисловості, побутового обслуговування населення України на 2013-2015роки та 2017-2018р.р. умови формування фондів оплати праці на підприємствах визначаються у колективному договорі згідно з чинним законодавством.
Згідно п.п. 3.1.7 Галузевої угоди на 2013-2015р. та п.п. 3.1.8 Галузевої угоди на 2017-2018р. перелік та розмір доплат і надбавок до тарифних ставок і посадових окладів міститься в додатку 6 до цієї Угоди.
Так, згідно додатку 6 до Галузевих угод розмір надбавки за високі досягнення в праці становить до 50 відсотків посадового окладу.
Надбавки пов`язані основним чином зі стимулюючою функцією заробітної плати. Кожне підприємство самостійно визначає в колективному договорі перелік і порядок нарахування надбавок, які виплачуватимуться працівникам.
Зазначені доплати і надбавки встановлюються за наказом керівника підприємства генерального директора (п. 2.10 Положення про оплату праці колективного договору на 2016-2017р.; п. 4.13 Розділу IV з питань оплати праці) та не є обов`язковими, а заохочувальними виплатами; їх виплати залежать від економії коштів фонду оплати праці.
З пояснень сторін та з самої позовної заяви, вбачається, що колективні договори, укладені між адміністрацією і виборним органом первинної профспілкової організації КП ВМР «Вінницяміськтеплоенерго» на 2011-2012 та 2016-2017 рр. містять норми, які передбачають можливість встановлення доплат і надбавок працівникам на умовах і в розмірах згідно з Додатками до вказаних договорів, а саме: до 50% посадового окладу (а/с 4).
Згідно з наданої представником відповідача довідки про заробітну плату ОСОБА_1 вбачається, що на підставі наказів керівника підприємства з січня 2011 року позивачу нараховувалась надбавка за високі досягнення в праці в розмірі від 10% до 30%, 50% в залежності від економії коштів фонду оплати праці (а/с 23-26).
Отже, суд підставно вважав, що сума 119 208, 73 грн. надбавки за високі досягнення у праці, яку ОСОБА_1 просила стягнути з відповідача на її користь, не грунтується на діючому законодавстві та суперечить згаданим ОСОБА_3 договорам, вказавши про це у своєму рішенні та відмовивши у задоволенні вказаної вимоги і у задоволенні позову в цілому.
Таким чином, рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовує рішення суду, тому, в силу ст. 375 ЦПК України, апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду без змін.
На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 367, 375, 381-384 ЦПК України, суд -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 01 листопада 2018 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.
Повний текст судового рішення складено 18 січня 2019 року.

Судді/підписи/

Згідно з оригіналом
суддя-доповідач: В.С. Марчук