Постанова

Іменем України

21 серпня 2019 року

м. Київ

справа № 648/3773/15-ц

провадження № 61-16146св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Калараша А. А., Литвиненко І. В., Сердюка В. В., Фаловської І. М. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Апеляційного суду Херсонської області від 17 січня 2017 року у складі колегії суддів: Фурман Т. Г., Воронцової Л. П., Пузанової Л. В.

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення»

ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2015 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.

Позовна заява мотивована тим, що 14 лютого 2008 року між Закритим акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» (далі - ЗАТ КБ «ПриватБанк»), правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_1 був укладений договір про іпотечний кредит, відповідно до умов якого банк надав ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 48 500 грн зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 15 % річних з кінцевим терміном погашення кредиту не пізніше 14 лютого 2013 року.

Виконання позичальником зобов`язань за договором про іпотечний кредит забезпечувалося договором поруки від 14 лютого 2008 року, укладеним банком із ОСОБА_2 .

Згідно із заявою позичальника договір про іпотечний кредит від 14 лютого 2008 року було переведено з валюти гривня у валюту долар США та 16 липня 2008 року між сторонами укладено додаткову угоду до договору про іпотечний кредит. Розмір кредиту після проведення конвертації з урахуванням винагороди банку склав 9 905,55 дол. США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 14,04 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом.

Банк надав відповідачу кредит у розмірі та на умовах, передбачених договором, проте відповідач свої зобов`язання за договором не виконала належним чином, внаслідок чого утворилась заборгованість, яка, відповідно до уточнених позовних вимог, станом на 30 червня 2016 року становить 558 263,81 грн та складається із: заборгованості за кредитом в розмірі 42 099,02 грн, заборгованості зі сплати процентів - 133 406,03 грн, пені за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором - 355 936,67 грн, штрафу (фіксованої частини) - 250 грн та штрафу (процентної складової) - 26 572, 09 грн.

На підставі викладеного ПАТ КБ «ПриватБанк» просило стягнути солідарно із ОСОБА_1 та ОСОБА_2 заборгованість за кредитним договором у розмірі 558 263,81 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Білозерського районного суду Херсонської області від 14 вересня 2016 року позов задоволено частково.

Стягнуто солідарно із ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за договором про іпотечний кредит від 14 лютого 2008 року у розмірі 42 285,37 грн.

Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» судові витрати по сплаті позивачем судового збору у розмірі 2 114,26 грн.

Стягнуто із ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» судові витрати по сплаті позивачем судового збору у розмірі 2 114,26 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивач, діючи всупереч укладеному між ним та ОСОБА_1 14 лютого 2008 року договору про іпотечний кредит, без її згоди (що підтверджується судовим рішенням, яке набрало законної сили ) перевів валюту гривня у валюту долар США та при цьому закрив відповідачу рахунок для зарахування коштів в гривнях, а натомість відкрив рахунок для зарахування коштів в долар США, таким чином, позбавив позичальника можливості належним чином виконувати умови договору, передбачені пунктом 1.5 цього договору, відповідно до якого погашення платежів за кредитом здійснюється позичальником виключно у національній валюті України.

Останній платіж був здійснений відповідачем 22 січня 2009 року, а отже до стягнення підлягає заборгованість, яка утворилася у лютому 2009 року.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням Апеляційного суду Херсонської області від 17 січня 2017 року рішення суду першої інстанції в частині стягнення заборгованості за договором про іпотечний кредит від 14 лютого 2008 року змінено, збільшено суму заборгованості за відсотками стягнутої солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» з 186,35 грн до 40 972,65 грн, загальну суму - з 42 285,37 грн до 83 071,67 грн.

Рішення місцевого суду в частині відмови у задоволенні заявлених вимог про стягнення пені скасовано і ухвалено в цій частині нове рішення.

Стягнуто солідарно із ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» пеню у розмірі 57 682,82 грн.

У решті рішення місцевого суду залишено без змін.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що позичальник не виконала належним чином умови кредитного договору, тому виникла заборгованість перед банком.

Рішенням суду визнано недійсною додаткову угоду про заміну валюти кредиту, тому на вимогу колегії суддів апеляційного суду банком наданий розрахунок кредитної заборгованості у гривнях за процентною ставкою 15 % відповідно до умов договору про іпотечний кредит від 14 лютого 2008 року, яка складається з заборгованості: по тілу кредиту, процентам та пені.

При цьому, зазначена заборгованість нарахована за період з 15 лютого 2008 року до 30 червня 2016 року. До суду з позовом банк звернувся у жовтні 2015 року.

Враховуючи вимоги статей 257, 258, 267 ЦК України та заяву відповідача про застосування позовної давності, банк має право вимагати стягнення заборгованості за відсотками в межах позовної давності в три роки, а заборгованості з пені - в один рік.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у березні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення апеляційного суду, ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову або направити справу на новий розгляд.

Поручитель ОСОБА_2 з касаційною скаргою на судові рішення не звертався.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга обґрунтована тим, що між сторонами укладено кредитний договір, відповідно до умов якого позичальник отримала кредит у національній валюті під 15 % річних та зобов`язалася погашати кредит щомісячними платежами у розмірі 1 159,12 грн.

Відповідач в суді першої інстанції заявила про застосування строку позовної давності, тому суди повинні були застосувати наслідки спливу строку позовної давності до кожного з прострочених платежів.

Суди встановили, що останній платіж позичальник здійснила 22 січня 2009 року, а до суду з цим позовом банк звернувся лише у жовтні 2015 року, тому суди безпідставно не застосували позовну давність.

Доводи інших учасників справи

Інші учасники справи не скористався своїм правом на подання до суду своїх заперечень щодо змісту і вимог касаційної скарги, відзиву на касаційну скаргу до касаційного суду не направили.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 квітня 2017 року відкрито касаційне провадження і витребувано цивільну справу.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

12 квітня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Відповідно до підпунктів 2.3.2, 2.3.4, 2.3.13, 2.3.49 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, затвердженого рішенням Ради суддів України від 26 листопада 2010 року № 30, зі змінами та доповненнями, постанови Пленуму Верховного Суду від 24 травня 2019 року № 8 «Про здійснення правосуддя у Верховному Суді» та рішення зборів суддів Касаційного цивільного суду від 28 травня 2019 року № 7 «Про заходи, спрямовані на своєчасний розгляд справ і їх вирішення у розумні строки», у справі призначено повторний автоматизований розподіл.

Ухвалою Верховного Суду від 12 серпня 2019 року справу призначено до розгляду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що 14 лютого 2008 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_1 укладено договір про іпотечний кредит, відповідно до пункту 1.1 якого кредитор зобов`язався надати позичальнику грошові кошти, а позичальник зобов`язався прийняти, належним чином використати та повернути кредит у розмірі 48 500 грн, сплатити відсотки за користування кредитом у розмірі 15 % на рік, а також інші платежі в порядку, на умовах та в строки, визначені цим договором.

Строк дії договору визначений сторонами не пізніше 14 лютого 2013 року (пункт 1.3 договору).

Погашення кредиту та сплату нарахованих кредитором відсотків сторонами погоджено щомісячними ануїтетними платежами у розмірі 1 159,12 грн (пункт 2.4 договору).

З метою забезпечення виконання зобов`язань за договором про іпотечний кредит між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 14 лютого 2008 року був укладений договір поруки, відповідно до якого останній поручився перед банком за виконання ОСОБА_1 свого обов`язку повернути кредит і сплатити проценти за користування грошовими коштами.

Відповідно до додаткової угоди від 16 липня 2008 року зобов`язання позичальника були переведені в іноземну валюту. Розмір кредиту після проведення конвертації з урахуванням винагороди банку складав 9 905,55 дол. США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 14,04 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом.

Рішенням Білозерського районного суду Херсонської області від 14 листопада 2014 року у справі № 648/1329/13-ц, яке набрало законної сили, визнано недійсним додаткову угоду від 16 липня 2008 року до договору про іпотечний кредит від 14 лютого 2008 року, укладену між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1

Суди також встановили, що останній платіж за кредитним договором позичальником був здійснений 22 січня 2009 року і з лютого 2009 року повернення кредиту припинено.

На вимогу суду першої інстанції банк надав розрахунок заборгованості у гривні, відповідно до якого станом на 30 червня 2016 року ОСОБА_1 має заборгованість у розмірі 558 263, 81 грн, яка складається із: заборгованості за кредитом - 42 099,02 грн, заборгованості по процентам за користування кредитом - 133 406,03 грн, пені за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором - 355 936,67 грн, штрафу (фіксованої частини) - 250 грн та штрафу (процентної складової) - 26 572, 09 грн.

Згідно з зазначеним вище розрахунком заборгованість нарахована за процентною ставкою 25,08 % річних.

На вимогу суду апеляційної інстанції банком наданий розрахунок кредитної заборгованості за процентною ставкою 15 % відповідно до умов договору про іпотечний кредит від 14 лютого 2008 року, яка складається з заборгованості: по тілу кредиту у розмірі 39 940,83 грн, по процентам в розмірі 74 245,64 грн та пені -239 989 грн.

При цьому, зазначена заборгованість нарахована за період з 15 лютого 2008 року до 30 червня 2016 року.

До суду з позовом банк звернувся у жовтні 2015 року. Під час розгляду справи відповідач заявляла про застосування позовної давності.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає задоволенню частково.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення місцевого та апеляційного судів не відповідають.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною першою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати кредит позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит і сплатити проценти.

Тобто, зобов`язання з надання кредиту, його повернення та сплати процентів є основним, а зобов`язання зі сплати штрафу та пені є додатковим до основного.

Позивач обов`язки за умовами договору виконав, надавши кредитні кошти ОСОБА_1 , а остання зобов`язалася за договором повертати кредит з процентами періодичними платежами до 14 лютого 2013 року.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

У відповідності зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно з частиною першою статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.

Відповідно до статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Оскільки умовами договору передбачені окремі самостійні зобов`язання, які деталізують обов`язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового платежу, а отже, і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення.

Відповідачем заявлено про застосування строку позовної давності.

У випадку спливу позовної давності заява про захист цивільного права або інтересу приймається судом до розгляду, проте сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини друга та четверта статті 267 ЦК України).

Проте, суди вказаного не врахували, не перевірили належним чином застосування наслідків спливу строку позовної давності до чергових платежів, з урахуванням того, що останній платіж за кредитним договором позичальником був здійснений 22 січня 2009 року, а банк звернувся до суду з цим позовом у жовтні 2015 року.

Отже, відсутні правові підстави для стягнення заборгованості за кредитним договором поза межами строку позовної давності, яка обраховується щодо кожного щомісячного платежу окремо, про застосування якої вцілому заявлено стороною у спорі.

Також апеляційний суд дійшов помилкового висновку про наявність правових підстав для стягнення процентів після спливу строку кредитування.

Відповідно до частини другої статті 1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 («Позика») глави 71 («Позика. Кредит. Банківський вклад»), якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

За умовами договору сторони погодили щомісячну сплату відсотків за кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом, який наданий до 14 лютого 2013 року.

Відтак, у межах строку кредитування до 14 лютого 2013 рокупозичальник мала, зокрема, повертати позивачеві кредит і сплачувати проценти періодичними (щомісячними) платежами. Починаючи з 15лютого 2013 року, відповідач мала обов`язок незалежно від пред`явлення вимоги позивачем повернути всю заборгованість за договором, а не вносити її періодичними платежами, оскільки останні були розраховані у межах строку кредитування.

Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Враховуючи викладене, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.

Проте, апеляційний суд на вказані вище норми права уваги не звернув, тому дійшов помилкового висновку про наявність правових підстав для стягнення процентів за кредитним договором після 14 лютого 2013 року (спливу строку кредитування).

Згідно зі статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 258 ЦК України позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Встановлено, що позивач звернувся 13 жовтня 2015 року до суду з цим позовом.

Отже за умови наявності заяви про застосування позовної давності та тієї обставини, що після настання терміну внесення чергового платежу за договором і після спливу строку кредитування зобов`язання простроченого боржника за договором не припиняється (крім сплати відсотків у межах погодженого строку кредитування), період нарахування основної суми боргу є з 13 жовтня 2012 року до 13 жовтня 2015 року; період нарахування відсотків - з 13 жовтня 2012 року до 15 лютого 2013 року (закінчення строку кредитування), а період нарахування пені, який обмежуються одним роком звернення до суду, є з 13 жовтня 2014 року до 13 жовтня 2015 року.

Отже, банк має право на стягнення з позичальника у межах строку позовної давності заборгованості за тілом кредиту у розмірі 5 531,07 грн та заборгованості зі сплати процентів за користування кредитними коштами - 299,95 грн. Вказана заборгованість обрахована Верховним Судом відповідно до наданого позивачем розрахунку заборгованості від 28 листопада 2016 року, що міститься у матеріалах справи.

Відповідно до пункту 6.4 кредитного договору при порушенні позичальником будь-якого зобов`язання, передбаченого пунктами 2.4, 6.2 цього договору, кредитор має право нараховувати, а позичальник зобов`язується сплатити кредитору пеню у розмірі 0,15 від суми простроченого платежу, але не менше 1 грн за кожен день прострочки.

При цьому, як вбачається з розрахунку заборгованості, наданої банком на вимогу апеляційного суду, розрахунок пені по кожному простроченому платежу надано лише за період з 15 лютого 2008 року до 15 лютого 2013 року, а також вказано загальну суму пені станом на 30 червня 2016 року.

Отже, ПАТ КБ «ПриватБанк» не зазначило обґрунтованого розрахунку пені в межах строку позовної давності, а саме за період з 13 жовтня 2014 року до 13 жовтня 2015 року, тому у задоволенні позову в цій частині необхідно відмовити за необґрунтованістю позовних вимог в цій частині.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 400 ЦПК України суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Статтею 412 ЦПК України визначено, що підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення.

Оскільки суди неправильно застосували норми матеріального права, це порушення призвело до ухвалення незаконних судових рішень в частині вирішення позовних вимог до позичальника, тому рішення суду першої інстанції та рішення апеляційного суду необхідно скасувати в цій частині, прийняти в указані частині нову постанову про задоволення позову частково. В задоволенні решти позовних вимог до позичальника необхідно відмовити.

Відповідно до вимог статті 400 ЦПК України судові рішення в частині позовних вимог до поручителя ОСОБА_2 в касаційному порядку не оскаржувалися, тому касаційним судом не переглядалися.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Білозерського районного суду Херсонської області від 14 вересня 2016 року та рішення Апеляційного суду Херсонської області від 17 січня 2017 року скасувати в частині вирішення позовних вимог Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором у розмірі 558 263,81 грн та прийняти в цій частині нову постанову про задоволення позову частково.

Стягнути із ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 5 891,02 грн, яка складається із заборгованості за тілом кредиту - 5 531,07 грн та заборгованості зі сплати процентів за користування кредитними коштами - 299,95 грн.

У задоволенні решти позовних вимог Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді А. А. Калараш

І. В. Литвиненко

В. В. Сердюк

І. М. Фаловська