РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ун. № 759/9251/16-ц

пр. № 2/759/268/19

13 серпня 2019 року м.Київ

Святошинський районний суд м. Києва

у складі:

головуючого судді Миколаєць І.Ю.,

при секретарі Шелудько В.В.,

за участю позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

відповідача ОСОБА_3 ,.

представника відповідача ОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_3 ( АДРЕСА_2 ), треті особи: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 ), Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Солонець Тамара Миколаївна ( АДРЕСА_4 ) про витребування майна з чужого незаконного володіння,

ВСТАНОВИВ :

У липні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до Святошинського районного суду м.Києва з позовом до ОСОБА_3 з вимогою витребувати у ОСОБА_3 належну їй квартиру АДРЕСА_5 . Позов обґрунтовує тим, що 17.12.2003 року за договором купівлі-продажу квартири, посвідченим приватним нотаріусам Київського міського нотаріального округу Качельніковим С. В. за реєстровим номером № 8902, придбала квартиру АДРЕСА_5 . Позивач повідомила, що право власності на квартиру було зареєстроване в Київському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності 18.12.2003 року за реєстровим номером № 30528. Позивач зазначає, що була і залишається власником квартири АДРЕСА_5 . У зв`язку з важкою хворобою матері була змушена на деякий час залишити територію України та переїхати в місто Пермь Російської Федерації для догляду за нею. Відповідно до рішення Управління Федерації міграційної служби Росії по Пермському краю № 9470 від 26.07.2007 року позивачці дозволено тимчасове проживання на території Російської Федерації, який продовжено до 27.08.2019 року. У час відсутності за належною позивачці квартирою наглядав син та друзі, які сплачували комунальні послуги і послуги з охорони. 07.10.2014 року ОСОБА_1 дізналася від друзів, що 02.10.2014 року нібито в неї було куплено квартиру ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Солонець Т. М. за реєстровим номером1197. Позивач зазначає, що продавцем квартири вказано недійсного власника хоча із тим же прізвищем, імям та по-батькові, а вона, як власник, не мала на меті продавати квартиру, в договорі купівлі-продажу не розписувалася та кошти за продаж квартири не отримувала, не зверталась про внесення квартири до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, оскільки на той час знаходилася на території Російської Федерації.

Позивач вважає, що стала жертвою шахрайських злочинних дій зі сторони організованої групи сторонніх осіб та дій нотаріуса, який зловживаючи своїми повноваженнями грубо порушив законодавство в частині встановлення (ідентифікації) осіб учасників цивільно-правової угоди, які звернулися за вчиненням нотаріальної дії. Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Солонець Т. М. 02.10.2014 року внесено відомості до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно і зареєстровано право власності на квартиру на третю особу ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ). Позивач вважає, що саме приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Солонець Т. М. було неправомірно і протиправно оформлено право власності, зареєстровано на третю особу ОСОБА_1 та внесено невірні відомості про реєстраційний номер облікової картки платника податків за даними Державного реєстру фізичних осіб-платників податків на недійсного власника квартири. Позивач зазначає, що приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Солонець Т. М. було посвідчено договір купівлі-продажу від 02.10.2014 року на підставі підробленого договору купівлі-продажу квартири.

Позивач з посиланням на норми статей 41 Конституції України, ч. 1 ст. 321, 316, 317, 319, 658, 330, 387, 388 Цивільного кодексу України (ЦК України) та ст. 155 Житлового кодексу України (ЖК України) просить суд витребувати з відповідача на користь позивача належну їй квартиру АДРЕСА_5 та передати її позивачу.

Відповідач та її представник заперечували проти задоволення позову повністю (том 1 а.с. 195). Представник відповідача посилаєтся на те, що восени 2014 року фактичне володіння квартирою було у ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ), яка фактично володіла нею: мала ключі, можливість неодноразового доступу до неї, документи на квартиру тощо. На підтвердження свого права власності продавець надала нотаріусу і відповідачу оригінал договору купівлі-продажу від 17.12.2003 року, оригінал довідки БТІ про державну реєстрацію права власності на квартиру, звіт про визначення ринкової вартості квартири, довідку форми № 3 від 06.09.2014 року. Нотаріус перевірила подані документи, після чого відбулося оформлення угоди купівлі-продажу квартири. На даний час договір купівлі-продажу є чинним і не визнаний недійсним.

Відповідач вважає, що є добросовісним набувачем квартири, так як квартира вибула з володіння позивача з її волі. Позивач проживає з 2007 року в Російській Федерації, а квартиру було передано повіреним особам, на підтвердження чого, вважає представник позивача, було надано довіреність на управління квартирою. Тому, на думку позивача, квартира не може бути витребувана у добросовісного набувача, якою є відповідач.

Також, позивач звертає увагу, що квартира вибула з власності позивача 02.10.2014 року після внесення приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Солонець Т. М. реєстраційної дії про реєстрацію права власності на квартиру в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Реєстраційна дія не скасована.

Також, представником відповідача надано додаткове пояснення в якому він посилався на те, що обраний Позивачем спосіб захисту прав не відповідає обставинам справи. Витребування майна із застосуванням норми 387 ЦК України застосовується у випадку, коли власник не володіє майном. Права неволодіючого не власника повинні захищатися з посиланням на норму ст. 1212 ЦК України. Представник відповідача звертав увагу також на те, що почеркознавчою експертизою не вирішено питання про те, чи підписувала позивач спірний договір купівлі-продажу. Питання не вирішено з причини ненадання позивачем необхідних вільних зразків підпису.

Третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Солонець Тамара Миколаївна надала письмові пояснення в яких повідомила, що при посвідченні договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_5 між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 нею в повній мірі були виконані вимоги ЦК України, Закону України «Про нотаріат», Порядку вчинення нотаріальних дій (том 1 а.с.36).

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 26 липня 2016 року відкрито провадження у справі (том 1 а.с.25).

05 вересня 2017 року Розпорядженням керівника апарату Святошинського районного суду м. Києва призначено повторний розподіл справи (том 2 а.с. 43).

12 вересня 2017 року справу прийнято до провадження суддею Святошинського районного суду м. Києва Миколаєць І. Ю. (том 2 а.с. 45).

23 квітня 2018 року Святошинським районним судом м. Києва постановлено ухвалу про продовження справи у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін (том 2 а.с. 66).

09 серпня 2018 року протокольною ухвалою Святошинського районного суду м. Києва задоволено клопотання представника відповідача про розгляд справи в порядку загального позовного провадження.

Суд, заслухавши правові позиції сторін, встановивши обставини справи, дослідивши надані сторонами докази дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено, що 17 грудня 2003 року між ОСОБА_5 , від імені якої діяв ОСОБА_6 , та ОСОБА_1 , від імені якої діяв ОСОБА_7 , укладено Договір купівлі-продажу, в результаті якого ОСОБА_1 (паспорт НОМЕР_2 , виданий Ленінградським РУ ГУ МВС України в місті Києві 28 січня 1999 року; картка фізичної особи-платника податків НОМЕР_3 ; мешкає за адресою АДРЕСА_6 ) придбала квартиру АДРЕСА_5 загальною площею 58,20 квадратних метрів. Право власності на квартиру було зареєстроване в Київському міському бюро технічної інвентаризації та права власності на об`єкти нерухомого майна за реєстровим записом № 30528 від 18 грудня 2003 року (том 1 а.с. 15, 220-232).

Отже, Позивач ОСОБА_1 була власницею квартири з 17 грудня 2003 року до 02 жовтня 2014 року.

Судом також встановлено, що позивач має дозвіл на тимчасове проживання на території Російської Федерації з 26 липня 2007 року до 27 серпня 2014 року, який було продовжено до 27.08.2019 року (том 1 а.с. 12, 13).

02 березня 2004 року ОСОБА_1 надала довіреність ОСОБА_6 на управління і розпорядження всім її майном (том 2 а.с. 128).

Допитаний в судовому засіданні 07 лютого 2019 року свідок ОСОБА_6 повідомив, який мав ключі від квартири, мав доступ до квартири з 2007 року до 2014 року, здійснював ремонт квартири - замінював трубу, мав довіреність від ОСОБА_1 , займався переоформленням квартири, опікувався квартирою, мав документи на квартиру, платежі за квартиру не сплачував, сплачували інші особи, ключі від квартири були також у охоронної компанії.

Допитана в судовому засіданні 07 лютого 2019 року свідок ОСОБА_8 повідомила, що не мала доступу до квартири, забирала документи для оплати комунальних послуг, оплачувала комунальні послуги за утримання квартири з 2009 року до 2014 року за кошти, які пересилала ОСОБА_1

Допитана в судовому засіданні 07 лютого 2019 року свідок ОСОБА_9 повідомила, що є сусідкою та проживає у квартирі АДРЕСА_5 . Бачила чоловіка, який назвався хазяїном квартири АДРЕСА_7 . Ще бачила жінку, яка заходила у квартиру для того, щоб показати квартиру, яка була в занедбаному стані, в квартирі був грибок, жили бомжі, після пожежі на балконі спірної квартири. Квартира перебувалав зруйнованому стані.

Таким чином, судом встановлено, що ОСОБА_1 проживала в Російській Федерації, а догляд за квартирою здійснював ОСОБА_6

02 жовтня 2014 року о 10:24:42:47 годині приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Солонець Тамара Миколаївна винесла Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) індексний номер 16199090, яким внесено запис до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності на квартиру за адресою АДРЕСА_8 за ОСОБА_1 реєстраційний номер облікової картки платника податків (далі - РНОКПП) НОМЕР_1 , паспорт НОМЕР_4 виданий 17.09.1999 року Радянським РУ ГУ МВС України в м. Києві, адреса АДРЕСА_9 (том 1 а.с. 199-201).

02.11.2015 року Святошинський районним судом м. Києва у справі № 759/14874/15-ц постановлено ухвалу про закриття провадження по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , Реєстраційної служби Головного управління юстиції у м. Києві, Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Солонець Тамари Миколаївни про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним, скасування державної реєстрації права власності на квартиру, усунення перешкод в користуванні власністю та виселення, в частині позовних вимог до Реєстраційної служби Головного управління юстиції м.Києва про скасування рішення про державну реєстрацію прав та обтяжень; про скасування державної реєстрації права власності на квартиру та зобов`язання вчинити дію. Ухвала набула законної сили (том 2 а.с. 27-28).

Доказів про визнання реєстраційного запису щодо реєстрації за ОСОБА_1 реєстраційний номер облікової картки платника податків (далі - РНОКПП) НОМЕР_1 , паспорт НОМЕР_4 виданий 17.09.1999 року Радянським РУ ГУ МВС України в м. Києві, адреса АДРЕСА_10 недійсним або оскарження дій приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Солонець Тамари Миколаївни з внесення зазначеного запису про реєстрацію права власністю на квартиру матеріали справи не містять.

02 жовтня 2014 року між ОСОБА_1 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_9 , податковий номер НОМЕР_5 , та ОСОБА_3 укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_5 (том 1 а.с. 19).

02 жовтня 2014 року о 12:27:18 годині приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Солонець Тамарою Миколаївною прийнято рішення індексний номер 16205964 про державну реєстрацію права власності на квартиру за ОСОБА_3 (том 1 а.с. 200).

Таким чином, на момент розгляду справи власником і володільцем квартири за адресою АДРЕСА_8 є відповідач ОСОБА_3 .

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулась особа, так і від характеру його порушення.

Відповідно до частини 1 статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

В той же час згідно з частинами першою та другою статті 1212 глави 83 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Виходячи зі змісту зазначеної норми можна виокремити особливості змісту та елементів кондикційного зобов`язання.

Характерною особливістю кондикційних зобов`язань є те, що підстави їх виникнення мають широкий спектр: зобов`язання можуть виникати як із дій, так і з подій, причому з дій як сторін зобов`язання, так і третіх осіб, із дій як запланованих, так і випадкових, як правомірних, так неправомірних. Крім того, у кондикційному зобов`язанні не має правового значення, чи вибуло майно з володіння власника за його волею чи всупереч його волі, чи є набувач добросовісним чи недобросовісним.

Кондикційне зобов`язання виникає за наявності таких умов: 1) набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.

Конструкція статті 1212 ЦК України, як і загалом норм глави 83 ЦК України, свідчить про необхідність установлення так званої «абсолютної» безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору.

Ознаки характерні для кондикції, свідчать про те, що пред`явлення кондикційної вимоги можна визнати належним самостійним способом захисту порушеного права власності, якщо: 1) річ є такою, що визначена родовими ознаками, в тому числі грошовими коштами; 2) потерпілий домагається повернення йому речі, визначеної родовими ознаками (грошових коштів) від тієї особи (набувача), з якою він не пов`язаний договірними правовідносинами щодо речі.

Узагальнюючи викладене, можна дійти висновку про те, що кондиція - це позадоговірний зобов`язальний спосіб захисту права власності або іншого речового права, який може бути застосований самостійно.

Таким чином, права особи, яка вважає себе власником майна, підлягають захисту шляхом задоволення позову до володільця, з використанням правового механізму, установленого статтею 1212 ЦК України у разі наявності правових відносин речово-правового характеру безпосередньо між власником та володільцем майна.

Такий спосіб захисту можливий шляхом застосування кондикційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 1212 ЦК України, які дають право витребувати в набувача це майно.

Разом із тим, відповідно до закріпленого в статті 387 ЦК України загального правила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння, тобто предметом індикаційного позову є вимога неволодіючого майном власника до незаконного володіючого не власника про повернення індивідуально - визначеного майна.

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.

Означена вище правова позиції викладена Верховним Судом у постановах від 23.05.2018 року у справі № 310/5834/13-ц, від 29.05.2019 року у справі № 757/42443/16-ц, від 13.06.2018 року по справі № 910/4749/16.

За змістом статті 317 Цивільного кодексу України власнику належить право володіти, користуватися і розпоряджатися своїм майном.

Відповідно до статті 392 Цивільного кодексу України особа має право звернутися до суду з позовом про визнання права власності: 1) якщо це право оспорюється або не визнається іншими особами (за умови, що позивач не перебуває з цими особами у зобов`язальних відносинах, оскільки права осіб, які перебувають у зобов`язальних відносинах, повинні захищатися за допомогою відповідних норм інституту зобов`язального права); 2) у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Позивач повинен підтвердити наявність на момент розгляду справи права власності на спірне майно. Підставою позову є обставини, що підтверджують право власності позивача на майно. Отже, умовами задоволення позову про витребування майна на користь Позивача є наявність у позивача доказів на підтвердження в судовому порядку факту приналежності їй спірного майна на праві власності.

Отже, наявність права власності на майно у Позивача є основним критерієм при виборі способу захисту права за допомогою механізмів глави 29 ЦК України (статті 387, 388 та інші).

Означена вище правова позиції викладена Верховним Судом у Постанові Верховного Суду від 21.08.2018 року у справі № 910/10306/15.

Крім того, неможливе одночасне застосування судами положень статей 216, 388, 1212 Цивільного кодексу України, про що зроблено висновок у постанові Верховного Суду України від 18.01.2017 у справі № 6-2723цс16.

В силу вимог частини 6 статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, повинні обов`язково враховуватись судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Таким чином, на переконання суду вимога про витребування майна з незаконного володіння за правилами віндикації може бути пред`явлена тільки власником майна, який не володіє своєю власністю, до володільця майна, який не є власником.

Положення частини першої статті 387 ЦК України не можуть застосовуватись як підстави позову про витребування майна особою, яка не є власником майна.

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.

Права особи, яка вважає себе власником майна, підлягають захисту шляхом задоволення позову до володільця з використанням правового механізму, установленого статтею 1212 ЦК України, у разі наявності правових відносин речово-правового характеру безпосередньо між власником та володільцем майна.

Такий спосіб захисту можливий шляхом застосування кондикційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 1212 ЦК України, які дають право витребувати в набувача це майно.

Оскільки судом встановлено речово-правові відносини і відсутність у позивача майна у власності, то до таких відносин не застосовується обраний позивачем спосіб захисту та зобов`язальний спосіб захисту в частині вимог про передачу квартири позивачу.

Задоволення віндикаціного позову передбачає першочергово обов`язкове визначення договору правочину, реєстрації за яким майно вибуло з володіння власника майна не дійсним.

За встановлених судом обставин, договір 2014 року є дійсним, чинним, отже витребування з чужого незаконного володіння є неможливим.

Тобто, є неможливим існування і чинного договору 2014 р. і рішення суду про витребування з чужого незаконного володіння.

12 квітня 2017 року Апеляційний суд міста Києва переглядаючи рішення Святошинського районного суду міста Києва по справі № 759/14874/15-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Солонець Тамари Миколаївни про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним, усунення перешкод в користуванні власністю та виселення, і залишаючи рішення Святошинського районного суду м. Києва від 11 січня 2017 року без змін зазначив: права особи, яка вважає себе власником майна, підлягають захисту шляхом задоволення позову до володільця з використанням правового механізму, установленого статтею 1212 ЦК України, у разі наявності правових відносин речово-правового характеру безпосередньо між власником та володільцем майна; такий спосіб захисту можливий шляхом застосування кондикційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 1212 ЦК України, які дають право витребувати в набувача це майно.

Також, згідно висновку експертів від 09.12.2016 року (том 1 а.с.142-157) не можливо встановити чи виконано підпис позивача ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_3 )в оригіналі Договору купівлі-продажу квартир від 02.10.2014 року позивачкою або іншою особою. Оскільки відсутні вільні зразки підпису ОСОБА_1 за любий період часу, у тому числі за 2014 рік. 13.05.2016 на адресу суду та адресу сторони направлено клопотання про надання додаткових вільних зразків підпису ОСОБА_1 07.07.2016 до КНДІСЕ при супровідному листі від 06.07.2016 року № 759/14874/15-ц/38305/16 судді Святошинського районного суду міста Києва Величко Т. О. надійшли додаткові зразки підпису ОСОБА_1 : - вільні: зображення підпису в електрофотокопії сторінок паспорта громадянина України НОМЕР_2 від 28.01.1999 на 4 арк.; - умовно-вільні зразки: зображення підпису в електрофотокопії довіреності від 20.03.2015. Отже, проведення експертизи за наявними зразками підпису та почерку ОСОБА_1 неможливе, оскільки у розпорядженні експерта наявний лише один вільних зразок підпису ОСОБА_1 ».

В той же час експертизою встановлено, що бланк Договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_5 від 17.12.2003 року, який посвідчений приватним нотаріусом КМНО Качельніковим С.В. та знаходиться в архіві приватного нотаріуса КМНО Солонець Т.М. та бланк на якому виконаний Договір купівлі-продажуквартири, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Качельніковим С.В. за реєстровим №8902, що знаходиться у позивача ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_3 ) є відповідними зразками аналогічних нотаріальних бланків нотаріальних документів, виготовлених на підприємстві «ДП»ПК»Зоря», яке здійснює їх випуск. Час виконання реквізитів договору купівлі-продажу квартири від 17.12.2003 року (текст, підписів, рукописних записів, відтисків печаток і штампів) не є відповідними даті « сімнадцяте грудня дві тисячі третього року» вказаний у ньому. Матеріали з яких виготовленні бланк Договору купівлі-продажу квартири позначеного як об`єкт 2 та бланк Договору купівлі продажу квартири від 17.12.2003 року, позначеного як об`єкт 3 ( типографські фарби, папір та голографічні елементи, крім елементу в місці розташування знаків позначення серії та номеру «ВВА №468252 » бланку Договору-об`єкту 2 мають відповідну спільну родову приналежність. Матеріали з яких виготовлені захисні плівки, нанесені на бланках об`єктів 2і3 в місці розташування знаків позначення серії та номеру « ВВА №468252 » і фарби, котрими виконані знаки цих позначень не мають спільної родової приналежності.

Відповідно до частини 3 статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частини 4 статті 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до частини 6 статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущення.

Отже, з огляду на зазначене, позивачем не доведено належними і допустимими доказами всіх необхідних обставин справи. Також позивачем невірно обраний спосіб захисту порушеного права, а тому позов задоволенню не підлягає.

Відповідно до статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст.141 ЦПК України судові, уразі відмови у позові витрати покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст.16, 387, 388, 392 ЦК України, ст.ст.6, ч. 13 ст. 7, 8-13, 18, 19,77-79, 89, 259, 263-265, 268, 273, 274, 279, 354 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

У задоволенні вимог ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_3 ( АДРЕСА_2 ), треті особи: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 ), Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Солонець Тамара Миколаївна ( АДРЕСА_4 ) про витребування майна з чужого незаконного володіння, відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня його проголошення. У разі розгляду справи (вирішення питання ) без повідомлення сторін зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасники справи якому рішення не було вручене у день його складення має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до апеляційного суду м. Києва, при цьому відповідно до п. п. 15.5 п. 15Перехідних положень ЦПК України в редакції Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VIII від 03.10.2017 року до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією кодексу.

Суддя І.Ю.Миколаєць