Справа № 442/7583/18 Головуючий у 1 інстанції: Хомик А.П.
Провадження № 22-ц/811/1265/19 Доповідач в 2-й інстанції: Левик Я. А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 серпня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

Судді-доповідача: Левика Я.А.,

суддів: Струс Л.Б., Шандри М.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Заступника прокурора Львівської області в інтересах держави в особі Грушівської сільської ради Дрогобицького району Львівської області, Головного управління Держгеокадастру у Львівській області, Державної архітектурно-будівельної інспекції України в особі Департаменту державної архітектурно-будівельної інспекції у Львівській області на рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області в складі судді Хомика А.П. від 03 грудня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Грушівської сільської ради Дрогобицького району Львівської області про визнання права власності, -

в с т а н о в и л а :

рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 03 грудня 2018 року позов задоволено.Визнано за ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , право власності на нерухоме майно - нежитлову будівлю (позначена на плані літ. «А-1»), загальною площею 51 кв.м., яка знаходиться по АДРЕСА_1 .

Дане рішення оскаржив Заступник прокурора Львівської області в інтересах держави в особі Грушівської сільської ради Дрогобицького району Львівської області, Головного управління Держгеокадастру у Львівській області, Державної архітектурно-будівельної інспекції України в особі Департаменту державної архітектурно-будівельної інспекції у Львівській області - особа, яка не брала участі у розгляді справи.

В своїй апеляційній скарзі просить рішення скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1 повністю. Вважає рішення необґрунтованим, незаконним, ухваленим з порушенням норм матеріального права, без дотримання норм процесуального права. Зазначає, що судом не встановлено, а позивачем не доведено наявності підстав для набуття права власності на спірне майно за давністю володіння, оскільки спірна будівля була побудована ОСОБА_1 у 2002 році самовільно без будь-яких дозвільних та правовстановлюючих документів, на земельній ділянці комунальної власності, яка була вільною від забудови та позивачу для будівництва не передавалася (лист №02-13/162 від 28.02.2019) та відсутність у позивача правовстановлюючих документів, а також відомостей у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно щодо власника спірної будівлі, тривале користування нею, відкритість володіння, догляд та утримання нерухомого майна не свідчить про добросовісність володіння ним та не є безумовною підставою для задоволення позовних вимог з підстав передбачених статтею 344 ЦК України. Вказує на те, що необхідність захисту прокурором інтересів держави у даній справі зумовлена бездіяльністю органів державної влади (Департаменту державної архітектурно - будівельної інспекції уЛьвівській області, Головного управління Держгеокадастру у Львівській області) та органу місцевого самоврядування (Грушівської сільської ради), які законом наділені повноваженнями контролю за використанням та охороною земель, нагляду за додержанням законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, стандартів і правил та представництва інтересів територіальної громади щодо розпорядження землями комунальної власності, оскільки, така бездіяльність призвела до узаконення поза державним контролем самочинного об`єкта нерухомості та вибуття із власності територіальної громади без проведення торгів земельної ділянки, яка згідно ст. 14 Конституції України та ст. 1 Земельного кодексу України є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Зазначає, що Земельна ділянка, на якій розташована спірна будівля, є комунальною власністю і відповідно до п. 12 Перехідних положень Земельного кодексу України перебуває у віданні Грушівської сільської ради, яка у відповідності до вимог ст. 10 Закону України «Про місцеве самоврядування в України» є органом місцевого самоврядування, що представляє територіальну громаду села Грушів та здійснює від її імені та в її інтересах функції, а також повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, а також іншими законами України. Вказує на те, що Грушівська сільська рада, яка зобов`язана діяти від імені та в інтересах територіальної громади села Грушів, достеменно знаючи про те, що ОСОБА_1 самовільно забудовано їх земельну ділянку, яка у встановленому законом порядку позивачу не передавалась, згоди на розміщення на ній спірної нежитлової будівлі радою не надавалося, вказаному об`єкту поштової адреси не присвоювалося (лист №02-13/162 від 28.02.2019), не виконуючи покладені на неї Законом обов`язки, підтримала позовні вимоги ОСОБА_1 та не оскаржила в установленому законом порядку рішення, яке порушує не тільки інтереси територіальної громади, а й державний (суспільний) інтерес. Вказує, що Грушівська сільська рада як орган який в силу закону зобов`язаний вживати заходів в інтересах територіальної громади, будучи обізнаною про наявність обов`язку виконати вимоги чинного законодавства України та захистити порушене право громади, бездіяла та пропустила строк на апеляційне оскарження вищевказаного рішення, а тому на даний час неспроможна самостійно реалізувати своє право на захист інтересів територіальної громади та оскаржити спірне рішення в апеляційному порядку. Також, зазначає, що Держгеокадастр відносно земель комунальної власності здійснює лише функцію контролю, а не захищає порушене право, а тому не має права ініціювати судовий захист поза межами, які надані йому законом, у зв`язку з чим цю апеляційну скаргу подає в інтересах держави в його особі прокурор.Також, спірним рішенням порушено інтереси держави у сфері контролю за додержанням вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, стандартів і правил під час виконання підготовчих та будівельних робіт. Оскільки, суд першої інстанції приймаючи спірне рішення, в порушення ст.ст.212, 213 ЦПК України, не встановив, чи був спірний об`єкт нерухомого мана побудований з дотриманням норм чинного на момент будівництва законодавства та чи був введений в експлуатацію, тобто чи набув статусу нерухомого майна. при розгляді позову про визнання права власності на об`єкти нерухомого майна, суд не звернув увагу на обставини, чи звертався позивач до Департаменту Державної архітектурно-будівельної інспекції України у Львівській області про прийняття об`єкта до експлуатації, оскільки відповідно до Положення про Державну архітектурно-будівельну інспекцію України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №294 від 09.07.2014 здійснення архітектурно-будівельного контролю щодо всіх новостворених об`єктів нерухомості, в тому числі, утворених за результатами реконструкції існуючих об`єктів, покладено на Державну архітектурно-будівельну інспекцію України. Зазначають, що оскільки матеріали справи не містять даних щодо звернення позивача до органів місцевого самоврядування стосовно узаконення самочинно збудованого приміщення, а також про відмову цих органів у вирішенні спірного питання, то висновки суду першої інстанції про визнання за позивачем права власності на самочинно збудоване приміщення за набувальною давністю є незаконними.

Відповідно до ст. 368, ч.2 ст. 369 ЦПК України, розгляд справи проводився без повідомлення учасників справи.

Колегією суддів залишено без задоволення клопотання позивача про зупинення розгляду справи до розгляду Великою палатою Верховного Суду справи №587/430/16 зважаючи на те, що правовідносини у даній справі та наведеній позивачем не є подібними, оскільки у справі, що перебуває на розгляді Великої Палати Верховного Суду йде мова про випадки звернення прокурора з позовом до суду безпосередньо без визначення органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах у даній же справі прокурор звернувся в суд з апеляційною скаргою фактично в інтересах територіальної громади с.Грушів Дрогобицького району Львівської області, зважаючи на те, що орган який уповноважений на захист інтересів громади та є відповідачем самоусунувся від виконання своїх функцій не подавши апеляційну скаргу.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши доводи учасників справи в межах мотивів позовної заяви, апеляційної скарги, а також письмових заяв та пояснень учасників справи у судах обох інстанцій, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з таких підстав.

Із змісту оскаржуваного рішення вбачається, що суд першої інстанції, посилаючись на ч.1 ст. 344 ЦК України, лист Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28.01.2013 № 24-150/0/4-13 «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав», п. 13 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справі від 07.02.2014 №5 « Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» та задовольняючи позов, виходив з того, що на АДРЕСА_1 нежитлова будівля, загальною площею 51 кв.м. Рік побудови такого 2002 (технічний паспорт ПП «Архібуд1», виготовлений 30.08.2018). Також встановлено, що з 2002 року позивач ОСОБА_1 користується вказаною нежитловою будівлею, вважаючи її своєю. Таким чином, суд дійшов висновку про доведеність позивачем того, що останній заволодів спірним майном в цілому на законних підставах та відкрито та безперервно володіє таким майном більше 10 років, тому позов підлягає до задоволення.

Колегія суддів вважає, що такі висновки суду суперечать обставинам, що мають значення для справи та вимогам закону.

Із змісту позовної заяви вбачається, що позивач звернувся в суд з позовом до відповідача Грушівської сільської ради Дрогобицького району Львівської області, у якому просив визнати за ним право власності на нежитлову будівлю (позначена на плані літ. «А-1»), загальною площею 51 кв.м., яка знаходиться на АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позову вказував на те, що він тривалий час, починаючи з 2002 року, добросовісно, відкрито та безперервно користується та володіє нерухомим майном, а саме - нежитловою будівлею, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до ч.1 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Перебіг строку набувальної давності починається від моменту виникнення володіння.

Також, відповідно до п. 13 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 7.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», можливість пред`явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК, а також частини четвертої статті 344 ЦК, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв`язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади.

Як вбачається із матеріалів справи, спірна будівля є фактично самовільним будівництвом.

Так, жодних доказів, що спірна будівля збудована або будувалась на виділеній для цієї мети земельній ділянці; на підставі відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту; або у відповідності до чинних будівельних норм і правил у матеріалах справи немає.

Також, відсутні будь-які дані про те, що вказана будівля передавалась у власність.

Також позов заявлений про визнання права власності за набувальною давністю не до попереднього власника майна, якого у спірного майна не було, не має та бути не могло.

Крім цього, орган місцевого самоврядування до якого заявлено позов не є також попереднім власником спірного майна, оскільки спірне майно у власність не передавалося.

Фактично позов заявлений з метою набуття права власності на самовільно збудоване нерухоме майно.

Також, згідно ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів . Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ст. 376 ЦК України, житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно. Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок. На вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб. Особа, яка здійснила самочинне будівництво, має право на відшкодування витрат на будівництво, якщо право власності на нерухоме майно визнано за власником (користувачем) земельної ділянки, на якій воно розміщене. У разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов`язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову. Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво. Особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, зобов`язана відшкодувати витрати, пов`язані з приведенням земельної ділянки до попереднього стану.

Згідно ж ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Як вбачається із матеріалів справи ОСОБА_1 звернувся із заявою до Грушівської сільської ради про надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для обслуговування нежитлової будівлі та Рішенням ХХІІІ сесії сьомого скликання Грушівської сільської ради Дрогобицького району Львівської області від 06.03.2019 року надано дозвіл ОСОБА_1 на виготовлення Проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для обслуговування нежитлової будівлі наземельній ділянці загальною площею 0,0326 га, що розташована на АДРЕСА_1 (а.с. 50).

Однак вказане звернення та винесення рішення мало місце після оскаржуваного рішення суду та реєстрації на підставі такого рішення суду права власності на спірний об`єкт за позивачем.

Зважаючи на вказане знову ж підстав вважати, що будівля збудована у відповідності до вимог закону та акту органу місцевого самоврядування індивідуальної дії - немає.

Тому слід вважати, що:

-будівля збудована на ділянці, яка позивачу не виділялась перед початком будівництва та не була виділена йому для цієї мети у відповідності до вимог закону і після завершення будівництва;

-жодних доказів про те, що будівля, про визнання права власності на яку просить позивач відповідає та не порушує істотно будівельні норми і правила - немає.

В зв`язку з цим підстав для визнання права власності на спірний об`єкт за ст. 376 ЦК України також не було.

Також, як вказано вище, за правилами статті 392 Цивільного кодексу України позов про визнання права власності може бути пред`явлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує його право власності.

Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Отже, ураховуючи, що відповідно до статті 328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, передбаченому статтею 392 ЦК України.

Про вказане йдеться у ряді постанов Верховного Суду України, що прийняті в порядку п.1 ч.1 ст. 355 ЦПК України та є обов`язковими до застосування, зокрема, у справах №6-2124цс15 від 10.02.2016 року, №6-2994цс15 від 20.04.2016 року; 36-160цс16 від 13.04.2016 року; №6-1502цс15 від 2.12.2015 року; №6-1858цс15 від 18.11.2015 року.

З наведеного вище вбачається, чого не заперечує і позивач, - він не набував права власності на спірний об`єкт, а мав намір таке набути за рішенням суду, подавши даний позов.

Отже відсутні і підстави для визнання права власності на спірний об`єкт за позивачем і в порядку вказаних статей.

Вказане є беззаперечними підставами для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції як такого, що прийняте всупереч вимогам закону та обставин, що мають значення для справи з ухваленням нового про відмову в задоволенні позову.

Вказаним доводи апеляційної скарги слід визнати підставними та задовольнити.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 ч.1 п.2, 376 ч.1 п.1-4, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

п о с т а н о в и л а :

апеляційну скаргу Заступника прокурора Львівської області в інтересах держави в особі Грушівської сільської ради Дрогобицького району Львівської області, Головного управління Держгеокадастру у Львівській області, Державної архітектурно-будівельної інспекції України в особі Департаменту державної архітектурно-будівельної інспекції у Львівській області - задовольнити.

Рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 03 грудня 2018 року - скасувати та ухвалити у справі нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 до Грушівської сільської ради Дрогобицького району Львівської області про визнання права власності - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 в користь Прокуратури Львівської області 2238 грн. сплаченого ними судового збору за подання апеляційної скарги.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 29.08.2019р.

Головуючий : Я.А. Левик

Судді: Л.Б. Струс

М.М. Шандра