Постанова

Іменем України

21 серпня 2019 року

м. Київ

справа № 335/71/15-ц

провадження № 61-22200св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Калараша А. А., Литвиненко І. В., Сердюка В. В., Фаловської І. М. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Запоріжжя-Авто»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Орджонікідзевського районного суду міста Запоріжжя від 11 липня 2016 року у складі судді Шалагінової А. В. та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 15 лютого 2017 рокуу складі колегії суддів: Полякова О. З., Бабак А. М., Спас О. В.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення»

ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2014 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Запоріжжя-Авто» (далі - ТОВ «Запоріжжя-Авто») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення матеріальної шкоди, заподіяної підприємству.

Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_2 перебував з ТОВ «Запоріжжя-Авто»у трудових відносинах та з 02 квітня 2010 року працював на посаді завідувача магазином запасних частин№ 4 та філії № 12. Оскільки робота ОСОБА_3 пов`язана з прийманням на зберігання та продажом товарно-матеріальних цінностей, з ним був укладений договір про повну матеріальну відповідальність.

З 09 липня 2014 року без поважної причини відповідач не з`являвся на своєму робочому місці, про що складені акти та оформлена службова записка на ім`я керівника підприємства.

У зв`язку з тривалою відсутністю ОСОБА_3 , що призвело до зупинення діяльності магазину, на підставі наказу від 07 серпня 2014 року на підприємстві була проведена інвентаризація, про що складено протокол засідання інвентаризаційної комісії від 30 вересня 2014 року. У результаті інвентаризації встановлена нестача товарно-матеріальних цінностей на суму 212 643,88 грн (без ПДВ).

Відповідач був повідомлений про дату проведення інвентаризації та запрошений для прийняття участі в ній, проте участі в її проведенні не взяв, пояснень не надав. Сума нестачі у розмірі 212 643,88 грн встановлена за результатами інвентаризації товарно-матеріальних цінностей та визначена на підставі даних бухгалтерського обліку відповідно до вимог законодавства.

На підставі викладеного ТОВ «Запоріжжя-Авто» просило стягнути з ОСОБА_1 матеріальну шкоду в розмірі 212 643,88 грн.

Короткий зміст судових рішень

Рішенням Орджонікідзевського районного суду міста Запоріжжя від 24 березня 2015 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивачем не доведено заявлених вимог. Встановлення розміру збитків та віднесення їх у вину відповідача є помилковим, оскільки на підприємстві не було забезпечено належних умов, необхідних для нормальної роботи і забезпечення повного збереження майна. Позивачем у судовому засіданні протилежного не доведено.

Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 09 вересня 2015 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції, а також зазначив, що відсутні правові підстави для відшкодування працівником шкоди відповідно до положень статей 130, 134, 135-1, 135-3, 138 КЗпП України.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 лютого 2016 року скасовано рішення Орджонікідзевського районного суду міста Запоріжжя від 24 березня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 09 вересня 2015 року, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала суду касаційної інстанції мотивована тим, що суди попередніх інстанцій не врахували, що працівник, який одержав майно або інші цінності за довіреністю або іншим разовим документом, відповідає за їх втрату, недостачу, ушкодження або псування, якщо до кола його обов`язків входить обов`язок виконати окреме трудове завдання - одержати від третьої особи чи матеріально відповідального працівника трудового колективу за разовою довіреністю або іншим разовим документом під свою відповідальність визначене майно та інші цінності та передати його (повернути) у цілості та збереженості власнику або уповноваженому ним органу.

Вирішуючи спір щодо відшкодування працівником майнової шкоди, заподіяної підприємству, суди попередніх інстанцій не встановили: коло трудових обов`язків працівника, визначених трудовим договором, наявність трудового майнового правопорушення - невиконання або неналежне виконання покладених на нього трудових обов`язків, розмір спричиненої майнової шкоди, за яких обставин заподіяна шкода, чи спричинена шкода діями працівника, чи спричинена шкода з корисних мотивів, який ступінь вини працівника за заподіяну шкоду (за виключенням прямої дійсної шкоди), в якому обсязі майнової шкоди несе відповідальність працівник за встановлених фактичних обставин.

Заочним рішенням Орджонікідзевського районного суду міста Запоріжжя від 11 липня 2016 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Запоріжжя-Авто» суму матеріальної шкоди у розмірі 212 643,88 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Запоріжжя-Авто» судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 2 127 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що, провівши інвентаризацію наявних товарно-матеріальних цінностей у магазинах № 4 та № 12 на підставі даних бухгалтерського обліку, ТОВ «Запоріжжя-Авто» встановило розмір шкоди, завданої ОСОБА_1

Відповідач за встановлених судом фактичних обставин справи має нести перед позивачем повну матеріальну відповідальність за заподіяну шкоду у її дійсному розмірі, що відповідає заявленим позовним вимогам.

Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 15 лютого 2017 року заочне рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції, а також зазначив, що товарно-матеріальні цінності, відповідальність за які ніс відповідач, були відсутні при проведенні їх інвентаризації, а вказане свідчить про неналежне виконання відповідачем своїх трудових обов`язків, що призвело до нестачі товару. ОСОБА_1 за встановлених судом фактичних обставин справи має нести перед позивачем повну матеріальну відповідальність за заподіяну шкоду у її дійсному розмірі.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у березні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що відповідача не було ознайомлено з наказом про переведення та відповідною посадовою інструкцією, що є порушенням роботодавцем статті 29 КЗпП України.

Позивач без будь-яких підстав звинуватив відповідача у нестачі відразу у двох магазинах, проте останній не має ніякого відношення до магазину № 12. Суди дійшли помилкового висновку, що магазин № 12 є філією магазину № 4, оскільки такі доводи не підтверджені будь-якими доказами. Навпаки, з матеріалів інвентаризації вбачається, що магазин № 12 існує окремо - в жодній відомості не зазначено, що він є філією.

При цьому, ОСОБА_1 не знав про своє звільнення з роботи, трудова книжка зберігається у ТОВ «Запоріжжя-Авто».

Акти інвентаризації не можуть вважатися належними доказами розміру збитків, оскільки розмір збитків від нестачі визначається шляхом проведення незалежної оцінки відповідно до національних стандартів оцінки. Розрахунок збитків, заподіяних внаслідок пошкодження майна підприємства, повинен бути виконаний шляхом проведення незалежної експертизи, а не визначатися бухгалтерією самого підприємства.

Також всупереч вимог закону позивачем не було створено належну комісію для інвентаризації. Крім того, інвентаризаційна комісія не включила до підсумкового акта інвентаризації відомості про виторг магазинів за період з 01 до 09 липня 2014 року.

Про проведення інвентаризації 11 серпня 2014 року відповідача було повідомлено лише наступного дня - 12 серпня 2014 року, тому він був позбавлений можливості внести до протоколу свої пояснення і зауваження, скористатися своїм правом на участь у роботі комісії. Крім того, відповідача не ознайомили з актом інвентаризації, яка повинна була проводитись на момент переходу його на роботу на посаду завідуючого магазином. Навіть після закінчення інвентаризації ОСОБА_1 не було ознайомлено з її результатами.

Доводи інших учасників справи

Інший учасник справи не скористався своїми правами на подання до суду своїх заперечень щодо змісту і вимог касаційної скарги, відзиву на касаційну скаргу до касаційного суду не направив.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 березня 2017 року відкрито касаційне провадження і витребувано цивільну справу.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

14 травня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Відповідно до підпунктів 2.3.2, 2.3.4, 2.3.13, 2.3.49 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, затвердженого рішенням Ради суддів України від 26 листопада 2010 року № 30, зі змінами та доповненнями, постанови Пленуму Верховного Суду від 24 травня 2019 року № 8 «Про здійснення правосуддя у Верховному Суді» та рішення зборів суддів Касаційного цивільного суду від 28 травня 2019 року № 7 «Про заходи, спрямовані на своєчасний розгляд справ і їх вирішення у розумні строки», у справі призначено повторний автоматизований розподіл.

Ухвалою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 12 серпня 2019 року справу призначено до розгляду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що ОСОБА_1 з 01 січня 2006 року працював у Закритому акціонерному товаристві «Запоріжжя-Авто» (далі - ЗАТ «Запоріжжя-Авто»). 10 квітня 2007 року з посади інженера першої категорії відповідач був переведений на посаду начальника групи закупівлі і оптового продажу запчастин.

За період роботи ОСОБА_1 у ЗАТ «Запоріжжя-Авто», останнє було реорганізовано в ТОВ «Запоріжжя-Авто», а з відповідачем було укладено два договори про повну матеріальну відповідальність: 01 вересня 2011 року - як з касиром; 30 червня 2012 року - як із завідуючим магазином № 4.

ОСОБА_1 02 квітня 2010 року звертався до генерального директора товариства із заявою про переведення його з посади начальника відділу на посаду завідуючого магазином № 4.

Наказом позивача від 02 квітня 2010 року ОСОБА_1 переведено на посаду завідуючого магазину.

Суди також встановили, що копія наказу про переведення, що додана до позовної заяви, не відповідає оригіналу, оскільки у копії відсутні підстави переведення, а в оригіналі, на відміну від копії, вказано, що працівник переводиться на посаду постійно. В обох випадках з наказом про переведення працівника (відповідача) не ознайомлювали.

За змістом укладеного між ТОВ «Запоріжжя-Авто» та ОСОБА_1 договору від 01 вересня 2011 року касир бере на себе повну матеріальну відповідальність за збереження довірених йому адміністрацією матеріальних цінностей і у встановленому законом порядку відповідає за їх збереження (пункт 1). У разі незабезпечення з вини касира збереження довірених йому матеріальних цінностей, визначення розміру шкоди, заподіяної адміністрації, та її відшкодування провадяться відповідно до чинного в Україні трудового законодавства.

При цьому відповідач вказував, що ніколи не обіймав посаду касира у ТОВ «Запоріжжя-Авто», такі доводи не спростовані останнім.

Відповідно до пункту 1 договору про повну індивідуальну матеріальну відповідальність від 30 червня 2012 року ОСОБА_1 як завідуючий магазином № 4 прийняв на себе повну матеріальну відповідальність за незабезпечення зберігання ввірених йому підприємством матеріальних цінностей і грошових коштів. У випадку незабезпечення з вини робітника збереження ввірених йому матеріальних цінностей та грошових коштів визначення розміру шкоди, спричиненої підприємству, та її відшкодування проводяться відповідно до чинного законодавства. Робітник не несе матеріальної відповідальності, якщо шкода спричинена не з його вини (пункт 4 договору).

Встановлено, що 09 липня 2014 року ОСОБА_1 на роботу не вийшов та у подальшому на товаристві не з`являвся. Ключі від магазину передав через знайомого, трудову книжку не отримував, за нею не звертався.

Наказом ТОВ «Запоріжжя-Авто» від 07 серпня 2014 року у зв`язку з тривалою відсутністю матеріально відповідальної особи ОСОБА_1 та у зв`язку зі зміною матеріально відповідальної особи була призначена інвентаризація у магазинах № 4 та 12.

Відповідно до протоколу засідання інвентаризаційної комісії від 30 вересня 2014 року за результатами проведення інвентаризації встановлена недостача товарно-матеріальних цінностей у магазинах № 4, 12 у розмірі 212 643,88 грн.

Згідно з указаним протоколом недостача у магазині № 4 становить 170 515,85 грн, у магазині № 12 - 41 833,78 грн, а також відсутній мобільний телефон Nokia вартістю 94,25 грн і ноутбук Toshiba вартістю 200 грн.

Магазин № 12 розташований на

АДРЕСА_1 .

Остання інвентаризація магазину № 12 проводилась 27 вересня 2013 року, а магазину № 4 - з 27 вересня 2013 року до 30 вересня 2013 року.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає задоволенню частково.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції та ухвала суду апеляційного суду не відповідають.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно із статтею 130 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків.

При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством.

Пунктом 1 частини першої статті 134 КЗпП України передбачено, що відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до статті 135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей.

Отже, розглядаючи справи про матеріальну відповідальність на підставі письмового договору, укладеного працівником з підприємством, установою, організацією, про взяття на себе повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей (недостача, зіпсуття), переданих йому для зберігання або інших цілей (пункт перший статті 134 КЗпП України), суд зобов`язаний перевірити, чи належить відповідач до категорії працівників, з якими згідно з статтею 135-1 КЗпП України може бути укладено такий договір та чи був він укладений.

При відсутності цих умов на працівника за заподіяну ним шкоду може бути покладена лише обмежена матеріальна відповідальність, якщо згідно з чинним законодавством працівник з інших підстав не несе матеріальної відповідальності у повному розмірі шкоди.

Постановою Державного комітету Ради Міністрів СРСР по праці і соціальних питаннях, Секретаріату Всесоюзної Центральної Ради Професійних Спілок від 28 грудня 1977 року № 447/24 затверджено Перелік посад і робіт, що виконуються працівниками, з якими підприємством, установою, організацією можуть укладатися письмові договори про повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження цінностей, переданих їм для зберігання, обробки, продажу (відпуску) перевезення або застосування в процесі виробництва.

Договори про повну матеріальну відповідальність з працівниками, чиї посади (виконувана робота) в Переліку посад і робіт, які заміщаються або виконуються робітниками, з якими підприємством, установою, організацією можуть укладатися письмові договори про повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження цінностей, які були передані їм для збереження, обробки, продажу (відпуску), перевезення або застосування в процесі виробництва не вказані, юридичної сили не мають і не можуть бути підставою для матеріальної відповідальності у повному розмірі заподіяної з їх вини шкоди.

Вказаний висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 25 квітня 2012 року у справі № 6-16цс12.

У вказаному Переліку в абзаці четвертому зазначено: завідувачі (директора при відсутності завідувачів відділами та секцій) магазинами і їх заступники; завідувачі закупівельних пунктів; завідувачі товарними секціями (відділами), відділами замовлень магазинів і їх заступники; начальники цехів і дільниць підприємств торгівлі та їх заступники.

Разом з тим, з матеріалів справи вбачається, що у магазині № 4 також рахувались інші посади, які мали відношення до матеріальних цінностей.

Посадові обов`язки завідуючого магазином визначені у посадовій інструкції, затвердженій генеральним директором ЗАТ «Запоріжжя-Авто», які передбачають, зокрема, керівництво працівниками магазину, представництво інтересів підприємства, контроль за виконанням підлеглими працівниками правил та інструкцій по охороні праці, пожежної безпеки, створення належних умов торгового обслуговування, аналіз результатів продажів та якості обслуговування тощо.

Також у матеріалах справи відсутні докази, що відповідач безпосередньо обслуговував матеріальні цінності, здійснюючи керівництво магазином № 4.

У частинах першій, другій та третій статті 135-3 КЗпП України зазначено, що розмір заподіяної підприємству, установі, організації шкоди визначається за фактичними втратами, на підставі даних бухгалтерського обліку, виходячи з балансової вартості (собівартості) матеріальних цінностей за вирахуванням зносу згідно з установленими нормами.

У разі розкрадання, недостачі, умисного знищення або умисного зіпсуття матеріальних цінностей розмір шкоди визначається за цінами, що діють у даній місцевості на день відшкодування шкоди.

На підприємствах громадського харчування (на виробництві та в буфетах) і в комісійній торгівлі розмір шкоди, заподіяної розкраданням або недостачею продукції і товарів, визначається за цінами, встановленими для продажу (реалізації) цієї продукції і товарів.

Статтею 138 КЗпП України встановлено, що для покладення на працівника матеріальної відповідальності за шкоду власник або уповноважений ним орган повинен довести наявність умов, передбачених статтею 130 цього Кодексу.

Стягнення матеріальної шкоди, завданої працівником при виконанні трудових обов`язків, може мати місце лише при встановленні судом наявності обов`язкових складових для настання матеріальної відповідальності, а саме: наявність прямої дійсної шкоди та її розмір; якими неправомірними діями її заподіяно і чи входили до функцій працівника обов`язки, неналежне виконання яких призвело до шкоди; в чому полягала його вина; в якій конкретно обстановці заподіяно шкоду; чи були створені умови, які забезпечували б схоронність матеріальних цінностей і нормальну роботу з ними; який майновий стан працівника.

Разом з тим, позивачем не доведено та судами не встановлено порушення працівником трудових обов`язків, наявність прямої дійсної шкоди, причинний зв`язок між порушенням і шкодою, вину працівника.

При цьому позивачем не доведено належними та допустимими доказами, що зазначені в акті інвентаризації товарно-матеріальні цінності передавались відповідачу під звіт. Так, позивачем не було подано до суду первинної документації або інших належних та допустимих доказів, що свідчать про отримання відповідачем товарно-матеріальних цінностей згідно з даними бухгалтерського обліку, для зберігання чи інших цілей.

Позивачем заявлено вимоги про стягнення недостачі після інвентаризації магазинів № 4 та 12, у той час як з відповідачем було укладено трудовий договір як із завідуючим магазином лише № 4.

Доказів, що магазин № 12 є філією магазину № 4 та керівництво магазином № 12 здійснюється відповідачем, матеріали справи не містять.

Крім того, позивач не надав суду і акти контрольної перевірки інвентаризації товарно-матеріальних цінностей за 2010 рік (коли відповідача було переведено на посаду завідуючого магазином № 4) та за 2012 рік (коли між сторонами укладено договір про повну матеріальну відповідальність).

Таким чином, судами не зібрано належних та допустимих доказів, що відповідачем, перебуваючи на посаді завідуючого магазином № 4 на підприємстві позивача, було завдано пряму дійсну шкоду винними протиправними його діями.

Суди попередніх інстанцій залишили поза увагою, що працівник, який одержав майно або інші цінності за довіреністю або іншим разовим документом, відповідає за їх втрату, недостачу, ушкодження або псування, якщо до кола його обов`язків входить обов`язок виконати окреме трудове завдання - одержати від третьої особи чи матеріально відповідального працівника трудового колективу за разовою довіреністю або іншим разовим документом під свою відповідальність визначене майно та інші цінності та передати його (повернути) у цілості та збереженості власнику або уповноваженому ним органу.

Додані до матеріалів справи копії накладних на товарно-матеріальні цінності та інвентаризаційний опис станом на 27 вересня 2013 року не є належними та допустимими доказами, що підтверджують вину відповідача у нестачі товарно-матеріальних цінностей на суму 212 643,88 грн.

З актів, наданих суду позивачем, не випливає, якими саме документами підтверджується недостача товарно-матеріальних цінностей, а відповідні інвентаризаційні описи товарно-матеріальних залишків на складі підприємства у матеріалах справи відсутні.

Вказані документи лише констатують здійснення торгівлі підприємством позивача, однак причинно-наслідкового зв`язку між діями ОСОБА_1 на посаді завідуючого магазину та наслідками (нестача у магазинах № 4 та 12) не доведено.

У трудових спорах презумпція вини лежить на роботодавцеві. Наявність винних дій працівника доводить позивач.

Відповідно до частини третьої статті 10 ЦПК України (в редакції, чинній на час розгляду справи судами першої та апеляційної інстанцій) кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Аналогічна за змістом норма викладена у частині третій статті 12 ЦПК України (в редакції, чинній на час розгляду справи судом касаційної інстанції).

Таким чином, позивач не довів обставини, які мають значення для справи та на які посилався як на підставу своїх вимог, а саме не надав належних і допустимих доказів на підтвердження наявності підстав для покладення на відповідача відповідальності за нестачу продукції.

Суди першої й апеляційної інстанцій встановили усі обставини, дослідили докази та надали їм правову оцінку, але неправильно застосували норми матеріального права та помилково не задовольнили повністю позовні вимоги.

Встановлені судами обставини, а також наявні у матеріалах справи докази дають підстави для скасування рішення суду першої інстанції та ухвали апеляційного суду, з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позову.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 400 ЦПК України суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Статтею 412 ЦПК України визначено, що підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення.

Оскільки суди неправильно застосували норми матеріального права, це порушення призвело до ухвалення незаконних судових рішень, тому рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду необхідно скасувати, прийняти нову постанову про відмову в задоволенні вказаних вимог.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Заочне рішення Орджонікідзевського районного суду міста Запоріжжя від 11 липня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 15 лютого 2017 рокускасувати та прийняти нову постанову.

У задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Запоріжжя-Авто» до ОСОБА_1 про стягнення матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді А. А. Калараш

І. В. Литвиненко

В. В. Сердюк

І. М. Фаловська