Справа № 352/1201/17
Провадження № 22-ц/4808/13/19
Головуючий у 1 інстанції Хоминець М. М.
Суддя-доповідач Мелінишин
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 січня 2019 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого (суддя-доповідач) Мелінишин Г.П.

суддів: Пнівчук О.В., Ясеновенко Л.В.

за участю секретаря Капущак С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Тисменицького районного суду в складі судді Хоминець М.М., ухвалене 17 вересня 2018 року в м. Івано-Франківську, повний текст якого виготовлено 26 вересня 2018 року, у справі за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання недійсними свідоцтв про право на спадщину за законом та заповітом, визнання права власності на частину будинковолодіння,

в с т а н о в и в:

У серпні 2017 року ОСОБА_2, ОСОБА_3 звернулись у суд з позовом до ОСОБА_1, у якому, з урахуванням уточнення вимог, просили визнати незаконним та скасувати: свідоцтво про право на спадщину за законом від 8 грудня 2004 року, видане державним нотаріусом Тисменицької районної державної нотаріальної контори на ім'я ОСОБА_4, свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 5 жовтня 2017 року, видане приватним нотаріусом Тисменицького районного нотаріального округу на ім'я ОСОБА_1, а також визнати за ними право власності по 1/5 частині будинковолодіння АДРЕСА_1.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що відповідно до свідоцтва про право власності на жилий будинок від 5 червня 1989 року житловий будинок з приналежними до нього будівлями та спорудами, який розташований по АДРЕСА_1, належав членам колгоспного двору, головою якого був ОСОБА_5 Станом на 15 квітня 1991 року, крім нього, членами колгоспного двору були також ОСОБА_4 (дружина), ОСОБА_2 (невістка) та ОСОБА_3, ОСОБА_1 (внуки). За таких обставин згідно з діючими на той час нормами законодавства кожному з них належало по 1/5 частині житлового будинку та господарських будівель. В січні 2003 року ОСОБА_5 помер, внаслідок чого відкрилась спадщина на належне йому майно (1/5 частину спірного будинковолодіння), яку шляхом фактичного вступу в управління та володіння спадковим майном прийняла його дружина ОСОБА_4 У зв'язку зі смертю в лютому 2017 року останньої відкрилась спадщина на належне їй майно. За життя вона склала заповітне розпорядження, згідно із яким все майно заповіла відповідачу. Відтак, ОСОБА_1 став власником 3/5 частин спірного будинковолодіння. Однак, після смерті ОСОБА_4 він повідомив, що є єдиним власником спірного будинку та вправі виселити їх із нього. Згідно отриманої на запит адвоката інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно їм стало відомо, що ОСОБА_4 в порядку спадкування за законом оформила право власності на ціле будинковолодіння. Відповідно ОСОБА_1 отримав свідоцтво на право власності на спадщину за заповітом на нього у цілому.

Рішенням Тисменицького районного суду від 17 вересня 2018 року позов задоволено частково. Визнано недійсним у частині 2/5 будинковолодіння АДРЕСА_1 свідоцтво про право на спадщину за законом від 8 грудня 2004 року, видане на ім'я ОСОБА_4 державним нотаріусом Тисменицької районної державної нотаріальної контори під реєстраційним номером 3-3272; свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 5 жовтня 2017 року, видане приватним нотаріусом Тисменицького районного нотаріального округу Угорчак Н.М. під реєстраційним номером 1756 на ім'я ОСОБА_1 Визнано за ОСОБА_2 та ОСОБА_3 право спільної сумісної власності по 1/5 частині будинковолодіння АДРЕСА_1. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Також стягнуто з ОСОБА_1 в дохід державного бюджету судовий збір у розмірі 1409,60 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що спірний будинок належав на праві власності у рівних частках членам колгоспному двору. Зокрема, ОСОБА_5, який помер ІНФОРМАЦІЯ_4, ОСОБА_4, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_5, позивачам ОСОБА_2, ОСОБА_3 та відповідачу ОСОБА_1 Відтак, оспорюваними свідоцтвами про право на спадщину за законом та заповітом порушено право спільної сумісної власності позивачів на 1/5 частину будинковолодіння АДРЕСА_1 кожного.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення суду скасувати. Ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_2 та ОСОБА_3

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом не взято до уваги факт проживання позивачів на день смерті ОСОБА_5 (ІНФОРМАЦІЯ_4) по АДРЕСА_2, що підтверджується даними погосподарських книг села. А тому вони не можуть вважатися такими, що прийняли спадщину фактично вступивши в управління та володіння спадковим майном.

Помилковим є і посилання місцевого суду на положення ст. 1268 ЦК України в редакції від 16 січня 2013 року, оскільки закон не має зворотньої дії в часі.

Безпідставно, на думку апелянта, не застосовано судом і наслідки спливу позовної давності щодо позовної вимоги про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом від 8 грудня 2004 року, про застосування якої ним неодноразово подавалися заяви. При цьому не враховано, що позивачі мали об'єктивну можливість знати про обставини порушення їх спадкових прав.

Не було вирішено судом також його клопотання про обов'язкову участь у справі позивача ОСОБА_3, оскільки такий при особистих зустрічах із ним заявляв про те, що не підтримує позову та що такий від його імені підписано ОСОБА_2

Необґрунтованим вважає і рішення суду в частині стягнення судового збору, оскільки позов задоволено частково.

Відзиву на апеляційнускаргу учасниками справи не подано.

В засіданні апеляційного суду ОСОБА_1 доводи скарги підтримав з наведених у ній мотивів.

Представник ОСОБА_2, ОСОБА_3- адвокат ОСОБА_7 доводів скарги не визнав посилаючись на обґрунтованість висновків суду.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд дійшов висновку, що скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності на жилий будинок від 5 червня 1989 року житловий будинок з приналежними до нього будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 належав членам колгоспному двору, головою якого був ОСОБА_5 Вказане свідоцтво видано на підставі рішення виконкому Тисменицької районної ради народних депутатів № 63 від 12 квітня 1989 року (а.с.10).

Станом на 15 квітня 1991 року у дворі проживали ОСОБА_5 - голова двору, його дружина ОСОБА_4, невістка ОСОБА_2 та неповнолітні внуки ОСОБА_3, ОСОБА_1, що підтверджується довідкою Ганнусівської сільської ради від 30 травня 2017 року №614 (а.с.9).

Вказані обставини відповідач у суді першої інстанції не заперечував.

Згідно із ч. 1 ст. 120 ЦК УРСР майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності.

За змістом ч. 2 ст. 123 ЦК УРСР розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних.

У пункті 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» судам роз'яснено, що спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, які регулювали власність цього двору. Зокрема, право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору.

З матеріалів справи вбачається, що ІНФОРМАЦІЯ_4 помер голова колгоспного двору ОСОБА_5, внаслідок чого відкрилася спадщина на належне йому майно. А саме на 1/5 частину будинковолодіння по АДРЕСА_1.

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 8 грудня 2004 року спадкоємцем ОСОБА_5 є ОСОБА_4 При цьому спадкове майно, на яке видано свідоцтво, складається з: житлового цегляного будинку, житловою площею 61,3 кв.м, загальною площею 136,3 кв.м, що позначений в плані під літерою «А», вбиральні «Г», огорожі №2- 24,4 кв.м, воріт №1 - 6,2 кв.м, що знаходяться в АДРЕСА_1. Будинковлодіння належало спадкодавцю на підставі свідоцтва про право власності на жилий будинок від 5 червня 1989 року. Оцінка спадкового майна будинку - 42 096,00 грн (а.с.30).

З'ясовано, що за життя ОСОБА_4 склала заповіт, що посвідчений 12 січня 2005 року головою Ганнусівської сільської ради, згідно якого все своє майно заповіла відповідачу.

ІНФОРМАЦІЯ_5 ОСОБА_4 померла. 5 жовтня 2017 року приватним нотаріусом Тисменицького районного нотаріального округу Угорчак Н.М. ОСОБА_1 видано свідоцтво про права на спадщину за заповітом, відповідно до якого він успадкував спірне будинковолодіння в цілому (а.с.59, 32).

За змістом ст. 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.

Іншими підставами визнання свідоцтва недійсним можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв'язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб, включення до свідоцтва майна, яке не належало спадкодавцю на момент відкриття спадщини тощо.

З огляду на вищенаведені обставини, установивши, що спірний будинок належав на праві власності у рівних частках членам колгоспного двору - ОСОБА_5, ОСОБА_4, ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_1 (по 1/5 частині кожному), враховуючи, що на час смерті голови двору ОСОБА_5 йому належало право власності лише на 1/5 частку в майні цього двору, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що оспорюваними свідоцтвами про право на спадщину порушено право спільної сумісної власності позивачів - кожного на 1/5 частину спірного будинковолодіння. Відтак, правильно визнав недійсним у частині 2/5 будинковолодіння АДРЕСА_1 свідоцтво про право на спадщину за законом від 8 грудня 2004 року, видане на ім'я ОСОБА_4 та свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 5 жовтня 2017 року, видане ОСОБА_1

Разом з тим, що стосується доводів апелянта про необхідність застосування судом наслідків спливу позовної давності, то апеляційний суд виходить з наступного.

Згідно зі ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

За змістом цих норм початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Судом встановлено, що про порушення своїх прав позивачі дізналися лише у 2017 році, коли ОСОБА_1 почав оформляти спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_4 Таким чином, враховуючи, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не спадкували після смерті ОСОБА_5, а відтак не могли достовірно знати про зміст отриманого ОСОБА_4 свідоцтва про право на спадщину за законом від 8 грудня 2004 року, місцевий суд обґрунтовано не взяв до уваги посилання відповідача на пропуск ними позовної давності.

З огляду на це, неспроможними є твердження апелянта щодо не застосуванням судом наслідків спливу позовної давності стосовно позовної вимоги про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом від 8 грудня 2004 року.

Аналогічно надуманими є і доводи ОСОБА_1 про те, що позивачі не можуть вважатися такими, що прийняли спадщину враховуючи факт не проживання їх разом з спадкодавцем ОСОБА_5, оскільки вони не заявляли вимог про спадкування майна після смерті останнього.

Згідно із п. 5 ч.2 ст. 223 ЦПК України суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку якщо суд визнає потрібним, щоб сторона, яка подала заяву про розгляд справи за її відсутності, дала особисті пояснення. Викликати позивача або відповідача для особистих пояснень можна і тоді, коли в справі беруть участь їх представники.

За загальним правилом взяти участь у судовому засіданні на стадії судового розгляду є змагальним правом, а не обов'язком сторони. Тому, якщо суд вважає, що особиста участь позивача або відповідача у судовому засіданні є необхідною для правильного встановлення всіх обставин справи, він постановляє ухвалу, якою визнає обов'язковою участь сторони у судовому розгляді. Водночас давати чи не давати пояснення залишається правом особи, яка бере участь у справі.

Обгрунтовуючи клопотання про визнання обов'язкової участі позивача ОСОБА_3 відповідач покликався на те, що при особистій зустрічі такий вказував, що не підтримує позову, а договір про надання правової допомоги підписано ним під тиском матері ОСОБА_2 (а.с.119). При цьому будь-яких доказів на підтвердження цієї обставини ним не подано.

Враховуючи строки розгляду справи, обізнаність ОСОБА_3 про розгляд справи, представництво його інтересів адвокатом, за недоведення необхідності його особистої участі для правильного встановлення всіх обставин справи, у суду були відсутні підстави щодо визнання його обов'язкової участі у судовому засіданні.

При цьому колегія суддів враховує, що відповідно до положень ст. ст 49, 373 ЦПК України позивач вправі відмовитися від позову (всіх або частини позовних вимог).

Доводи апеляційної скарги в цій частині не дають підстав вважати, що висновки суду не відповідають обставинам справи, а рішення ухвалено з порушенням норм матеріального права та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, та фактично зводяться до переоцінки доказів, яким судом дана належна правова оцінка.

Відтак, судове рішення в цій частині ухвалено судом першої інстанції з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому відповідно підлягає залишенню без змін.

Натомість, апеляційний суд не може повністю погодитись із висновком місцевого суду в частині розподілу судових витрат.

Матеріалами справи підтверджується, що звертаючись у липні 2017 року до суду з цим позовом ОСОБА_2 та ОСОБА_3 просили визнати незаконним та скасувати свідоцтво про право на спадщину за законом від 8 грудня 2004 року, а також визнати за ними право власності по 1/5 частині будинковолодіння АДРЕСА_1. При цьому за подання позову сплачено судовий збір у розмірі 640,00 грн. Зі змісту заяви вбачається, що оскільки на момент пред'явлення позову неможливим є встановити вартість спірного майна, просили відстрочити сплату судового збору до ухвалення судового рішення (а.с.1,2-4). Ухвалою Тисменицького районного суду від 21 липня 2017 року відстрочено сплату судового збору до ухвалення судового рішення у справі (а.с.24).

У лютому 2018 року ними було подано заяву про збільшення позовних вимог, в якій крім того, просили визнати незаконним та скасувати свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 5 жовтня 2017 року, видане на ім'я ОСОБА_1 До заяви долучено квитанцію про сплату судового збору в сумі 704,80 грн (а.с.123, 124-127).

Згідно з ч. 3 ст. 6 Закону України «Про судовий збір» за подання позовної заяви, що має одночасно майновий і немайновий характер, судовий збір сплачується за ставками, встановленими для позовних заяв майнового та немайнового характеру.

У разі якщо позов подається одночасно кількома позивачами до одного або кількох відповідачів, судовий збір обчислюється з урахуванням загальної суми позову і сплачується кожним позивачем пропорційно долі поданих кожним з них вимог окремим платіжним документом. У разі коли позов немайнового характеру подається одночасно кількома позивачами до одного або кількох відповідачів, судовий збір сплачується кожним позивачем окремим платіжним документом у розмірах, установлених статтею 4 цього Закону за подання позову немайнового характеру ( ч.6 Закону України «Про судовий збір»).

Відповідно до положень ст.4 Закону України «Про судовий збір» у редакції, чинній на момент подачі позовної заяви, ставка судового збору за подання фізичною особою позовної заяви майнового характеру становить 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Ставка судового збору за подання фізичною особою позовної заяви немайнового характеру становить 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

За приписами пункту 2 частини першої статті 80 ЦПК України в редакції, чинній на час подання позовної заяви, ціна позову у позовах про визнання права власності на майно або його витребування визначається вартістю майна.

В якості доказу вартості майна суду можуть бути подані договори купівлі-продажу цього майна, відомості про його залишкову балансову вартість, звіт про оцінку майна, витяг з реєстру прав власності на нерухоме майно тощо.

Як вбачається зі змісту інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна вартість спірного будинковолодіня становить 42 896 грн. Ця вартість підтверджується і технічним паспортом на житловий будинок (а.с.8, 72-75). Відповідно вартість 1/5 частини зазначеного будинковолодіння складає 8 579,20 грн.

Відтак, кожним із позивачів заявлено дві вимоги немайнового характеру та одна вимога майнового характеру. Ціна позову для кожного з них становила 1 984,80 грн (640,00 +640,00+704,80).

Водночас ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було сплачено лише по 672,40 грн ((640+704,80)/2)).

Якщо факт недоплати судового збору з'ясовано судом у процесі розгляду прийнятої заяви (скарги), суд залежно від конкретних обставин справи може: зобов'язати позивача (заявника) доплатити належну суму судового збору і подати суду відповідні докази у встановлений ним строк та за необхідності оголосити перерву в її розгляді; у разі неподання доказів оплати - стягнути належну суму судового збору за результатами вирішення спору з урахуванням положень статті 141 ЦПК.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Вимога пропорційності присудження судових витрат при частковому задоволенні позову застосовується незалежно від того, за якою ставкою сплачено судовий збір (наприклад, його сплачено за мінімальною ставкою, визначеною Законом N 3674-VI). Якщо вимогу пропорційності розподілу судових витрат при частковому задоволенні позову точно визначити неможливо (наприклад, при частковому задоволенні позову немайнового характеру), то судові витрати розподіляються між сторонами порівну.

У разі якщо судом було відстрочено сплату позивачем судового збору, який із тих чи інших причин до ухвалення рішення у справі сплачено не було, а рішення ухвалено на користь позивача, то стягнення суми судового збору здійснюється безпосередньо з відповідача у дохід Державного бюджету України.

За таких обставин, враховуючи ціну позову, часткове задоволення позовних вимог, відстрочення позивачам сплати судового збору, з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2та ОСОБА_3 підлягає стягненню по 336,20 грн сплаченого судового збору за подання позову, а у дохід держави - 1952,40 грн недоплаченого судового збору за подання позову. Також з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у дохід держави необхідно стягнути по 336,20 грн недоплаченого судового збору за подання позову.

З огляду на це апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення.

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381 - 384, 389 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Тисменицького районного суду від 17 вересня 2018 року в частині стягнення судового збору скасувати.

Стягнути з ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1) на користь ОСОБА_2 (місце проживання: АДРЕСА_1, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2), ОСОБА_3 (місце проживання: АДРЕСА_3, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3) по 336,20 грн сплаченого судового збору за подання позову.

Стягнути з ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1) у дохід держави 1952,40 грн недоплаченого судового збору за подання позову.

Стягнути з ОСОБА_2 (місце проживання: АДРЕСА_1, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2), ОСОБА_3 (місце проживання: АДРЕСА_3, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3) у дохід держави по 336,20 грн недоплаченого судового збору за подання позову.

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Головуючий Г.П. Мелінишин

Судді: О.В. Пнівчук

Л.В. Ясеновенко

Повний текст постанови виготовлено 24 січня 2019 року.