Справа № 487/436/17
Провадження № 22-ц/812/3/19
Доповідач в апеляційній інстанції Яворська Ж.М.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

22 січня 2019 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду у складі:

головуючого - Яворської Ж.М.,

суддів: Базовкіної Т.М., Кушнірової Т.Б.,

при секретарі судового засідання - Цуркан І.І.,

за участю представника позивача - ОСОБА_2,

відповідача - ОСОБА_3 та її представника ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження,-

апеляційну скаргу

ОСОБА_3

на заочне рішення Заводського районного суду м.Миколаєва від 04 травня 2017 року, яке ухвалено у приміщенні цього ж суду головуючим суддею Разумовською О.Г., за відсутності учасників справи, дата складання повного тексту не відома, у цивільній справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики,-

В С Т А Н О В И Л А

У січні 2017 року ОСОБА_5 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики.

В обґрунтування позову вказувала, що 23 вересня 2009 року між нею та ОСОБА_3 укладено договір позики в простій письмовій формі за умовами якого вона передала у власність відповідачки грошові кошти у розмірі 30000 доларів США. Умовами того ж договору позики передбачено кінцевий строк повернення наданих відповідачці грошових коштів до 23 вересня 2015 року.

Після спливу кінцевого терміну виконання зобов'язання відповідач від повернення грошових коштів відмовилась та почала переховуватись.

Враховуючи викладене, позивач просила стягнути з ОСОБА_3 на свою користь суму боргу за договором позики у розмірі 240 204 грн., індекс інфляції - 4563 грн.87 коп., три відсотки річних - 7211 грн.45 коп. та відсотки за користування позикою - 47850 грн.41 коп. та судові витрати: 2998 грн.31 коп. судовий збір та 3500 грн. витрати за надання правової допомоги.

Заочним рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 04 травня 2017 року позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_3 суму боргу за договором позики 240204 грн., індекс інфляції 4563,87 грн., три відсотки річних 7211,45 грн., проценти за користування позикою 47850,41 грн. та 2998 грн.31 коп. витрат по сплаті судового збору.

У задоволені вимог в частині стягнення витрат за надання правової допомоги відмовлено.

У жовтні 2017 року відповідач звернулась до Заводського районного суду м. Миколаєва з заявою про перегляд заочного рішення, яку ухвалою судді цього ж суду від 08 лютого 2018 року залишено без задоволення.

Не погоджуючись із заочним рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва ОСОБА_3 подала на нього апеляційну скаргу та просила ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Апеляційну скаргу обґрунтовувала тим, що рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зазначала, що вона не була належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи. Також вказувала на те, що усі борги нею погашено, а прийнята судом як доказ розписка, підпис на якій ніким не завірений, не свідчить про існування боргових зобов'язань, а тому дана обставина повинна була бути з'ясована судом, чого зроблено не було.

Крім того, вказувала, що жодного разу не брала кошти в борг у позивача, усі кошти вона брала у ОСОБА_6 та ОСОБА_7.( колишнього чоловіка позивача).

Дана розписка написана нею на ім'я ОСОБА_5 під загрозою розправи над нею та її дочкою з боку ОСОБА_7

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача просив рішення суду першої інстанції залишити без змін, у задоволенні апеляційної скарги відмовити.

У судовому засідання відповідач та її представник підтримали апеляційну скаргу , просили про її задоволення.

Представник позивача апеляційну скаргу не визнав, просив залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Позивач у судове засідання не з'явилася, про дату та час розгляду справи повідомлена належним чином, причини неявки суду не повідомила, а тому колегія суддів вважає можливим розгляд справи проводити у її відсутність.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які з'явилися, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом, що 23 вересня 2009 року між позивачем та відповідачем укладено договір позики (а. с. 109). Згідно умов договору ОСОБА_5 передала у власність ОСОБА_3 30 000 доларів США, які та зобов'язалася повернути 23 вересня 2015 року.

Після спливу кінцевого терміну виконання зобов'язання відповідач гроші не повернула.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що між сторонами виникли зобов'язання з договору позики, але відповідач у визначений строк не виконала взяті на себе зобов'язання, кошти не повернула, у зв'язку з чим, визнав правомірною вимогу позивача про стягнення боргу на її користь.

Проте, в повній мірі з таким висновком суду першої інстанції колегія суддів погодитись не може, оскільки судом при ухваленні рішення було допущено порушення норм процесуального права щодо належного повідомлення відповідачки про день та час розгляду справи, з огляду на наступне.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач зареєстрована за адресою АДРЕСА_1.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно зі ст.10 ЦПК України, 2004 року, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони й інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Рівність сторін передбачає, що кожній стороні має бути надана можливість представляти справу та докази в умовах, що не є суттєво гіршими за умови опонента.

За приписами ч.4 ст.74 ЦПК України, 2004 р., судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за три дні до судового засідання, а судова повістка-повідомлення - завчасно. Положення цієї частини не поширюються на випадки, передбачені абзацом другим частини третьої статті 191 цього Кодексу.

Відповідно до частини п'ятої статті 74 ЦПК України, 2004 р., судова повістка разом із розпискою, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається поштою рекомендованим листом із повідомленням або через кур'єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншою особою, яка бере участь у справі.

Відповідно до ч.9 ст.74 ЦПК України, відповідач, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, викликається в суд через оголошення у пресі. З опублікуванням оголошення про виклик відповідач вважається повідомленим про час і місце розгляду справи. На ці випадки поширюється правило частини четвертої цієї статті.

Європейський суд з прав людини вказав, що принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом (GUREPKA v. UKRAINE (No. 2), № 38789/04, § 23, ЄСПЛ, від 08 квітня 2010 року).

Європейський суд з прав людини зауважив, що право на публічний розгляд, передбачене пунктом 1 статті 6 Конвенції, має на увазі право на «усне слухання». Право на публічний судовий розгляд становить фундаментальний принцип. Право на публічний розгляд було б позбавлене смислу, якщо сторона в справі не була повідомлена про слухання таким чином, щоб мати можливість приймати участь в ньому, якщо вона вирішила здійснити своє право на явку до суду, встановлене національним законом. В інтересах здійснення правосуддя сторона спору повинна бути викликана в суд таким чином, щоб знати не тільки про дату і місце проведення засідання, але й мати достатньо часу, щоб встигнути підготуватися до справи (TRUDOV v. RUSSIA, № 43330/09, § 25, 27, ЄСПЛ, від 13 грудня 2011 року).

Ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 10 лютого 2017 року відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду у судовому засіданні на 20 лютого 2017 року на 9.00 год.

Про дату, час і місце судового засідання на 20 лютого 2017 року ОСОБА_3 направлялася судова повістка від 15 лютого 2017 року та матеріали позову за адресою: АДРЕСА_1, яка повернулася до суду із поміткою « за закінченням строку зберігання» (а. с. 19).

У зв'язку з неявкою у судове засідання на вищевказану дату осіб, які беруть участь у справі, розгляд справи відкладено до 27 березня 2017 року ( а.с.18).

Судова повістка, яка направлялася відповідачеві на цю дату, повернулася до суду з поміткою « за закінченням строку зберігання».

Після чого, розгляд справи відкладено на 04 травня 217 року, а повідомлення відповідача відбувалося через оголошення в газеті «Южная правда» ( а.с.25,30).

Відповідно до ч.9 ст.74 ЦПК України, відповідач, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, викликається в суд через оголошення у пресі. З опублікуванням оголошення про виклик відповідач вважається повідомленим про час і місце розгляду справи. На ці випадки поширюється правило частини четвертої цієї статті.

Згідно до ч.1 ст.224 ЦПК України, 2004 року, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Вважаючи, що відповідач повідомлений про дату та час розгляду справи належним чином та з врахуванням думки представника позивача, Заводським районним суду м. Миколаєва від 04 травня 2017 року постановлену ухвалу про заочний розгляд справи ( а.с.29).

Проте, колегія суддів вважає, що ОСОБА_3, яка зареєстрована у м. Миколаєві, не було належним чином повідомлено про дату, час і місце судового засідання. Повідомлення її через оголошення в пресі, з врахуванням вказаних обставин, було безпідставне.

Таким чином, суд першої інстанції не мав передбачених законом підстав для ухвалення заочного рішення та були підстави для перегляду цього рішення.

Відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України, порушення норм процесуального права є обов'язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду, якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

З огляду на зазначене, колегія суддів вважає, що заочне рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 04 травня 2017 року постановлено з порушенням норм процесуального права, а тому підлягає скасуванню з постановленням нового судового рішення.

Згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша статті 1049 ЦК України).

Відповідно до ч.ч.1,2 ст. 207 ЦК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 18 березня 2013 року у справі № 6-63цс13.

23 вересня 2009 року між позивачем та відповідачем укладено договір позики на підтвердження чого позивач надала до суду розписку, яка містить необхідні умови договору позики, зокрема, дату її складання, отримання грошових коштів в конкретно визначеній сумі та зобов'язання щодо їх повернення, строк повернення, при цьому написана власноручно ОСОБА_3 (а. с. 109).

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач просила стягнути з відповідача на її користь 240 204 грн. ( 30000 доларів США, з врахуванням курсу Національного банку України станом на 23 версеня 2009 року за 100 доларів США - 800.68 грн.).

Враховуючи вимоги ч.1 ст. 13 ЦПК України щодо розгляду справи в межах заявлених вимог, з відповідача на користь позивача належить стягнути зазначену у позові суму боргу.

Не заперечуючи факту написання цієї розписки в суді апеляційної інстанції, в той же час відповідач вказувала, що її написано під загрозою розправи над нею та її дочкою з боку колишнього чоловіка позивача ОСОБА_5 - ОСОБА_7

У суді апеляційної інстанції у квітні 2018 року ОСОБА_3 вказувала на те, що розписка, яка датована 23 вересня 2009 року, фактично була складена у 2013 році, у зв'язку з застосуванням до неї насильницьких дій з боку чоловіка позивачка ОСОБА_5

На підтвердження своїх доводів вона заявила клопотання про призначення судової технічної експертизи документу на предмет з'ясування дати складення розписки.

Відповідно до висновку судово-технічної експертизи документу Київського НДІСЕ від 06 грудня 2018 року № 9383/18-34/28265 - 28292/18-34 у дослідженій розписці від імені ОСОБА_3 про отримання нею в борг грошей, датованої 23 вересня 2009 року, ознак штучного зістарювання документів не виявлено; фактичне виготовлення розписки від імені ОСОБА_3 про отримання нею в борг у ОСОБА_5 грошей в особисте користування у сумі 30000 доларів США, оригінал якої міститься в матеріалах справи на аркуші 109, датованої 23 вересня 2009 року, виконане ймовірно раніше жовтня 2009 року.

Виконання досліджуваної розписки у вказану в документі дату не включається. Досліджувана розписка виготовлена не в 2013 році (а.с.156-196).

Таким чином, вищевказаний висновок спростовує доводи відповідача щодо часу складання розписки за якою вона отримала кошти від ОСОБА_5

Звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_5 просила стягнути з відповідача на свою користь суму позики та проценти за користування грошовими коштами.

Згідно з ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Отже, у ч.1 ст.1048 ЦК України, що має диспозитивний характер, установлена презумпція оплатності позики, яка діє за умов, якщо безоплатний характер відносин позики прямо не передбачений ЦК України, іншими законодавчими актами або конкретним договором.

Вказане правило спрямоване на захист інтересів позикодавця у разі, якщо договором позики розмір процентів не визначений.

Випадки, коли договір позики вважається безоплатним, зазначені в частині другій статті 1048 ЦК України (якщо він укладений між фізичними особами на суму, яка не перевищує п'ятдесятикратного розміру неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, і не пов'язаний із здійсненням підприємницької діяльності хоча б однією із сторін; позичальникові передані речі, визначені родовими ознаками). Визначене вказаною нормою правило про безоплатність договорів позики є імперативним і не може бути змінене за погодженням сторін.

Таким чином, законом передбачено право позикодавця на одержання від позичальника суми позики та винагороди (процентів за користування позикою) у разі, якщо інше не встановлено договором або законом.

Винагорода для позикодавця встановлюється у формі процентів від суми, що надається у позику, розмір яких визначається сторонами в договорі позики, або, якщо такий розмір процентів не встановлений, він визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

З огляду на викладене та зміст розписки, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню проценти за користування позикою, встановлені на рівні облікової ставки Національного банку України у розмірі 47 850 грн.41 коп. за період з 23 вересня 2015 по 23 вересня 2016 року.

Апеляційна скарга не містить доводів щодо незгоди з розрахунком боргу. Проте в суді апеляційної інстанції представник відповідача зазначила, що розрахунок процентів є завищеним.

Колегією суддів вказаний розрахунок перевірено з врахуванням відомостей Національного банку України щодо показників облікової ставки НБУ за вказаний період,і він є вірним.

Згідно з ч.1 ст.1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу, тобто суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч. 2. ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Частинами першою, другою статті 533 ЦК України передбачено, що грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

За змістом статті 1 Закону України від 3 липня 1991 року № 1282-ХІІ «Про індексацію грошових доходів населення» індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання.

Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти.

Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, іноземна валюта індексації не підлягає.

Норми ч.2 ст.625 ЦК України щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов'язання, визначеного у гривнях.

Разом з тим у випадку порушення грошового зобов'язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквіваленту в іноземній валюті, передбачені ч.2 ст.625 ЦК України інфляційні втрати стягненню не підлягають, оскільки втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлені еквівалентом іноземної валюти.

Такий висновок містить Постанова Верховного суду України по справі № від 01 березня 2017 року.

Суд установив, що умовами договору позики, передбачена відповідність повернення повної суми позики на день остаточного розрахунку в сумі, еквівалентній 30 000 дол. США.

Враховуючи умови договору та положення ст.533 ЦК України, відсутні підстави для стягнення з відповідача на користь позивача боргу з врахуванням індексу інфляції у сумі 4563 грн.87 коп.

Оскільки ОСОБА_3 прострочила виконання грошового зобов'язання, то на вимогу ОСОБА_5, зобов'язана сплатити суму боргу з урахуванням трьох проценти річних від простроченої суми 7211 грн.45 коп. ( 240 204 х 3%/365 х 99= 1954.53 ; 240 204 х 3%/366 х 267= 5256.92).

Розглядаючи даний спір по суті, колегія суддів, з урахуванням зазначених положень ЦК України та роз'яснень, викладених в постанові Верховного Суду України, дійшла висновку про те, що між сторонами справи було укладено договір позики, умови якого позичальник не виконала, що є підставою для стягнення заборгованості за цим правочином у судовому порядку.

На підставі викладеного, колегія суддів апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольняє частково, скасовує рішення суду першої інстанції, в зв'язку з допущенням порушення норм процесуального права та постановляє нове рішення про часткове задоволення позову та стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 295 265 грн.86 коп. боргу за договором позики, з яких: позики - 240 204 грн., три відсотки річних - 7211 грн.45 коп., відсотки за користування позикою - 47850 грн.41 коп.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги відповідач зазначала про те, що борг погашено, на підтвердження чого надала копію мирової угоди між ОСОБА_7, ОСОБА_5 та нею. При цьому вказувала, що ОСОБА_7 передав їй вже підписану від імені позивача мирову угоду, після чого їй було повернуто розписку на ім'я ОСОБА_5 від 23 вересня 2009 року, де на зворотній стороні було вказано, що борг за цією розпискою погашено.

Проте вказане не заслуговує на увагу, оскільки відповідачем не підтверджено належними доказами його сплату.

Так, згідно зі ст. 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов'язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі.

Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов'язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає.

Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов'язку.

У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов'язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.

Зміст вищенаведених норм матеріального та процесуального права у сукупності свідчить про те, що прийняття виконання позикового зобов'язання повністю чи частково підлягає документальному оформленню та має підтверджуватися відповідною розпискою позикодавця про одержання часткового погашення боргу за позикою або розпискою про неможливість повернути борговий документ у зв'язку з неповним (частковим) поверненням позики.

Дійсно, в матеріалах справи є копія розписки від 23 вересня 2009 року з записом на зворотному боці про погашення боргу ( а.с.75). Проте, наявний в матеріалах справи оригінал цієї розписки такого запису на зворотному боці не містить ( а.с.109).

За наведених обставин, надана відповідачем копія такої розписки не є належним доказом виконання відповідачем боргового зобов'язання у відповідності до ч.ч.1,2 ст.77 ЦПК України.

Інших доказів виконання зобов'язань з врахуванням вимог ст.545 ЦК України відповідач не надала. Наявність боргової розписки у позикодавця підтверджує наявність боргу. Будь-яких відомостей щодо уповноваження ОСОБА_5 інших осіб, у тому числі ОСОБА_7, на укладання «мирової угоди», матеріали справи не містять.

Крім того, вказані обставини спростовуються і висновком почеркознавчої експертизи №114 від 08 травня 2018 року, яка проведена в рамках досудового розслідування, внесеного до ЄРДР за №0006101 від 13 грудня 2017 року, за ознаками злочину, передбаченого ч.2 ст.190 КК України щодо шахрайських дій ОСОБА_7, відповідно до якого підпис напроти запису «Клипич Светлана Петровна» на документі із назвою «мировое соглашение» від 23 вересня 2009 року виконий ОСОБА_7 ( п.2); руковописний запис «По данной расписке долг погашен 23.09.2016 г. 23.09.2009 г. Била видана сума 30000$. Данная расписка продлевалась несколько раз» на розписці ОСОБА_3 про отримання коштів від ОСОБА_7 від 23.09.2009 року виконаний ОСОБА_8

Відповідно до положень ст. 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.

Із змісту розписки від 23 вересня 2009 року вбачається, що її написано власноручно відповідачем, при здоровому глузді, тверезій пам'яті та без примусу.

Проте в апеляційній скарзі ОСОБА_3 посилається на те, що розписка була написана нею під впливом насильницьких дій з боку ОСОБА_7 Однак таке не може бути прийнято судом до уваги, з огляду на таке.

Відповідно до ст.202 ЦК України правочином є дія, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Двостороннім правочином є погоджена дія двох сторін.

Частиною 1 ст.215 ЦК України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5, 6 ст.203 цього Кодексу.

Виходячи з положень ст.215 ЦК України та п.7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» ( далі - Пленуму), правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Такими підставами є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені ч.ч. 1- 3, 5, 6 ст.203 ЦК України.

В свою чергу ст.203 ЦК України встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, відповідно до яких: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Положенням ч.1 ст.231 ЦК України встановлено, що правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним.

Згідно з роз'ясненнями, викладеними у п.п.19, 21 Пленуму, відповідно до статей 229 - 233 ЦК правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним.

При вирішенні спорів про визнання недійсним правочину, вчиненого особою під впливом насильства (ст.231 ЦК) судам необхідно враховувати, що насильство має виражатися в незаконних, однак не обов'язково злочинних діях. Насильницькі дії можуть вчинятись як стороною правочину, так і іншою особою - як щодо іншої сторони правочину, так і щодо членів її сім'ї, родичів тощо або їх майна. Факт насильства не обов'язково має бути встановлений вироком суду, постановленим у кримінальній справі.

Погроза полягає у здійсненні тільки психічного, але не фізичного впливу, і має місце за наявності як неправомірних, так і правомірних дій. Вона може бути підставою для визнання правочину недійсним, коли через обставини, які мали місце на момент його вчинення, були підстави вважати, що відмова учасника правочину від його вчинення могла спричинити шкоду його законним інтересам.

Відповідно до змісту ст. ст. 12, 13, 76-81 ЦПК України суд розглядає цивільні справи на засадах змагальності сторін, в межах заявлених вимог і на підставі доказів поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, докази повинні подаватись належні, тобто містити інформацію щодо предмета доказування, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Разом з тим, відповідачем в порушення вищезазначених норм права не надано суду належних та допустимих доказів про те, що саме на момент вчинення правочину 23 вересня 2009 року на неї вчинявся психічний чи фізичний тиск, внаслідок якого вона написала дану розписку без вільного волевиявлення та всупереч внутрішній волі.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 після написання розписки з 2009 року до правоохоронних органів з приводу застосування до неї чи до її дочки насильницьких дій з боку ОСОБА_7 не зверталася, що нею не заперечувалось в суді апеляційної інстанції.

З позовом про визнання договору позики в установленому законом порядку недійсним з цих підстав, як до пред'явлення до неї позову ОСОБА_5, так і після ухвалення оскаржуваного рішення, ОСОБА_3 не зверталася, що підтвердила у судому засіданні апеляційної інстанції.

Решта доводів апеляційної скарги на законність судового рішення не впливають та зводяться до переоцінки доказів.

Згідно ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Частинами 2-4 ст. 137 ЦПК України визначено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Як вбачається з матеріалів справи, 15 жовтня 2016 року року між адвокатом ОСОБА_2 та ОСОБА_5 був укладений договір про надання юридичної допомоги. Відповідно до даного договору ОСОБА_2 зобов'язався представляти інтереси ОСОБА_5 пов'язанні з розглядом справи про стягнення коштів за договором займу від 23 вересня 2009 року.

Проте витрати на правову допомогу в розмірі 3500 грн., які просила стягнути за свою користь позивач, не є документально підтвердженими нею ( відсутня квитанція про сплату цих коштів адвокату, акт виконаних робіт), а відтак відсутня підстави для їх стягнення.

Відповідно до ч. 1 цієї статті, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Позивачем при зверненні до суду сплачено судовий збір у розмірі 2998 грн.32 коп. Судом апеляційної інстанції позов задоволено частково. За такого, з відповідача на користь позивача належить стягнути судовий збір у розмірі 2952 грн.67 коп.

Судовий збір за подачу апеляційної скарги складає 4497 грн.47 коп. (хоча сплачено відповідачем 4500грн.). Враховуючи часткове задоволення апеляційної скарги, з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 підлягає стягненню судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 68 грн.46 коп.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376,381, 382 ЦПК України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Заочне рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 04 травня 2017 року скасувати та постановити по справі нове судове рішення.

Позов ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 (ІНФОРМАЦІЯ_2, місце народження - м. Миколаїв, РНОКПП НОМЕР_1, зареєстрована - АДРЕСА_1), на користь ОСОБА_5 ( ІНФОРМАЦІЯ_3, місце народження - м. Миколаїв, зареєстрована АДРЕСА_2) - 295 265 ( двісті дев'яносто п'ять тисяч двісті шістдесят п'ять) грн.86 коп. боргу за договором позики, з яких: позики - 240 204 ( двісті сорок тисяч двісті чотири) грн., три відсотки річних - 7211 ( сім тисяч двісті одинадцять) грн.45 коп., відсотки за користування позикою - 47850 ( сорок сім тисяч вісімсот п'ятдесят ) грн.41 коп., та 2952( дві тисячі дев'ятсот п'ятдесят дві) грн.67 коп. судового збору.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 68 ( шістдесят вісім) грн. 46 коп. судового збору за подачу апеляційної скарги.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду, за правилами, передбаченими ст.389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий Ж.М. Яворська

Судді Т.М. Базовкіна

Т.Б. Кушнірова

Повний текст постанови складено 24 січня 2019 р.