Провадження № 22-ц/802/70/19 Категорія: 47 Доповідач: Грушицький А. І.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 січня 2019 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Грушицького А. І.,

суддів Киці С. І., Шевчук Л. Я.,

з участю секретаря судового засідання Савчук О. В.,

позивача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, стягнення моральної та матеріальної шкоди за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_2 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 17 жовтня 2018 року,

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2015 року ОСОБА_1 звернувся в суд із позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, стягнення моральної та матеріальної шкоди. Вказував на ті обставини, що він є співвласником житлового будинку з надвірними будівлями і спорудами за адресою АДРЕСА_1. Також він є власником 1/2 земельної ділянки площею 0,058 га, кадастровий номер НОМЕР_1, для обслуговування цього будинку. Відповідач у справі є його сусідкою.

Позивач стверджує, що згідно технічної документації із землеустрою, відповідач без будь-якого погодження з ним, самовільно здійснила реконструкцію металевої огорожі, яка знаходиться на земельній ділянці, що належить йому та збудувала бетонну огорожу, яка включає в себе 42 см. площі землі, яка належить йому. Таким самочинним будівництвом відповідач завдала йому майнову та моральну шкоду.

Спричинення йому майнової шкоди позивач обґрунтовує тим, що внаслідок самочинного будівництва була зруйнована металева огорожа, вартістю 10000 грн, яка була зведена ним у березні 2015 року.

Крім того, під час демонтажу належної йому огорожі і встановлення іншої, в поперечній стіні прилеглої будівлі знизу на висоті 60 см. була зруйнована штукатурка та було пошкоджено обмостку з зовнішньої сторони стіни, які підлягають негайному ремонту та заміні, що потребує додаткових витрат на ремонт в сумі 7000 грн.

Вищенаведена ситуація склалася за його відсутності, а після повернення додому, у зв'язку із цим він перебував на амбулаторному лікуванні. Позивач оцінює заподіяну йому моральну шкоду у 15000 грн.

Враховуючи наведене, позивач просив суд зобов'язати ОСОБА_2 усунути перешкоди ОСОБА_1 у користуванні належною йому на праві приватної власності земельною ділянкою за адресою АДРЕСА_1, шляхом знесення за рахунок ОСОБА_2 самовільно збудованої бетонної огорожі, що відноситься до володіння за адресою: АДРЕСА_2 стягнути з відповідача на користь позивача 17000 грн матеріальної шкоди; стягнути з відповідача на користь позивача 15000 грн моральної шкоди.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 17 жовтня 2018 року позов задоволено частково. Зобов'язано ОСОБА_2 усунути перешкоди ОСОБА_1 у користуванні належною йому на праві спільної власності земельною ділянкою, кадастровий номер НОМЕР_1, за адресою: АДРЕСА_1, шляхом знесення за рахунок ОСОБА_2 самовільно збудованої бетонної огорожі, що відноситься до володіння за адресою: АДРЕСА_2, та яка розміщена на стороні Д-Г згідно плану межі земельної ділянки, кадастровий номер НОМЕР_2, державний акт серії НОМЕР_3, виданий на ім'я ОСОБА_2 Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 3000 грн в рахунок відшкодування моральної шкоди. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 2646,90 грн в рахунок відшкодування судових витрат.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду відповідач ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення судом норм матеріального та процесуального права просила рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 апеляційну скаргу не визнав.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з'явилася, хоча належним чином була повідомлена про дату, час та місце розгляду справи. Згідно повідомлення про вручення рекомендованого поштового відправлення судову повістку отримала 8 січня 2019 року.

Представник відповідача адвокат ОСОБА_3 подав суду заяву про відкладення розгляду справи, проте не надав доказів поважності причин неявки.

Відповідно до положень ст. 372 ЦПК України апеляційний суд вважає за можливе розглядати справу за відсутності відповідача та її представника.

Заслухавши пояснення позивача ОСОБА_1, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін з наступних підстав.

Задовольняючи частково позов ОСОБА_1, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_2 самовільно зайняла частину земельної ділянки, тому позивач був позбавлений можливості належним чином здійснювати своє право власника на користування та розпорядження майном, а також протиправна поведінка відповідача, яка полягала у самовільному зайнятті частини земельної ділянки, яка належить позивачу, призвела до душевних страждань позивача у зв'язку із чим відшкодування моральної шкоди також підлягало до задоволення частково.

Такі висновки суду є правильними та відповідають обставинам справи.

У статті 41 Конституції України встановлено, що право приватної власності є непорушним.

Відповідно до частини першої статті 321 ЦК України ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно з частинами першою, другою статті 152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Способи захисту прав на земельні ділянки визначені у частині третій статті 152 ЗК України, зокрема захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав.

Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна.

Судом встановлено, що позивачу на праві власності належить 1/2 частини земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1, цільове призначення - для обслуговування та будівництва жилого будинку, господарських будівель і споруд, площею 0,058 га, кадастровий номер НОМЕР_1 (а. с. 7-8).

Також позивач є власником ? частини житлового будинку за цією ж адресою (а.с. 9).

Відповідачу на праві власності належить земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_2, площею 0,0283, цільове призначення - для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер НОМЕР_2, яка є суміжною до земельної ділянки позивача (а.с. 46, 47 зворот). Також відповідач є власником житлового будинку за цією адресою (а.с. 108-111).

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 4 березня 2015 року у цивільній справі №161/10370/14-ц, яке частково змінено рішенням Апеляційного суду Волинської області від 29 квітня 2015 року, зобов'язано ОСОБА_1 усунути перешкоди ОСОБА_2 у користуванні належною їй на праві приватної власності земельною ділянкою за адресою: АДРЕСА_2, шляхом знесення самовільно збудованих споруд, в тому числі: вбиральні та вигрібної ями, що відноситься до будинковолодіння за адресою: АДРЕСА_1 Стягнуто з ОСОБА_1 в користь ОСОБА_2 19582 грн завданої матеріальної шкоди (а.с. 140-141).

Судом першої інстанції у даній цивільній справі призначалися земельно-технічні експертизи (основна та додаткова).

Так згідно висновку судового експерта Волинського відділення Львівського науково-дослідного інституту судових експертиз від 20 лютого 2017 року № 7708:

1) при накладанні наданих експерту топографо-геодезичних зйомок та порівнянні їх з правовстановлюючими документами, було встановлено, що досліджувані земельні ділянки не накладаються відповідно до правовстановлюючих документів та документації із землеустрою на земельні ділянки;

2) на питання «Чи відповідають на місцевості межі зазначених земельних ділянок межам цих ділянок, зазначеним у правовстановлюючих документах?» експертом вказано, що при дослідженні даного питання було проаналізовано надані експерту матеріали справи та топографо-геодезичні зйомки об'єктів дослідження і встановлено, що паркан, який розділяє досліджувані земельні ділянки встановлено не у відповідальності до правовстановлюючих документів. При цьому земельна ділянка, яка знаходиться у власності гр. ОСОБА_2 фактично більша, ніж це передбачено правовстановлюючими документами. Фактичне землекористування ОСОБА_2 становить 285 кв.м. (відповідно до державного акту - 283 кв.м.) (а.с. 130-131).

Відповідно до висновку судового експерта Волинського відділення Львівського науково-дослідного інституту судових експертиз від 11 червня 2018 року № 8685-8686:

1) експерт не може встановити факт порушення меж (або накладання) земельних ділянок ОСОБА_1 та ОСОБА_2, у зв'язку з тим, що надані матеріали на дослідження не відповідають правовстановлюючим документам, а саме топографо-геодезична зйомка ОСОБА_2 Невідповідність полягає у тому, що конфігурація та лінійні розміри наведені в топографо-геодезичній зйомці суттєво різняться конфігурації та лінійним розмірам наведеним у державному акті (наприклад: сторона В-Г відповідно до державного акту має загальний розмір 19,46 м., відповідно до зйомки - 19,84 м.);

2) земельна ділянка, яка належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_1 та ОСОБА_4 відповідає наявному в матеріалах справи технічному звіту з топографо-геодезичних робіт. Межі земельної ділянки ОСОБА_2 відповідно до наданої топографо-геодезичної зйомки на даний час не відповідають межам об'єкта дослідження відповідно до правовстановлюючих документів, а саме державного акта НОМЕР_3. Невідповідність полягає в тому, що конфігурація та лінійні розміри наведені в топографо-геодезичній зйомці суттєво різняться конфігурації та лінійним розмірам наведеним у державному акті, наприклад: сторона В-Г відповідно до державного акту має загальний розмір 19,46 м., а відповідно до зйомки - 19,84 м.; межа А-Д відповідно до державного акту має загальний розмір 9,79 м., а відповідно до зйомки - 6,31м.; межа Д-Г - 5,6 м. відповідно до державного акту, а відповідно до зйомки - 8,66 м.; також сумарна довжина медіани від А до Г має розмір відповідно до державного акту 15,41 м., відповідно до зйомки - 15,3 м.

3) з наданої на дослідження топографо-геодезичної зйомки встановлено, що площа земельної ділянки ОСОБА_2 становить 281 кв.м., проте як встановлено, з дослідження по першому питанню, проміри в даній топографо-геодезичній зйомці не відповідають промірам відповідно до правовстановлюючих документів (а.с. 163-165).

Таким чином, встановивши, що відповідач зайняла частину земельної ділянки, належної позивачу, побудувавши на ній огорожу, без погодження з ним цього будівництва, суд першої інстанції, керуючись положеннями статті 152 ЗК України та статті 391 ЦК України, дійшов правильного висновку, що порушене право власності позивача підлягає захисту в обраний ним спосіб, а саме шляхом знесення за рахунок відповідача самовільно збудованої бетонної огорожі, що відповідає способам захисту, встановленим частиною третьою статті 152 ЗК України.

Доводи апеляційної скарги, що суд при ухваленні оскаржуваного судового рішення не встановив, чи дійсно огорожа частково знаходяться на земельній ділянці позивача, спростовуються матеріалами справи, зокрема, висновками судових земельно-технічних експертиз, доданими схемами, з яких вбачається, що збудована відповідачем частина огорожі знаходиться на земельній ділянці, яка згідно правовстановлюючих документів належить позивачеві.

Хоча площа самовільно зайнятої земельної ділянки становить лише 2 кв.м., порушене право підлягає захисту незалежно від площі, оскільки право приватної власності є непорушним.

Отже, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позову в частині усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою.

Крім того, суд першої інстанції цілком правильно дійшов висновку, що діями відповідача щодо самовільного зайняття частини земельної ділянки позивача, йому спричинено моральну шкоду та з урахуванням вимог розумності та справедливості визначив розмір грошового відшкодування заподіяної моральної шкоди.

Обгрунтовуючи розмір заподіяної моральної шкоди суд першої інстанції зазначив, що при визначенні такого розміру не брав до уваги покликання позивача на проходження ним лікування, разом з тим врахував, що самовільне зайняття відповідачем частини земельної ділянки спричинило у позивача необхідність докласти значних зусиль для відновлення своїх прав.

Рішення суду першої інстанції в частині відмови в позові про відшкодування майнової шкоди, заподіяної пошкодженням металевої огорожі та прилеглої стіни будівлі сторони не оскаржили.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі наведеного, апеляційний суд приходить до висновку, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Підстави для його зміни чи скасування відсутні.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 17 жовтня 2018 року в даній справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 18 січня 2019 року.

Головуючий

Судді