ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 січня 2019 року м. Чернівці

Справа №720/1365/18

Чернівецький апеляційний суд у складі суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Владичана А.І.

суддів: Височанської Н.К., Яремка В.В.

секретар Андрушків С.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Новоселицького районного суду Чернівецької області від 18 жовтня 2018 року, (головуючий у 1-й інстанції Вівчар Г.А.),

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що з 1998 року є власником житлового будинку по АДРЕСА_1.

Крім нього в даному господарстві зареєстрована колишня дружина ОСОБА_2, яка там не проживає з березня 2001 року. В 2002 році шлюб між ними розірвано.

Вважає, що відповідач втратила право користування житлом, оскільки без поважних причин близько 17 років не проживає в даному будинку.

Просив визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право користування спірним житловим будинком по АДРЕСА_1.

Рішенням Новоселицького районного суду Чернівецької області від 18 жовтня 2018 року в задоволенні позову відмовлено.

На рішення суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій вважає, що рішення суду ухвалене з недоведеністю обставин, що мають значення для справи, які суд вважає встановленими, невідповідністю висновків суду

____________________________________________________________________

Провадження 22ц/822/50/18 Категорія 46

фактичним обставинам справи, порушенням норм матеріального та процесуального права.

Свої доводи мотивують тим, що належними доказами, які містяться у матеріалах справи, доведено факт не проживання відповідача у спірному будинку понад один рік без поважних причин, що є підставою для задоволення позову.

В апеляційній скарзі просить скасувати рішення Новоселицького районного суду Чернівецької області від 18 жовтня 2018 року та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Заслухавши доповідача про суть оскаржуваного рішення, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, виходячи з наступних підстав.

Згідно із ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Статтею 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, тобто ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що положення частини другої статті 405 Цивільного кодексу України не підлягають застосуванню до спірних правовідносин, оскільки відповідач є співвласником житлового будинку.

Колегія суддів вважає правильними зазначені висновки суду.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 на праві власності належить житловий будинок по АДРЕСА_1, що підтверджується договором купівлі-продажу житлового будинку від 22 грудня 1998 року, посвідченим державним нотаріусом Новоселицької державної нотаріальної контори Чернівецької області Бежан Д.С., зареєстрований у реєстрі №3186 (а.с.6).

У вказаному житловому будинку зареєстрований позивач, до складу його сім`ї входить ОСОБА_2, яка там не проживає (а.с. 9).

18 жовтня 2002 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано, що підтверджується Свідоцтвом про розірвання шлюбу серії НОМЕР_1 та зроблено відповідний запис №165 (а.с. 7).

Згідно статті 22 Кодексу про шлюб та сім`ю України в редакції 1969 року, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Відповідно до ст.ст. 379, 382 ЦК України об'єктом права власності може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира.

Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу 9ст. 68 СК України).

Судом першої інстанції правильно встановлено, що житловий будинок по АДРЕСА_1 придбано в період шлюбу, що не заперечується позивачем, а тому він є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Згідно зі статтею 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Частина перша статті 321 ЦК України передбачає, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Як зазначено у п.34 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності на інших речових прав», оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (ст.41 Конституції України, ст.ст.316-319 ЦК України, то власник на підставі ст. 391 ЦК України не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин).

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Враховуючи вищенаведене, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про відмову в позові, виходячи із засад змагальності щодо подання доказів, їх дослідження та доведеності перед судом їх переконливості, диспозитивності цивільного судочинства, аналізуючи пояснення сторін та подані ними докази.

Безпідставними є посилання апеляційної скарги про те, що позивач самостійно утримує спадкове майно, а відповідач з 2001 року в спірній квартирі не проживає, а, отже, в силу ст. 405 ЦК України втратила право користування житлом.

Житловий будинок по АДРЕСА_1 було набуто позивачем у період шлюбу з відповідачем ОСОБА_2, а статтею 22 Кодексу про шлюб та сім`ю України встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об'єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

На час вирішення спору в суді презумпція спільності права власності на вказаний будинок щодо ОСОБА_2 позивачем не спростована.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права. Рішення суду ухвалено відповідно до норм матеріального і процесуального права і підстав для його скасування по доводам апеляційної скарги немає.

Керуючись ст.ст. 374, 375 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Новоселицького районного суду Чернівецької області від 18 жовтня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 21 січня 2019 року.

Головуючий

Судді: