Провадження № 22-ц/824/3815/2019 Доповідач апеляційна інстанція- Савченко С.І.
П О С Т А Н О В А

іменем України

11 квітня 2019 року м.Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Савченка С.І.,

суддів Верланова С.М., Мережко М.В.,

за участю секретаря Вергелес О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду м.Києва від 30 листопада 2018 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, третя особа ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики,-

в с т а н о в и в:

У грудні 2017 року ОСОБА_2 звернувсядо суду із вказаним позовом, який мотивував тим, що 19 червня 2015 року між ним та відповідачем ОСОБА_1 було укладено нотаріально посвідчений договір позики, за яким він позичив відповідачу грошові кошти в сумі 275000 грн. Згідно умов договору відповідач зобов'язався повернути позику не пізніше 19 червня 2017 року. Вказував, що строк повернення позики вийшов, однак відповідач кошти не повернув, на його повідомлення та вимоги не реагує. Вважає, що у зв'язку із неповерненням позики в обумовлений строк відповідач згідно ч.2 ст.625 ЦК України має сплатити йому інфляційні втрати, 3 % річних від простроченої суми та пеню.

З огляду на викладене просив стягнути із відповідача на його користь борг за договором позики в розмірі 296040,01 грн., з яких позика - 275000 грн., інфляційні втрати - 13475 грн., 3 % річних - 3412,6 грн., пеню - 4152,50 грн. та судові витрати.

Рішенням Деснянського районного суду м.Києва від 30 листопада 2017 року позов задоволено. Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 борг за договором позики в розмірі 296040,01 грн., з яких позика - 275000 грн., інфляційні втрати - 13475 грн., 3 % річних - 3412,60 грн., пеня - 4152,50 грн. та судовий збір у розмірі 2960,40 грн.

Не погоджуючись із судовим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову в повному обсязі, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм процесуального та неправильне застосування норм матеріального права. Скарга мотивована тим, що суд не з'ясував дату передачі грошей, хоча відповідач заперечував факт отримання ним коштів за договором

- 2 -

позики. Суд не врахував заперечення відповідача про виявлення за місцем його роботи в ТОВ «ФК «Контрактовий дім» нестачі грошових коштів, та те, що саме для врегулювання питання повернення нестачі серед інших документів він підписав у нотаріуса договір позики за відсутності фактичної передачі коштів. Підтвердженням цього є факт кримінального провадження у відношенні відповідача, яке закрите за заявою товариства. Суд цим обставинам не дав належної оцінки. Суд не врахував відсутність боргової розписки яка є доказом факту отримання ним грошових коштів та судову практику з цього приводу щодо обов'язковості такої розписки. Суд не звернув уваги, що з огляду на відсутність передачі коштів договір позики не є укладеним.

Позивач ОСОБА_2 відзив на апеляційну скаргу до суду не подав.

В суді апеляційної інстанції відповідач ОСОБА_1 та його представник адвокат Лукянчук А.В. подану апеляційну скаргу та викладені в ній доводи підтримали, просили задоволити та скасувати рішення Деснянського районного суду Київської області як незаконне.

Третя особа ОСОБА_3 в суді апеляційної інстанції погодилася з апеляційною скаргою, підтвердила її доводи, просила задоволити саргу.

Позивач ОСОБА_2 належним чином повідомлявся про час розгляду справи, до суду не з'явився, причин неявки не повідомив, що відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення із додержанням норм матеріального і процесуального права.

Задовольняючи позов ОСОБА_2, суд першої інстанції обгрунтовував свої висновки тим, що у зв'язку із неповерненням позичених коштів відповідач як позичальник порушив права позивача як позикодавця, передбачені ст.ст.1046, 1049 ЦК України, які підлягають захисту, а тому із відповідача на користь позивача необхідно стягнути борг за договором позики, а аткож інфляційні втрати, 3 % річних та пеню за час прострочення.

Такі висновки суду є правильними і такими, що відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Спірні правовідносини регулюються ст.ст.1046, 1047 ЦК України, згідно яких за договором позики позикодавець передає позичальнику у власність гроші, а позичальник зобов'язується повернути таку ж суму. Договір позики укладається в письмовій формі. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника.

Згідно ст.1049 ЦК України позичальник повинен повернути гроші в обумовлений догором позики термін.

Згідно ст.610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання. Згідно ст.611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки встановлені договором або законом.

Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу, а також 3 % річних від простроченої суми.

Судом першої інстанції встановлено, що 19 червня 2015 року між позивачем ОСОБА_2 та відповідачем ОСОБА_1 було укладено нотаріально посвідчений договір позики, за умовами якого позивач передав у власність відповідача грошові кошти у

- 3 -

розмірі 275000 грн., а відповідач у свою чергу зобов'язався їх повернути до 19 червня 2017 року.

Згідно п.1 договору позики передачу грошей здійснено до підписання цього договору.

Згідно п.4 договору позики за прострочення виконання зобов'язань за цим договором більше ніж на 3 дні позичальник зобов'язався виплатити пеню у розмірі 0,01 % від простроченої суми за кожен день прострочення.

Також судом встановлено, що в обумовлений розпискою строк, а саме до 19 червня 2017 року відповідач ОСОБА_1 позику не повернув.

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

За таких обставин суд обгрунтовано захистив порушені права позивача та стягнув на його користь борг за договором позики у розмірі 275000грн.

Також, суд вірно стягнув на користь позивача передбачену умовами договору пеню, а також інфляційні втрати та 3 % річних за прострочення виконання грошового зобов'язання після закінчення строку повернення позики згідно вимо ч.2 ст.625 ЦК України.

Доводи апеляційної скарги про нез'ясування судом дати передачі відповідачу грошових коштів необгрунтовані. Дана обставина судом судом з'ясована і суд вірно виходив із умов договору позики, згідно п.1 якого передача грошей позичальнику здійснена позикодавцем до підписання цього договору.

З викладених підстав колегія суддів вважає необгрунтованими посилання відповідача у скарзі на те, що гроші йому не передавалися, оскільки це спростовується нотаріально посвідченим договором, укладання якого підтверджує в тому числі і факт передачі грошових коштів.

Аналогічний правовий висновок міститься у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13 та від 24 лютого 2016 року у справі № 6-50цс16, де Верховний Суд України вказав, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

Доводи скарги про неврахування судом відсутності боргової розписки як доказу про отримання відповідачем грошових коштів надумані та безпідставні. Закон не містить норми, яка вказує на необхідінсть складання позичальником розписки саме при отриманні ним коштів. За загальним правилом, визначеним у ст.1047 ЦК України, договір позики укладається між сторонами у письмовій формі, і лише за відсутності такого договору на підтвердження його укладання та умов може бути представлена розписка позичальника.

В даному випадку між сторонами укладено у письмовій формі нотаріально посвідчений договір позики, який містить усі істостні умови договору, в тому числі підтверджує факт передачі коштів, і не потребує додаткового складання розписки на підтвердження його умов.

Це ж стосується посилань скаржника на судову практику, зокрема постанови Верховного Суду України: від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14, від 11 листопада 2015 року, від 18 жовтня 2017 року, від 13 грудня 2017 року, які недоречні з викладених вище підстав, бо у вказаних постановах якраз йдеться про надання позикодавцями розписок у зв'язку із відсутністю письмових договорів позики, а в даному випадку договір позики між сторонами укладений і нотаріально посвідчений.

За таких обставин колегія суддів не приймає до уваги доводи скарги про неукладеність договору позики у зв'язку із непередачею коштів, як такі, що не знайшли свого підтвердження.

Посилання у скарзі на те, що суд не врахував заперечення відповідача щодо виявлення за місцем його роботи в ТОВ «ФК «Контрактовий дім» нестачі грошових коштів, а тому для

- 4 -

врегулювання питання їх повернення серед інших документів він підписав у нотаріуса договір позики за відсутності передачі коштів, та ненадання цим обставинам належної оцінки, спростоуються судовим ріщенням, з якого вбачається, що суд першої інстанції виклав дані обстаивни у рішенні і дав їм належну оцінку. Той факт, що відповідач не погоджується із викладеною судом у рішенні оцінкою не свідчить про її неправильність.

Окрім того, відхиляючи даний довід колегія суддів враховує презумпцію правомірності правочину, встановлену ст.204 ЦК України, згідно якої правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Посилаючись на існування між сторонами інших правовідносин, пов'язаних із укладенням договору позики, відповідач ОСОБА_1 не оспорив його у встановленому законом порядку і даний договір позики не визнаний судом недійсним, а відтак є правомірним і правильно врахований судом при ухваленні рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, розглядаючи спір повно та всебічно дослідив і оцінив обставини справи, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, а тому визнає дане рішення законним та обґрунтованим.

Підстав для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст.259, 374, 375, 381 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду м.Києва від 30 листопада 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий

Судді: