Постанова

Іменем України

10 січня 2019 року

м. Київ

справа № 360/650/16-ц

провадження № 61-11987св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Хопти С. Ф. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивачі: ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5,

представники ОСОБА_1: ОСОБА_6, ОСОБА_7,

відповідачі: ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_1,

представник ОСОБА_2 - ОСОБА_8,

треті особи: Бородянськарайонна державна адміністрація Київської області, Микулицька сільська рада Бородянського району Київської області,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 та його представника - ОСОБА_7 на рішення Бородянського районного суду Київської області від 27 січня 2017 року у складі судді Унятицького Д. Є. та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 22 березня 2017 року у складі колегії суддів: Сушко Л. П.,

Ігнатченко Н. В., Кулішенка Ю. М.,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до

ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5, треті особи: Бородянська районна державна адміністрація Київської області, Микулицька сільська рада Бородянського району Київської області, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

Позовна заява мотивована тим, що на підставі рішення виконавчого комітету районної Ради депутатів трудящих від 17 січня 1983 року № 19 на сім'ю з чотирьох осіб: на нього, дружину - ОСОБА_11, синів: ОСОБА_12 та ОСОБА_2, йому видано ордер № 22 на жиле приміщення по

АДРЕСА_1. ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 зареєстровані за вказаною адресою.

Зазначав, що з 06 січня 1994 року по 07 липня 1997 року ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 постійно проживали у АДРЕСА_9 а з липня 1997 року проживають у АДРЕСА_10 ОСОБА_5 з народження проживає у АДРЕСА_11

Вказував, що відповідачі за місцем реєстрації без поважних причин не проживають і не бажають добровільно знятися з реєстрації.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_1 просив суд визнати ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 такими, що втратили право користування житловим приміщенням по АДРЕСА_2

У липні 2016 року ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 звернулись до суду із зустрічним позовом до

ОСОБА_1, треті особи: Бородянська районна державна адміністрація Київської області, Микулицька сільська рада Бородянського району Київської області, про визнання права користування житловим приміщенням, усунення перешкод у користуванні квартирою та вселення.

Зустрічна позовна заява мотивована тим, що вони були вимушені виселитися з квартири АДРЕСА_3, у зв'язку зі влаштуванням ОСОБА_1 скандалів, який постійно придирався до них та робив їх життя нестерпним.

Неодноразово вони намагалися вселитися у вказане житлове приміщення, однак ОСОБА_1 постійно влаштовував скандали та не давав ключі від квартири.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 просили суд визнати за ними право на проживання у квартирі АДРЕСА_3 вселити їх у вказане житлове приміщення та зобов'язати ОСОБА_1 не чинити їм перешкоди для проживання.

Рішенням Бородянського районного суду Київської області від 27 січня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 задоволено. Визнано за ОСОБА_2, ОСОБА_3,

ОСОБА_4 та ОСОБА_5 право на проживання у житловому приміщенні у АДРЕСА_3, вселено їх у вказане житлове приміщення та зобовязано ОСОБА_1 не чинити їм перешкоди для проживання в ньому.

Рішення районного суду мотивовано тим, що ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 припинили користування житловим приміщенням АДРЕСА_5 з поважних причин, оскільки після смерті їхньої матері - ОСОБА_13, відносини з ОСОБА_1 та його новою дружиною - ОСОБА_14, яка проживає у квартирі, стали напруженими, у зв'язку із тим, що він намагався їх постійно виселити з спірного житлового приміщення, що також підтверджується рішенням Бородянського районного суду Київської області від 20 лютого 2012 року, тому підстави для задоволення позову ОСОБА_1 відсутні. Також суд першої інстанції виходив з того, що порушення прав позивача ОСОБА_1 реєстрацією відповідачів у спірному житловому приміщенні не встановлено, оскільки останній не є власником спірного житлового приміщення, за комунальні послуги сплачує за фактичне користуванню наданих послуг. Задовольняючи зустрічний позов ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 та

ОСОБА_5, районний суд виходив з того, що відповідачі мають право користуватися житловим приміщенням АДРЕСА_5, але вони позбавлені можливості користуватися ним внаслідок пасивних заперечень ОСОБА_1 Факт наявності перешкод у користуванні житловим приміщенням підтверджується самим запереченням ОСОБА_1 права користування сім'єю ОСОБА_5 спірним житловим приміщенням, що само по собі, підтверджує наявність перешкод зі сторони останнього в користуванні ним, та вказує на необхідність судового захисту їх прав.

Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 22 березня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено. Рішення Бородянського районного суду Київської області від 27 січня 2017 року залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивовано тим, щопозов ОСОБА_1 є необґрунтованим, оскільки відповідачі ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 припинили користуватись житловим приміщенням з поважних причин, а саме у зв'язку з погіршення відносин із позивачем та його новою дружиною після смерті їхньої матері, їх відносини стали напруженими, у зв'язку із тим, що позивач ОСОБА_1 намагався виселити відповідачів, що підтверджується рішенням Бородянського районного суду Київської області від 20 лютого 2012 року. Також зазначав, що порушення прав позивача ОСОБА_1 реєстрацією відповідачів ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 у спірній квартирі не встановлено і останній не є її власником. Щодо вимог зустрічного позову

ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5, то висновки суду першої інстанції відносно того, що позивачі за зустрічним позовом мають право користуватися спірним житловим приміщенням, але, враховуючи, що вони були позбавлені можливості користуватися ним внаслідок заперечень ОСОБА_1 та конфліктних відносин з ним, є законними та обґрунтованими.

У касаційній скарзі, поданій у квітні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_1 та його представник - ОСОБА_7, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права й порушення норм процесуального права, просили скасувати вказані судові рішення та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що оскаржувані судові рішення є незаконними та необґрунтованими з мотивів невідповідності висновків суду обставинам справи. Посилались на те, що змінити підставу позову суд вправі тільки за згодою позивача, однак суди попередніх інстанцій вказаного не врахували, оскільки відмовили у задоволенні його позову та задовольнили зустрічний позов ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 з посиланням на статтю 71 ЖК Української РСР, при цьому залишили поза увагою те, що, звертаючись до суду першої інстанції з позовом, останні посилалися як на статтю 71, так і на статтю 107 ЖК Української РСР.

У липні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшло заперечення від ОСОБА_2,

ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5, в якому вони посилались на те, що касаційна скарга є безпідставною та такою, що

не ґрунтується на матеріалах справи, а оскаржувані судові рішення є законними та обґрунтованими.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У березні 2018 року справу передано до Верховного Суду.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судами встановлено, що квартира АДРЕСА_3 яка складається з трьох кімнат, надана ОСОБА_1 на підставі рішення виконавчого комітету районної Ради депутатів трудящих від 17 січня 1983 року № 19 на сім'ю з чотирьох осіб (ОСОБА_1, дружині - ОСОБА_11, сину - ОСОБА_12, сину - ОСОБА_2 І.), що підтверджується копією ордера № 22 на жиле приміщення (а.с. 9).

Встановлено, що у вказаній квартирі зареєстровані: ОСОБА_1,

ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5, що підтверджується копією будинкової книги (а.с. 10-14).

Квартира АДРЕСА_7 перебувала на балансі Микулицької сільської ради Бородянського району Київської області, а 24 грудня 2008 року списана з балансу сільської ради на підставі свідоцтва на право власності на житло, що підтверджується випискою з протоколу двадцять першої сесії п'ятого скликання Микулицької сільської ради Бородянського району Київської області

від 24 грудня 2008 року (а.с. 145).

Рішенням Апеляційного суду Київської області від 29 січня 2015 року свідоцтво про право власності на спірну квартиру АДРЕСА_3 визнано недійсним

(а.с. 19-20).

Зазначеним житловим приміщенням ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 періодично користувалися, як місцем свого проживання до смерті їх матері ОСОБА_13, яка померла у 2011 році.

Крім того, встановлено, що з 2011 року у квартирі АДРЕСА_7 проживає ОСОБА_14, дружина ОСОБА_1

Згідно зі статтею 47 Конституції Україниніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Згідно із статтями 71, 72 ЖК Української РСР наймач або члени його сім'ї можуть бути визнані судом такими, що втратили право користування жилою площею, зокрема, коли вони в ньому не проживають без поважних причин понад шість місяців. Якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймачем, а в разі спору - судом. Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

У пункті 10 постанови Пленуму Верхового Суду України від 12 квітня 1985 року

№ 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» судам роз`яснено, що у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК України), необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1, суди на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, дійшли правильного висновку про те, що ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 тимчасово не користувалися спірним житловим приміщенням з поважних причин, а саме у зв'язку з погіршення відносин між відповідачами, позивачем та його новою дружиною, після смерті ОСОБА_13, відносини стали напруженими, у зв'язку із тим, що позивач ОСОБА_1 намагався виселити відповідачів, що підтверджується рішенням Бородянського районного суду Київської області від 20 лютого 2012 року. Також не було встановлено порушення прав позивача ОСОБА_1 реєстрацією відповідачів у спірному житловому приміщенні і останній не є його власником.

Задовольняючи зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5, суди попередніх інстанцій на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, дійшли обґрунтованого висновку про те, що позивачі за зустрічним позовом мають право користуватися спірним житловим приміщенням, однак вони позбавлені можливості користуватися ним внаслідок заперечень ОСОБА_1 та конфліктних відносин з ним.

Посилання касаційної скарги про те, що суди без згоди позивача

ОСОБА_1 змінили підставу позову є необґрунтованими, оскільки суди попередніх інстанцій застосували положення статті 71 ЖК Української РСР, на які посилався позивач в обґрунтування позовних вимог (стаття 11 ЦПК України 2004 року), які підлягали застосуванню до спірних правовідносин.

Доводи касаційної скарги висновки судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують, на законність судових рішень не впливають, а направлені на переоцінку доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції. При вирішенні вказаної справи судом правильно визначено характер правовідносин між сторонами, вірно застосовано закон, що їх регулює.

Відповідно до частин першої, другої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 та його представника - ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Рішення Бородянського районного суду Київської області від 27 січня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 22 березня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Б. І. Гулько

Є. В. Синельников

С. Ф. Хопта