Дата документу 28.03.2019
Справа № 334/5229/18
Провадження № 2/334/850/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

заочне

28 березня 2019 року Ленінський районний суд м. Запоріжжя у складі головуючого судді Турбіної Т.Ф., при секретарі Лиходід А.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Запоріжжі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_3, третя особа: районна адміністрація Запорізької міської ради по Дніпровському району як орган опіки та піклування про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2018 року позивачка звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2, яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_3, третя особа: Орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Дніпровському району про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, в обґрунтування якого зазначила, що на підставі рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 21.06.2017 року вона набула право власності на квартиру АДРЕСА_1.

12.01.2018 року право власності на квартиру було зареєстровано Департаментом реєстраційних послуг Запорізької міської ради в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності.

Позивачка додатково зазначила, що до набуття нею права власності на вказане житлове приміщення, воно належало її батьку та ще за його життя відповідачка по справі ОСОБА_2 разом зі своїм сином ОСОБА_3 були прописані як члени родини власника.

27.12.2014 року батько позивачки помер, але за життя склав заповіт, за умови якого все його майно він заповідав своїй дочці ОСОБА_1, у звязку з чим після його смерті, позивачка звернулась до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини, проте отримати свідоцтво про право на спадщину не змогла, з причини відсутності оригіналів правовстановлюючих документів на квартиру. Рідна сестра позивачки ОСОБА_2 в судовому порядку намагалася визнати недійсним заповіт батька, але на підставі її особистої заяви, ухвалою Орджонікіджевського районного суду м. Запоріжжя від 24.10.2016 року її позовну заяву залишено без розгляду.

Позивачка в позові зазначила, що ОСОБА_2 та її син ОСОБА_3 останні пять років не мешкають у спірній квартирі, більше того, згідно Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за відповідачкою зареєстроване право власності на 1/3 частину квартири АДРЕСА_2. Особистих, побутових речей та меблів відповідачів у належній ОСОБА_1 квартирі немає, вони не утримують квартиру та не сплачують вартість нарахованих комунальних послуг.

У звязку з реєстрацією відповідачів в належній позивачці квартирі остання повинна сплачувати комунальні послуги та інші платежі, що складають додаткові матеріальні витрати та порушує її право на володіння та розпорядження своєю власністю.

Позивачка та її представник адвокат ОСОБА_4 в судовому засіданні підтримали позовні вимоги та просили задовольнити їх у повному обсязі і усунути позивачці перешкоди у користуванні та розпорядженні майном шляхом визнання відповідачів таким, що втратили право користування квартирою. Проти ухвалення заочного рішення не заперечували.

Відповідачі відзив на позов не подали, в судове засідання не зявилися, про день та час слухання справи повідомлялися своєчасно, належним чином, згідно вимог ЦПК України. Причини неявки суду не повідомили, заяви про розгляд справи за їх відсутності суду не надали, у звязку з чим, відповідно до ст.ст. 280-283 ЦПК України зі згоди позивачки, суд ухвалює заочне рішення.

Представник третьої особи районної адміністрації Запорізької міської ради по Дніпровському району як орган опіки та піклування в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог в частині визнання малолітнього ОСОБА_3 таким, що втратив право користування житлом не заперечувала, обґрунтовуючи свої пояснення висновком органу опіки № 05/01-27/0434 від 15.03.2019 року, згідно якого комісією з питань захисту прав дитини районної адміністрації Запорізької міської ради по Дніпровському району 06.03.2019 року, протоколом №5/13 було зясовано, що згідно акту обстеження умов проживання хлопчика від 04.03.2019 року було встановлено, що відповідачі ОСОБА_2М разом з сином ОСОБА_3 у квартирі АДРЕСА_3 не мешкають, а у звязку з тим, що згідно Довідки з реєстру речових прав від 18.07.2018 року № 131262495 відповідачці належить на праві власності 1/3 частина квартири АДРЕСА_4, то саме вона повинна забезпечувати створення умов необхідних для належного розвитку і виховання дитини, у тому числі дбати про забезпечення житлових та майнових прав.

Свідки ОСОБА_5 та ОСОБА_6 в судовому засіданні надали пояснення аналогічні обставинам, викладеним у позові.

Вислухавши пояснення учасників процесу, вивчивши матеріали справи, дослідивши докази у їх сукупності, суд приходить до наступних висновків.

Приписами статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Частиною 1 статті 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно ст. 316 ЦК України, право власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, не залежно від волі інших осіб.

Положеннями ст. 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Відповідно до ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник майна має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

За правилами статті 150 Житлового кодексу України, власник має право використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Аналогічні приписи містить і стаття 383 ЦК України.

За положеннями частини 1 статті 405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Згідно приписів частини 4 статті 156 ЖК України, до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Разом з тим, частиною 2 статті 405 ЦК України передбачено, що член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ними і власником житла або законом.

Тобто, з урахуванням викладеного можливо дійти висновку, що відсутність члена сім'ї або особи сімейні відносини, з якою припинені, за адресою реєстрації місця проживання понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати особою права користування житлом, яке їй не належить.

Згідно із частиною 1 статті 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

За приписами статті 41 Конституції України та статті 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Отже власник майна, здійснює право своєю волею, а тому може вчиняти щодо майна будь-які дії. Власник вправі розпоряджатися належним йому майном в абсолютний спосіб, за своєю волею, яка обмежується тільки законом, оскільки суб'єктивне право власності є абсолютним.

Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні майном, яке належить йому на праві власності.

В судовому засіданні встановлено, що рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 21.06.2017 року по цивільній справі №334/2753/17 (провадження №2/334/2121/17) за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, ІПН НОМЕР_1, було визнано право власності в порядку спадкування за заповітом після смерті спадкодавця ОСОБА_7, померлого 27.12.2014 року, на квартиру за адресою: АДРЕСА_5.

Згідно вказаного рішення ОСОБА_7, який був батьком ОСОБА_8 на підставі свідоцтва про право власності на житло № 3210 від 21.10.1993 року належала спірна квартира. За життя ОСОБА_7 30.04.2014 року склав заповіт, за умовами якого заповів позивачці все своє майно.

06.03.2017 року ОСОБА_1 звернулась до нотаріуса для оформлення спадщини, але постановою приватного нотаріуса ОСОБА_9 від 03.03.2017 року за № 364/02-31 у вчиненні нотаріальної дії їй було відмовлено, у звязку з відсутністю правовстановлюючих документів на квартиру.

Відповідно до ухвали Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 24.10.2016 року по справі № 334/2171/15-ц (провадження №2/334/1666/2016) позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_10 про визнання заповіту недійсним залишено без розгляду.

Згідно відповіді Департаменту реєстраційних послуг Управління державної реєстрації фізичних осіб по Дніпровському району № 04-42/3-4/2241 від 11.07.2018 року за адресою: АДРЕСА_5 зареєстровані ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3.

Згідно пояснень ОСОБА_1, не спростованих відповідачами, станом на теперішній час останні постійно мешкають за адресою: АДРЕСА_6.

Частиною 2 ст.29 ЦК України передбачено, що фізична особа, яка досягла 14-ти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, встановлених законом.

Відповідно до ст. 176 Сімейного кодексу України, батьки зобовязані передати у користування дитини майно, яке має забезпечити її виховання та розвиток.

Таким чином,саме батьки повинні забезпечувати створення умов необхідних для належного розвитку і виховання дитини, у тому числі дбати про забезпечення житлових та майнових прав.

Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 131262495 від 18.07.20148 року, за відповідачкою ОСОБА_2 зареєстроване право власності на 1/3 частину квартири АДРЕСА_2.

Згідно долученого до позову Висновку органу опіки та піклування районної адміністрації № 05/01-27/0434 від 15.03.2019 року, комісією з питань захисту прав дитини районної адміністрації Запорізької міської ради по Дніпровському району 06.03.2019 року, протоколом №5/13 було зясовано, що згідно Акту обстеження умов проживання ОСОБА_3 від 04.03.2019 року було встановлено, що відповідачі ОСОБА_2М разом з сином ОСОБА_3 у квартирі АДРЕСА_3 не мешкають.

Таким чином, відповідачі фактично більше року не проживають у належній позивачці квартирі, житловим приміщенням квартири не користуються, особистих речей за вказаною адресою не мають, не сплачують комунальні послуги, в добровільному порядку знятись з реєстрації не бажають, оскільки з позивачкою не підтримують родинних стосунків, тому, суд приходить до вмотивованого висновку, що в силу статті 405 ЦК України вони втратили право користування спірною квартирою, а зняття їх з реєстрації місця проживання за приписами статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», на теперішній час, можливо здійснити лише на підставі судового рішення, про позбавлення їх права користування житловим приміщенням.

В пункті 34 Постанови Пленуму № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ наголосив, що усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою.

Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою.

На підставі викладеного суд дійшов висновку, що позов обґрунтований і підлягає задоволенню.

Керуючись ст. ст. 4, 7, 12, 27, 76-81, 258-259, 354 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 - задовольнити.

Визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, та ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, такими, що втратили право користування квартирою № 162 в будинку №11 по вул. Академіка Александрова в м. Запоріжжі.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, яку може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому цим Кодексом.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Запорізького апеляційного суду через Ленінський районний суд м. Запоріжжя шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не були вручені у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя: Турбіна Т. Ф.