КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 квітня 2019 року м. Київ

Справа № 22-ц/824/736/2019 Головуючий у судді 1-ї інстанції - Макаренко І.О.

Унікальний №761/12840/17 Доповідач - Гаращенко Д.Р.

Київський апеляційний суд. Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ у складі:

головуючого Гаращенка Д.Р.

суддів Невідомої Т.О., Ратнікової В.М.

при секретарі Гавриленко М.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 04 серпня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, третя особа: Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Юнівес» про відшкодування моральної шкоди та матеріальної шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди,

ВСТАНОВИЛА:

В квітні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1, третя особа: ПрАТ «СК «Юнівес» про відшкодування моральної шкоди та матеріальної шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.

Просив, стягнути з ОСОБА_1 на свою користь матеріальну шкоду в розмірі 602 714,44 грн. та моральну шкоду в розмірі 200 000,00 грн., заподіяні внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, а також судові витрати.

В обґрунтування позову посилався на те, що 09 листопада 2016 року по вул. Велика Житомирська, 4 в м. Києві мала місце дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля «БМВ», державний номерний знак НОМЕР_1, під керуванням ОСОБА_1 та автомобіля «Ауді», державний номерний знак НОМЕР_2, який належить на праві власності ОСОБА_2

Постановою Шевченківського районного суду м. Києва від 28 листопада 2016 року ОСОБА_1 було визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ст.124 КпАП України та накладеного адміністративне стягнення у вигляді штрафу.

Цивільно-правова відповідальність ОСОБА_1 була застрахована Приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «Юнівес» (далі - ПрАТ «СК «Юнівес») на підставі полісу обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

Згідно звіту №31123160 від 06 грудня 2016 року розмір матеріального збитку, завданого автомобілю «Audi Q7», державний номерний знак НОМЕР_2 становить 695 614,44 грн.

20 березня 2017 року ПрАТ «СК «Юнівес» відшкодувало ОСОБА_2 матеріальні збитки в розмірі 100 000,00 грн.

Позивач зазначив, що в результаті дорожньо-транспортної пригоди йому було завдано моральну шкоду, оскільки він був змушений змінити свій ритм життя та був позбавлений можливості вільного пересування, яку також просив стягнути з відповідача.

Окрім того, позивач просив стягнути з відповідача витрати пов'язані з проведенням оцінки вартості матеріального збитку в розмірі 800,00 грн. та послуги по евакуації (відвантаженню) транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди в розмірі 6 300,00 грн.

Заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 04 серпня 2017 року позов було задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 матеріальну шкоду в розмірі 602 714,44 грн. та судовий збір в розмірі 8 000,00 грн.

В квітні 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду першої інстанції з заявою про перегляд заочного рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 04 серпня 2017 року.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 03 липня 2018 року в задоволенні заяви ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення було відмовлено.

Не погоджуючись з вищевказаним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1, 13 липня 2018 року подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на її незаконність та необґрунтованість, порушення норм процесуального та матеріального права, просила заочне рішення суду скасувати та постановити нове, яким в задоволенні позову відмовити.

В обґрунтування апеляційних вимог, посилалась на те, що судом не було надано належної правової оцінки всім наявним матеріалам справи, справа була розглянута формально.

Апелянт не була належним чином повідомлена про дату та час судового засідання, оскільки судові повістки направлялись за адресою: АДРЕСА_2, без зазначення кімнати проживання відповідача та з неправильним написанням її прізвища. Отримання кореспонденції направленої на адресу гуртожитку здійснюється безпосередньо консьєржем цього гуртожитку, який вже в подальшому повідомляє адресата про надходження кореспонденції. Відсутність номеру кімнати та неправильність написання прізвища призвели до неотримання відповідачем направленої їй кореспонденції.

Окрім того, на момент дорожньо-транспортної пригоди та розгляду справи в суді першої інстанції, адресою фактичного місця проживання відповідача була: АДРЕСА_1, про що вона безпосередньо вказувала в протоколі про адміністративне правопорушення. Така сама адреса місця проживання відповідача вказана Шевченківським районним судом м. Києва в постанові про притягнення до адміністративної відповідальності. На дану адресу судові повісти не направлялись.

Враховуючи наведені обставини, в суду першої інстанції були відсутні правові підстави для ухвалення заочного рішення по справі.

Під час ухвалення рішення судом не було надано належної оцінки тому факту, що автомобіль позивача був припаркований в забороненому для зупинки та стоянки місці, що значно вплинуло на розмір завданих матеріальних збитків. Фактично позивач своїми власними діями сприяв збільшенню шкоди, а тому суд під час винесення рішення повинен був врахувати положення ч.2 ст.1193 ЦК України та зменшити розмір відшкодування.

На необхідності врахування цих обставин також акцентує і Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в Постанові Пленуму №4 від 01 березня 2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки».

Висновки суду щодо відшкодування відповідачем витрат по евакуації автомобіля, є необґрунтованими та за переконанням апелянта не підлягають задоволенню.

Необхідність в евакуації автомобіля з міста Києва до міста Одеси для проведення оцінки вартості завданих збитків, викликає, за переконанням апелянта, об'єктивний сумнів. Евакуація була здійснена не з місця дорожньо-транспортної пригоди, а з іншої адреси. Про дату та час проведення самої оцінки наявних пошкоджень апелянта не повідомляли, а тому вона була позбавлена можливості висловити свої заперечення щодо включення у звіт відомостей щодо пошкодження певних частин автомобіля.

Згідно схеми дорожньо-транспортної пригоди удар від автомобіля апелянта прийшовся у передню ліву частину автомобіля позивача, в районі переднього бампера. Для пошкодження вказаних у звіті деталей таких як: рульова тяга ліва, поворотний кулак передній лівий, важіль поздовжньої передньої лівої підвіски нижньої, вилка амортизатора переднього лівого, удар повинен був прийтися в район переднього лівого колеса.

Апелянт наполягала, що визначити необхідність заміни ходової частини автомобіля можливо лише після проведення розвалу-сходження, що відповідно експертом який складав звіт не виконувалось.

Інформація вказана в звіті суперечить фактичним обставинам справи та викликає сумніви в її обґрунтованості та пропорційності реальним збиткам.

Відмовляючи в перегляді заочного рішення суд першої інстанції не врахував наявні у відповідача доходи та перебування на її утриманні непрацездатних, хворих батьків, а також те, що автомобіль яким вона керувала не належить їй на праві власності.

В судовому засіданні апелянт та її адвокат апеляційну скаргу підтримали та просили задовольнити.

Представник позивача проти задоволення апеляційної скарги заперечувала, просила залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників процесу, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до наступного.

Судом встановлено, що 09 листопада 2016 року по вул. Велика Житомирська, 4 в м. Києві мала місце дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля «БМВ», державний номерний знак НОМЕР_1, під керуванням ОСОБА_1 та автомобіля «Ауді», державний номерний знак НОМЕР_2, який належить на праві власності ОСОБА_2

Постановою Шевченківського районного суду м. Києва від 28 листопада 2016 року ОСОБА_1 було визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ст.124 КпАП України та накладеного адміністративне стягнення у вигляді штрафу.

Цивільно-правова відповідальність ОСОБА_1 була застрахована Приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «Юнівес» (далі - ПрАТ «СК «Юнівес») на підставі полісу обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

Згідно звіту №31123160 від 06 грудня 2016 року розмір матеріального збитку, завданого автомобілю «Audi Q7», державний номерний знак НОМЕР_2 становить 695 614,44 грн.

20 березня 2017 року ПрАТ «СК «Юнівес» відшкодувало ОСОБА_2 матеріальні збитки в розмірі 100 000,00 грн.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції зазначив, що суми грошових коштів у розмірі 100 000 грн. недостатньо для покриття витрат, яких зазнав позивач, а тому стягнув на користь позивача матеріальну шкоду у розмірі 602 714,44 грн.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Якщо одна із сторін визнала пред'явлену до неї позовну вимогу під час судового розгляду повністю або частково, рішення щодо цієї сторони ухвалюється судом згідно з таким визнанням, якщо це не суперечить вимогам статті 206 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання:чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Ухвалюючи рішення у справі, суд, за заявою позивача, поданою до закінчення підготовчого провадження, може визнати недійсним повністю чи у певній частині пов'язаний із предметом спору правочин, який суперечить закону, якщо позивач доведе, що він не міг включити відповідну вимогу до позовної заяви із не залежних від нього причин.

Колегія суддів вважає, що заочне рішення суду першої інстанції не відповідає зазначеним процесуальним нормам виходячи з наступного.

Згідно зі ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Відмова від права на звернення до суду за захистом є недійсною.

Угода сторін про передачу спору на розгляд третейського суду допускається. До третейського суду за угодою сторін може бути переданий будь-який спір, який виникає з цивільних правовідносин, крім випадків, передбачених законом.

Жодна особа не може бути позбавлена права на участь у розгляді своєї справи у визначеному цим Кодексом порядку.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Звертаючись до суду з позовом позивач не надав суду доказів належності йому на праві власності або на праві користування автомобіля марки «Audi Q7»державний номерний знак НОМЕР_2. Жодних повноважень на право пред'являти позов в інтересах власника автомобіля також не було надано.

Згідно з відповіддю Головного Сервісного центру МВС України від 11.02.2019 р. згідно з базою даних Єдиного державного реєстру транспортних засобів, автомобіль «Audi Q7» державний номерний знак НОМЕР_2, VIN НОМЕР_3, 2015 р. випуску на ім'я ОСОБА_2 на праві власності не реєструвався.

За заявою власника автомобіля ОСОБА_3, на той період, на ім'я ОСОБА_2 було видано свідоцтво про реєстрацію для поїздки за кордон НОМЕР_4 від 13.01.2017 р. було здано в архів реєстраційного підрозділу. Видача вказаного свідоцтва надає лише право користування автомобілем.

В судову засіданні представник позивача документів на підтвердження права володіння, користування, або представлення інтересів власника автомобіля колегії суддів не надала.

Згідно зі ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Порушення норм процесуального права є обов'язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо:

1) справу розглянуто неповноважним складом суду;

2) в ухваленні судового рішення брав участь суддя, якому було заявлено відвід, і підстави його відводу визнано судом апеляційної інстанції обґрунтованими;

3) справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов'язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою;

4) суд прийняв судове рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов'язки осіб, що не були залучені до участі у справі;

5) судове рішення не підписано будь-ким із суддів або підписано не тими суддями, які зазначені у рішенні;

6) судове рішення ухвалено суддями, які не входили до складу колегії, що розглядала справу;

7) суд розглянув в порядку спрощеного позовного провадження справу, що підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження.

Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

З документів які були надані страховою компанією, та звіту оцінки матеріальної шкоди встановити право ОСОБА_2 на відшкодування шкоди не можливо.

Суд першої інстанції провів розгляд справи поверхнево, не перевірив право позивача на відшкодування шкоди, не встановив належного власника автомобіля та не притягнув його до участі в розгляді справи.

Колегія суддів прийшла до висновку, що суд першої інстанції без належної перевірки обставин та наявних доказів прийшов до помилкового висновку про задоволення позову на користь особи, яка не довела своє право на відшкодування шкоди.

Враховуючи викладене колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, рішення суду першої інстанції скасуванню з ухвалення нового про відмову у задоволені позову.

Керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 375, 381, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Заочне рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 04 серпня 2017 року скасувати та ухвалити нове про відмову у позові.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 09 квітня 2019 року.

Головуючий Д.Р. Гаращенко

Судді Т.О. Невідома

В.М. Ратнікова