Дата документу 23.01.2019
Справа № 320/6471/18
Провадження № 2/320/307/19
23 січня 2019 року м. Мелітополь
Мелітопольський міськрайонний суд Запорізької області у складі:
головуючого судді: Іваненко О.В.,
за участю секретаря: Прозорової Т.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про усунення перешкод у вільному користуванні житловим приміщенням шляхом вселення,
ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про усунення перешкод у вільному користуванні житловим приміщенням шляхом вселення.
Позивач та його представник в судове засідання не зявилися, але вони надали заяву про слухання справи за їх відсутності, на позові наполягають. Проти заочного рішення не заперечують.
Відповідачі ОСОБА_2, ОСОБА_2 в судове засідання не зявилися по невідомій суду причині, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином. До Мелітопольського міськрайонного суду повернулися конверти з відміткою листоноші «по закінченню терміну зберігання» так як адресатів не було дома. Згідно ч.3 ст.131 ЦПК України, причини неявки суду не повідомили, заяви про розгляд справи за їх відсутності не надійшло. Суд вважає причини неявки відповідачів в судове засідання неповажними.
Відповідно до ч.3 ст. 211, ч.4 ст.223, ч.1 ст.280, ст.281 ЦПК України, суд ухвалив розглядати справу за відсутності сторін на підставі наявних у ній даних і доказів та ухвалити заочне рішення.
У відповідності до ч.2 ст.247 ЦПК України у звязку з розглядом справи за відсутності сторін фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Суд, дослідивши та вивчивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають повному задоволенню з наступних підстав.
Згідно ч. 1 ст.3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Згідно ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Згідно ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно ч.5 ст.263 ЦПК України, обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений своєї власності. Право приватної власності є непорушним.
Згідно ст. 47 Конституції України, кожному гарантовано має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.
Як встановлено в судовому засіданні, позивачу ОСОБА_1 на праві власності належать 2/3 частини будинку з господарськими прибудовами, які розташовані за адресою: Запорізька область, м. Мелітополь, вул. Чкалова 226, на підставі копії свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 03 березня 1994 року, копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, копією технічного паспорту на житловий будинок від 27 квітня 2018 року (а.с.5-10).
Згідно ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.
Згідно ст.150 ЖК УРСР, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.
З матеріалів справи вбачається, що відповідач ОСОБА_2 є рідним сином позивача ОСОБА_1, а відповідач ОСОБА_3, яка є дружиною ОСОБА_2, є невісткою позивача.
Так, 28 квітня 1994 року між позивачем ОСОБА_1 з одного боку та відповідачем ОСОБА_2 та ОСОБА_4 з іншого боку, було укладено договір дарування 2/3 частини житлового будинку за адресою: Запорізька область, м. Мелітополь, вул. Чкалова, 226 (а.с.11).
Відповідно до ст.156 ЖК УРСР, члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
Відповідно до ст.9 ЖК УРСР, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.
З позовної заяви встановлено, що позивач ОСОБА_1 20.09.2017 року в результаті неприязних відносин із ОСОБА_2 та ОСОБА_2 був вимушений покинути місце проживання за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2, що підтверджується довідкою Голови квартального комітету від 28.06.2018 року (а.с.14).
Судом було встановлено, що позивач ОСОБА_1 звернувся до Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області з позовом про визнання договору (дарування) недійсним, та згідно рішення Мелітопольського міськрайонного суду №320/6630/17 від 25.01.2018р. (суддя Редько О.В.) даний позов, обґрунтовував тим, що на момент укладення договору дарування помилявся щодо правової природи правочину та не мав на меті відчуження на користь сина ОСОБА_2 домоволодіння, яке є єдиним житлом позивача, а підписував договір лише за умови довічного утримання дружиною, та сином, і якби не помилка в правовій природі та його правових наслідках, то спірний договір не був би укладений взагалі, був задоволений повністю. Договір дарування 2/3 частини житлового будинку за адресою: Запорізька область, м. Мелітополь, вул. Чкалова 226,укладений 28 квітня 1994 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - визнано недійсним. Рішення суду набрало законної сили 27.02.2018 року (а.с.12-13).
Відповідно до ст. 155 ЖК УРСР, жилі будинки (квартири), що є в приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством.
Згідно ч.1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Згідно ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави вважати що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод в тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права.
Враховуючи вищевикладене, те, що на даний час на підставі рішення Мелітопольського міськрайонного суду №320/6630/17 від 25.01.2018р. (суддя Редько О.В.) позивач ОСОБА_1 є законним власником 2/3 частинами будинку з господарськими прибудовами, які розташовані за адресою: Запорізька область, м. Мелітополь, вул. Чкалова 226, відповідачі до теперішнього часу чинять перешкоди позивачу у користуванні житловим приміщенням будинку, відмовляються пускати його на територію домоволодіння, встановили нові двері біля воріт, ігнорують телефонні дзвінки, а тому ігнорують законні, конституційні права позивача, позивач ОСОБА_1, будучи пенсіонером та маючи у власності житловий будинок, позбавлений належним чином користуватися та розпоряджатися власністю, а тому суд приходить до висновку, що позовні вимоги щодо усунення перешкоди в користуванні житловим будинком шляхом його вселення в зазначений будинок та не чинити йому перешкод в користуванні будинком, є законними та обґрунтованими у зв'язку з чим підлягають задоволенню.
Відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, згідно якої судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, враховуючи повне задоволення позову, суд вважає, що на користь позивача підлягає відшкодуванню сума судового збору, в розмірі 704,80грн.
Керуючись ст.ст. 12, 13, 141, 259, 263-265, 280-282 ЦПК України, ст.317-391 ЦК України, ст.155, 156 ЖК України, суд
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про усунення перешкод у вільному користуванні житловим приміщенням шляхом вселення задовольнити.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.
Суддя Мелітопольського
міськрайонного суду ОСОБА_5