ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 серпня 2019 року м.Тернопіль

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області в складі:

- головуючої судді Черніцької І.М.

- при секретарі судового засідання Бойко І.І.

з участю: представника ОСОБА_1 -адвоката Пономаренка І.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Тернополі в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю, визнання майна спільною сумісною власністю та поділ майна і зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна особистою приватною власністю,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період з червня 2017 року по 18 жовтня 2017 року, визнання автомобіля марки TOYOTA PRADO, 2005 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 спільною власністю подружжя та визнання за нею права власності на Ѕ частину цього автомобіля; провести поділ спільного майна подружжя, а саме визнати за нею право власності на Ѕ частину земельної ділянки для індивідуального садівництва площею 0,05 в Підгородянській сільській раді та на Ѕ частина садового будинку, який знаходиться в АДРЕСА_1 , площею 110,3 кв.м., садівниче товариство «Кооператор». За відповідачем визнати право власності на іншу частину вищезазначеного майна.

В обґрунтування своїх вимог позивачка вказала, що з відповідачем вони зареєстрували шлюб 19.10.2017 року, однак подружні відносини у них склались ще з червня 2017 року - вони спільно проживали, вели спільне господарство, підприємницьку діяльність, придбали для потреб сім`ї автомобіль марки TOYOTA PRADO 2005 року випуску, реєстраційний напис НОМЕР_1 , а тому даний автомобіль є власністю подружжя.

Після реєстрації шлюбу вони придбали земельну ділянку для індивідуального садівництва площею 0,05 га в Підгородянській сільській раді та садовий будинок, який знаходиться в АДРЕСА_1 , площею 110,3 кв.м., садівниче товариство «Кооператор».

Частина коштів, за які були придбані спірна земельна ділянка та будинок, а саме 750 000 грн., були подаровані їй матір`ю ОСОБА_3 , що стверджується Договором дарування від 23.10.2017 року. Посилаючись на наведене, просила задовольнити позов.

Ухвалою суду від 18 вересня 2018 року провадження у справі відкрито та призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження.

Представник ОСОБА_1 подав відзив на позов, де зазначив, що спірне майно є особистою приватною власністю відповідача, оскільки позивачем не зазначено жодних доказів на підтвердження того, що вона працювала і заробляла кошти для придбання спірного майна, навпаки відповідач з 2011 року займався підприємницькою діяльністю. Крім того, вони не проживали однією сім`єю, не вели спільного господарства, не мали спільного побуту та бюджету. Посилаючись на наведене, просив відмовити у позові.

Представник позивача подав відповідь на відзив. Зазначив, що ОСОБА_1 не надано жодних доказів на підтвердження того, що спірне майно придбане за кошти, які належали йому особисто до одруження. Сам по собі факт реєстрації відповідача як фізичної особи-підприємця не підтверджує того, що кошти за які було придбано спірне майно є його особистою власністю. Позивачем на підтвердження власних позовних вимог долучено копію договору дарування, згідно якого мати позивача подарувала їй 750 000 грн., які в подальшому і були використанні для придбання спірного будинку та земельної ділянки. Крім того, під час перебування у шлюбі сторони спільно заснували ПП «Преміум буд сервіс», де внесок до статутного фонду підприємства внесений позивачем більший від відповідача. Окремо зазначив, що відсутність роботи у одного з подружжя не свідчить про те, що майно придбане у період шлюбу, автоматично стає особистим майном іншого з подружжя. Земельна ділянка та садовий будинок придбані після реєстрації шлюбу, за спільні кошти, в інтересах сім`ї, відтак є спільним майном подружжя. Спірний автомобіль придбаний у період спільного проживання як одна сім`я, за спільні кошти та в інтересах сім`ї. Підтвердженням вказаних обставин є те, що до 19 жовтня 2017 року ними була подана заява в орган реєстрації актів про реєстрацію шлюбу, а автомобіль придбаний 22 вересня 2017 року, тобто після подачі заяви про реєстрацію шлюбу. Посилаючись на наведене, просив задовольнити позов в повному обсязі.

ОСОБА_1 звернувся із зустрічним позовом до ОСОБА_2 про визнання особистою приватною власністю майна, придбаного під час шлюбу, а саме: земельної ділянки площею 0,05 для індивідуального садівництва, яка знаходиться у Підгороднянській сільській раді Тернопільського району, Тернопільської області та садового будинку площею 110,3 кв.м., який знаходиться в АДРЕСА_1 .

В обґрунтування своїх вимог ОСОБА_1 ствердив, що дане майно придбане за його особисті кошти, набуті до шлюбу та за кошти по кредиту, оформленого на його ім`я. Крім того, вказав, що до реєстрації шлюбу, вони з позивачкою ОСОБА_2 не проживали спільно, не вели спільного господарства, тобто не перебували у фактичних шлюбних відносинах, а тому автомобіль не може бути спільним майном. Посилаючись на наведене, просив задовольнити зустрічний позов та відмовити у задоволенні первісного позову.

Представник позивача - адвокат Савченко В.С. подала відзив на зустрічну позовну заяву. Зазначила, що 29 жовтня 2017 року між сторонами спору було зареєстровано шлюб. За час перебування у шлюбі 08 листопада 2017 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 було укладено договори купівлі-продажу спірних земельної ділянки та садового будинку. Позивач як дружина покупця надавали згоду на придбання спірного майна. Відтак, вважає, що спірні земельна ділянка та садовий будинок є спільною сумісною власністю подружжя. Відповідачем не надано жодних належних та достатніх доказів на підтвердження факту придбання спірного майна за особисті кошти. Посилаючись на наведене, просила відмовити у зустрічному позові.

Ухвалою суду від 17 квітня 2019 року, занесеною до протоколу судового засідання, зустрічний позов прийнятий до спільного розгляду разом із первісним позовом.

Позивач та її представник в судове засідання не з`явились, хоча про час та місце його були повідомленні належним чином. Попередньо подали заяву про слухання справи за їх відсутності, позов підтримують та просять задовольнити. У задоволенні зустрічного позову заперечують з підстав викладених у заявах по суті.

Представник позивача - адвокат Савченко В.С. була присутня у попередніх судових засіданнях первісний позов підтримала з підстав викладених у ньому, щодо задоволення зустрічного заперечила за недоведеністю. Зазначила, що у жовтні 2017 року між сторонам спору було зареєстровано шлюб, однак сталі сімейні стосунки між ними були з червня 2017 року. Сторони проживали разом у готелі у м.Тернополі, планували весілля, спільно їздили на відпочинок, обговорювали купівлю автомобіля для спільних потреб.

Присутній в судовому засіданні адвокат ОСОБА_1 - Пономаренко І.А. зустрічний позов підтримав та просив задовольнити. Заперечив щодо задоволення первісного з підстав викладених у зустрічному позові.

Судом встановлено, що 22 вересня 2017 р. ОСОБА_1 набув право власності на автомобіль марки TOYOTA PRADO, 2005 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , що стверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу за № НОМЕР_2 .

19 жовтня 2017 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було зареєстровано шлюб, що стверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_3 , виданим Тернопільським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Тернопільської області від 19 жовтня 2017 року.

08 листопада 2017 року ОСОБА_1 придбав у ОСОБА_4 земельну ділянку площею пл. 0,0500 га, цільове призначення: для індивідуального садівництва, кадастровий номер :01:001:2233 , що розташована за адресою: Тернопільська область, Тернопільський район, Підгороднянська сільська рада, що підтверджується Договором купівлі-продажу, посвідченим приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу 08.11.2017 року та зареєстрованим в реєстрі за №1192.

У п. 15 договору вказаного, що на укладення даного договору отримано згоду дружини покупця ОСОБА_2 , що підтверджується її заявою від 08.11.2017 року, справжність підпису посвідчено нотаріусом та зареєстрованою у реєстрі за № 1188.

Крім того, 08 листопада 2017 року ОСОБА_1 придбав у ОСОБА_4 садовий будинок площею 110,3 кв.м., який знаходиться в АДРЕСА_1 , що підтверджується договору купівлі-продажу садового будинку, посвідченим приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу 08.11.2017 року та зареєстрованим в реєстрі за №1189.

У п. 4.13 вказаного договору зазначено про те, що на укладення даного договору отримано згоду дружини покупця ОСОБА_2 , що підтверджується її заявою від 08.11.2017 року, справжність підпису посвідчено нотаріусом та зареєстрованою у реєстрі за № 1187.

Рішенням Зборівського районного суд від 14 травня 2018 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано.

Згідно Звіту про незалежну оцінку садового будинку, який знаходиться в АДРЕСА_1 , проведеного 15.08.2018 року, ринкова вартість садового будинку становить 1 417 600 грн.

Відповідно до Звіту про експертно-грошову оцінку земельної ділянка площею 0,05 для індивідуального садівництва, яка знаходиться у Підгороднянській сільській раді Тернопільського район, Тернопільської області, проведеної ТзОВ «Нотаріус», ринкова вартість земельної ділянки становить 67 800 грн.

Середньоринкова вартість транспортного засобу - автомобіля марки TOYOTA PRADO, 2005 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , становить 394 538, 55 грн., що стверджується Довідкою Міністерства економічного розвитку і торгівлі України від 07.08.2018 р.

Згідно Довідки Тернопільського міськрайонного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного Територіального управління юстиції у Тернопільській області від 11.04.2019 р. за № 1554/14-04-01 вбачається, що заява про державну реєстрацію шлюбу від ОСОБА_1 та ОСОБА_2 була зареєстрована Тернопільським Міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану 12 вересня 2019 р. за № 694/14-05.2-03. Державну реєстрацію шлюбу було призначено на 13.10.2017 р.

12 вересня 2017 р. ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулись до Тернопільського міськрайонного відділу державної реєстрації актів цивільного стану з заявою про перенесення дати реєстрації шлюбу на 19.10.2017 р., що стверджується заявою з їх особистими підписами.

Суд, розглянувши справу, дослідивши та оцінивши зібрані по справі докази, заслухавши пояснення сторін, дійшов висновку, що позовні вимоги за первісним позовом підлягають до часткового задоволення, а у задоволенні зустрічного позову слід відмовити.

В силу вимог ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненнями особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до вимог ч. 3 ст.12, ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Згідно зі статтею 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Отже, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно.

Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім`єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов`язків.

Згідно із частиною четвертою статті 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Ураховуючи викладене, особам, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти.

Вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, суди зазвичай встановлюють факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов`язків, з`ясовують час придбання, джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте),а також мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності.

Рішення обґрунтовують належними і допустимими доказами, про що зазначають у мотивах прийнятого рішення з посиланням на конкретні факти.

Згідно з вимогами ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Судом установлено, що позивач не надала суду належні і допустимі докази на підтвердження факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу разом із ОСОБА_1 з червня 2017 року по 19 жовтня 2017 року, наявність спільного побуту, ведення спільного господарства та спільного бюджету та придбання ними майна для спільних потреб.

З урахуванням вказаного, суд вважає, що позивачем не підтверджено факт спільного проживання сторін спору з червня 2017 року по 19 жовтня 2017 року однією сім`єю без реєстрації шлюбу, ведення спільного побуту та наявність взаємних прав та обов`язків притаманних подружжю.

Таким чином, у задоволенні позовних вимог про встановлення факту проживання однією сім`єю та визнання автомобіля марки TOYOTA PRADO, 2005 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, слід відмовити.

Посилання позивачки на те, що у період з червня 2017 року по 19 жовтня 2017 року вони спільно проживали в готелі «Авалон Палац» суд не приймає до уваги, оскільки сам по собі факт спільного проживання сторін в готелі не є доказом спільного проживання, ведення спільного побуту та існування взаємних прав та обов`язків притаманних подружжю.

Більше того, позивачем не надано суду будь-яких доказів на підтвердження вказаних тверджень. Так, за клопотанням позивача, судом неодноразово надавались запити на ПП «Автомксимум», яке є власником приміщення, де розташований готель, щодо витребування доказів на підтвердження тверджень позивача, однак жодної відповіді не отримано.

Факт подання сторонами спору 12 вересня 2017 року заяви про реєстрацію шлюбу жодним чином не підтверджує факт спільного проживання сторін у період з червня 2017 року по 19 жовтня 2017 року як одна сім`я. Будь-які інші докази позивачем суду не надані.

За змістом статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

В силу вимог ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Конструкція статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя у судовому порядку у разі оспорювання ним поширення правового режиму спільного сумісного майна на певній об`єкт. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17.

У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина перша статті 70 СК України).

Таким чином, вирішуючи спори між подружжям про поділ майна, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна.

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.

Сам по собі факт придбання спірного майна за час шлюбу не є безумовною підставою для надання такому майну статусу спільної сумісної власності подружжя, якщо спростовується презумпція спільності майна подружжя.

Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що спірні земельні ділянка та садовий будинок придбані у період шлюбу та за спільні кошти. Доказів протилежного судом не встановлено, а відповідачем не надано.

Про належність спірного майна на праві спільної сумісної власності подружжю ОСОБА_1 , опосередковано свідчить і те, що у день укладення договорів купівлі-продажу даного майна, ОСОБА_2 надавала письмову, нотаріально засвічену згоду на придбання такого майна відповідачем, про що зазначено у договорах. Вказані договори відповідачем не оспорювались.

Отже, спірне нерухоме майно є об`єктом спільної сумісної власності сторін спору та їх частки визнаються рівними.

Згідно з вимогами ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

В силу вимог ст. 1 Першого протоколу Європейської Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод», кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Враховуючи вищенаведені вимоги закону та встановленні обставини справи, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_2 підлягають до часткового задоволення шляхом визнання за нею права власності на Ѕ ідеальну частку земельної ділянки пл. 0,0500 га, цільове призначення: для індивідуального садівництва, кадастровий номер :01:001:2233 , що розташована за адресою: Тернопільська область, Тернопільський район, Підгороднянська сільська рада та на Ѕ ідеальну частку садового будинку, заг. пл. 110,3 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Разом з тим, суд вважає, що у задоволенні первісних позовних вимогах про визнання права власності за відповідачем по Ѕ частці вказаного майна слід відмовити, оскільки відповідач користується наданими йому процесуальними правами на власний розсуд та останній такі позовні вимоги не пред`являв. Більш того, із правовстановлюючих документів наданих суду в судовому засіданні встановлено, що право власності на вказане нерухоме майно зареєстровано за останнім.

Щодо задоволення зустрічних позовних вимог слід зазначити наступне.

Із наданих суду доказів не встановлено та не підтверджено факт придбання спірного нерухомого майна за особисті кошти відповідача.

В судовому засіданні встановлено, що спірне нерухоме майно придбано сторонами у період перебування у зареєстрованому шлюбі на підставі цивільно-правових угод, які укладались відповідачем, за згодою позивача щодо витрачання коштів на придбання такого майна, в інтересах сім`ї. Джерелом набуття спірного нерухомого майна є спільні кошти подружжя.

Відсутність у позивачки заробітку не спростовує презумпцію належності спірного майна до спільної власності подружжя.

Посилання ОСОБА_1 на те, що у ОСОБА_2 у період шлюбу не було доходів, які б надали їй можливість рівноцінно приймати участь у купівлі спірного майна, не спростовують положення ст. 60 СК , згідно якого набуте подружжям у період шлюбу майно належить їм на праві спільної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку.

Таким чином, суд приходить до висновку, що відповідачем не доведено факт набуття спірного майна за грошові кошти, які належали йому особисто, окремо від дружини.

Враховуючи вищенаведені обставини справи та зважаючи на взаємовиключний характер первісного позову, суд вважає, що зустрічні позовні вимоги ОСОБА_1 є необґрунтованими, а тому не підлягають до задоволення.

Обґрунтовуючи своє рішення, суд також приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

В силу вимог ст. 141 ЦПК України, у разі часткового задоволення первісного позову, з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 слід стягнути 7 427 грн. в рахунок сплаченого судового збору пропорційно до задоволеної частини позову.

Керуючись ст.ст. 4, 12, 81,89, 141, 263, 265, 268, 273, 354, 355 ЦПК України, ст.ст.368, 369 Цивільного кодексу України, ст.ст.60, 63, 68, 69, 70 Сімейного кодексу України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю, визнання майна спільною сумісною власністю та поділ майна задовольнити частково.

У порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати за ОСОБА_2 (зареєстроване місце проживання- АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків -НОМЕР_4 ) право власності на:

- Ѕ ідеальну частку земельної ділянки пл. 0,0500 га, цільове призначення: для індивідуального садівництва, кадастровий номер :01:001:2233 , що розташована за адресою: Тернопільська область, Тернопільський район, Підгороднянська сільська рада;

- Ѕ ідеальну частку садового будинку, заг. пл. 110,3 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

У задоволенні решти вимог за первісним позовом відмовити.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання садового будинку та земельної ділянки особистою приватною власністю відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 7 427 ( сім тисяч чотириста двадцять сім) грн. в рахунок сплаченого судового збору.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене безпосередньо до Тернопільського апеляційного суду або через Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач-відповідач: ОСОБА_2 , зареєстроване місце проживання- АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків -НОМЕР_4 .

Відповідач-позивач: ОСОБА_1 , зареєстроване місце проживання- с.Іванківці , Зборівський район Тернопільська область, реєстраційний номер облікової картки платника податків -НОМЕР_5 .

Повне судове рішення складено 22 серпня 2019 року.

Головуюча