КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/824/70/2019 Доповідач у суді ІІ інстанції Ігнатченко Н.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 січня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Ігнатченко Н.В.,

суддів : Олійника В.І., Кулішенка Ю.М.,

за участю секретаря судового засідання - Черниш С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 25 червня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості,

в с т а н о в и в:

У грудні 2015 року ОСОБА_3, через представника за довіреностями - ОСОБА_5, звернувся до суду з указаним вище позовом, мотивуючи його тим, що 17 червня 2014 року між ним та ОСОБА_4 було укладено договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Михайленком С.А. за реєстровим № 2184. Відповідно до умов договору, відповідач отримав від позивача, а позивач передав у власність відповідачу грошові кошти в сумі 11 760 444 грн., що за офіційним курсом НБУ на дату укладання договору складало 1 000 000 дол. США, на безпроцентній основі зі строком повернення до 31 жовтня 2014 року. Однак відповідач не виконав взяте на себе зобов'язання щодо своєчасного повернення суми позики та проігнорував письмові вимоги позивача, у зв'язку з чим останній звернувся до суду та з урахуванням збільшених позовних вимог просив стягнути з нього на свою користь заборгованість у загальному розмірі 67 542 550,16 грн., з яких: тіло позики - 11 760 444 грн., пеня - 42 925 620,60 грн., інфляційні втрати - 11 632 754,88 грн., 3% річних - 1 223 730,58 грн. 58 коп., а також суму сплаченого судового збору в розмірі 8 810 грн.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 25 червня 2018 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 кошти в розмірі 24 744 618,58 грн., що складається із суми боргу в розмірі 11 760 444 грн., пені в розмірі 11 760 444 грн., 3% річних в розмірі 1 223 730,58 грн.

У задоволенні позовних вимог щодо стягнення інфляційних втрат відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 судовий збір в розмірі 3 227,98 грн.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням в частині відмови у стягненні інфляційних втрат та зменшення розміру пені, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати, з мотивів неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права, та ухвалити в цій частині нове рішення про стягнення цих сум в заявленому розмірі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги позивач зазначив, що відповідно до пункту 5 договору позики в зобов'язанні щодо повернення коштів після 31 жовтня 2014 року не визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, тому до спірних правовідносин підлягає застосування частина 2 статті 625 ЦК України в частині нарахування інфляційних втрат, оскільки у випадку несвоєчасного повернення суми позики у позичальника виникає грошове зобов'язання виключно в гривні без прив'язки до еквіваленту іноземної валюти. Стягнення з відповідача суми позики в гривнях, яка фактично була отримана ним 17 червня 2014 в момент підписання договору позики та нарахованих інфляційних втрат, не покладає на відповідача жодного додаткового навантаження. Таке формулювання договору було спрямовано виключно на те, щоб позикодавець отримав реальне відшкодування від знецінення національної грошової одиниці України.

Суд першої інстанції, застосовуючи норми частини 3 статті 551 ЦК України та зменшуючи розмір неустойки до розміру суми боргового зобов'язання, не надав належної оцінки фактам того, що матеріали справи не містять оцінки обставин, за яких можливе зменшення неустойки, крім порівняння розміру заявленої до стягнення позивачем неустойки та суми самого боргового зобов'язання. Суд не надав оцінки ні значному часу прострочення, ні відсутності з боку відповідача будь-яких дій щодо погашення боргу та дій спрямованих на усунення наслідків прострочення та зменшення суми будь-яких збитків понесених позивачем в результаті невиконання взятих на себе відповідачем зобов'язань. Позивач звертає увагу, що пеня стягується лише за один рік, хоча період прострочення становить майже 4 роки.

За правилом частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Отже, рішення суду першої інстанції підлягає перегляду в апеляційному порядку лише в частині відмови у стягненні інфляційних втрат та зменшення розміру пені.

Відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід відхилити з таких підстав.

Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено, що 17 червня 2014 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було укладено договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Михайленком С.А. за реєстровим № 2184.

Відповідно до умов договору, відповідач отримав від позивача, а позивач передав у власність відповідачу грошові кошти в сумі 11 760 444 грн., що за офіційним курсом НБУ на дату укладання договору складало 1 000 000 дол. США, на безпроцентній основі зі строком повернення до 31 жовтня 2014 року. Своїми підписами під цим договором сторони підтверджують здійснення передачі грошей у повному обсязі до моменту підписання цього договору (пункт 1 договору позики).

Встановлено, що у визначений в договорі строк відповідач отримані ним грошові кошти не повернув, на письмові вимоги позивача від 23 грудня 2014 року та 13 листопада 2015 року не прореагував.

Відповідно до частиною 1 статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

У відповідності до частини 1 статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

За правилами частини 1 статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволення позову в частині стягнення інфляційних втрат, суд першої інстанції виходячи з положень пункту 2 договору позики та прив'язки боргу до валюти США, дійшов висновку, що положення частини 2 статті 625 ЦК України щодо нарахування встановленого індексу інфляції на суму боргу не застосовується до зобов'язань, визначених у іноземній валюті, а стосується лише до грошових зобов'язань, виражених в гривневому еквіваленті.

Так, за пунктом 2.2. договору позики, остаточний розрахунок щодо повернення суми позики має бути здійснено в м. Києві не пізніше 31 жовтня 2014 року в гривнях, за офіційним курсом НБУ на дату повернення позики, в розмірі, що зазначений в пункті 1 цього договору та еквівалентний 1 000 000 дол. США, якщо між сторонами письмово не буде погоджено іншого.

Згідно із пунктом 5 договору позики, при неповерненні суми позики своєчасно (тобто 31 жовтня 2014 року) позикодавець вправі буде пред'явити цей договір до стягнення в строки і у порядку, передбачені чинним законодавством України, та вимагати при цьому повернення йому частини позики, що залишилась несплаченою, з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення, а також сплати трьох процентів річних від простроченої суми. При цьому сума грошових коштів, яка підлягає поверненню після спливу кінцевого терміну повернення позики повинна становити суму в гривнях, що зазначена в пункті 1 цього договору.

Згідно із частиною 2 статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Таким чином, положення зазначеної норми права передбачають, що зобов'язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду.

Проте, оскільки індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги (стаття 1 Закону України від 3 липня 1991 року № 1282-ХІІ «Про індексацію грошових доходів населення»), то зазначена норма ЦК України щодо сплати заборгованості з урахуванням встановленого індексу інфляції поширюється лише на випадки прострочення виконання грошового зобов'язання, яке визначене договором в національній валюті - гривні, а не в іноземній або еквіваленту до іноземної валюти, а тому індексація у цьому випадку застосуванню не підлягає.

З урахуванням наведеного, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що не підлягає індексації неповернута сума боргу за договором позики, визначена в іноземній валюті, а доводи апеляційної скарги про неправильне застосування судом нормчастини 2 статті 625 ЦК України та положень договору позики є власними тлумаченнями позивача спірних правовідносин, які виникли між сторонами.

Також, колегія суддів не приймає до уваги посилання апеляційної скарги на те, що судом першої інстанції не вірно застосовано положення частини 3 статті 551 ЦК України в частині зменшення розміру пені у взаємозв'язку із обставинами справи.

Умовами договору позики було передбачено, що за прострочення виконання зобов'язань за цим договором позичальник виплачує пеню в розмірі 1 % від простроченої суми за кожен день прострочення (пункт 4 договору позики).

За правилами статті 549 ЦК Українинеустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Згідно із частиною 3 статті 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Зменшення розміру неустойки за рішенням суду можливе за наявності кількох умов: якщо розмір неустойки значно перевищує розмір заподіяних невиконанням зобов'язання збитків; за наявності інших обставин, що мають істотне значення.

При цьому питання зменшення розміру неустойки вирішується в конкретній ситуації на підставі певних доказів і розрахунків.

Отже, частиною 3 статті 551 ЦК України з урахуванням положень статті 3 ЦК України щодо загальних засад цивільного законодавства та частини 5 статті 12 ЦПК України щодо обов'язку суду сприяти учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом, дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що він значно перевищує розмір збитків.

Крім того, істотними обставинами в розумінні частини 3 статті 551 ЦК можна вважати, зокрема, ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу (наприклад, відсутність негативних наслідків для позивача через прострочення виконання зобов'язання).

Враховуючи період прострочення виконання зобов'язання, недоведення негативних наслідків для позивача через таке прострочення, а також звертаючи увагу на час пред'явлення позову та ту обставину, що заявлений розмір пені в 42 925 620,60 грн. значно перевищує заподіяні позивачу збитки та розмір самого боргового зобов'язання в 11 760 444 грн., колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для про зменшення пені, яку вимагає стягнути позивач з відповідача, до розміру основної суми боргу за договором позики.

Ступінь такого зменшення пені (неустойки) колегія суддів вважає розумним та справедливим, який при цьому не порушуватиме права позивача на отримання передбаченого умовами договору штрафу за прострочення виконання зобов'язань по своєчасному поверненню позики.

За таких обставин суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статтей 12, 13, 81 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статтей 263 - 265 ЦПК України, підстави для його скасування в оскаржуваній частині відсутні.

Відповідно до пункту 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення, а рішення Печерського районного суду міста Києва від 25 червня 2018 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів до Верховного Суду.

Головуючий Н.В. Ігнатченко

Судді: В.І. Олійник

Ю.М.Кулішенко