Коростенський міськрайонний суд Житомирської області
Провадження № 2-о/279/69/19
Справа № 279/1659/19
Р І Ш Е Н Н Я
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.09.2019 року

Коростенський міськрайонний суд Житомирської області в складі судді Шульги О.М., з секретарем Башинською Н.М., розглянувши у приміщенні суду у м. Коростені цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: Міністерство соціальної політики України, Російська Федерація про встановлення факту, що має юридичне значення, -
В С Т А Н О В И В :
Заявник звернулась до суду з заявою в якій просить встановити юридичний факт того, що захворювання ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яке виникло під час захисту Батьківщини у жовтні 2014 року на території Донецької області України внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України, стало причиною його смерті. В обґрунтування своїх вимог заявник вказала, що її син ОСОБА_2 був призваний на військову службу в Збройні Сили України Коростенсько-Лугинським РВК Житомирської області 18.03.2014 року. Згідно наказу № 618 командира військової частини польова пошта НОМЕР_1 від 10.09.2014 року сержант ОСОБА_2 був призначений на посаду механіка-водія 2 танкового взводу танкової роти військової частини Польова пошта НОМЕР_1 . В період з 14.09.2014 року по 30.10.2014 року ОСОБА_2 безпосередньо брав участь в захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України на території Донецької та Луганської областей. ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_2 помер. Як зазначено в акті проведення службового розслідування від 22.11.2014 року, 25.10.2014 року близько 10 години перебуваючи в с.Зоря Володарського району Донецької області сержант ОСОБА_2 звернувся до санчастини зі скаргою на біль у ногах, після чого його направили до шпиталю в с.Черкаське Новомосковського району Дніпропетровської області. 08.11.2014 року приблизно о 09 годині перебуваючи на лікуванні ОСОБА_2 помер внаслідок хвороби. Відповідно до лікарського свідоцтва про смерть від 10.11.2014 року смерть сержанта ОСОБА_2 настала внаслідок гострої легенево-серцевої недостатності, тромбоемболії обох легеневих артерій, тромбофлебіту глибоких судин нижніх кінцівок. Заявник вважає, що саме внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України, її син загинув, чим було порушено невід`ємне право на його життя, передбачене ст.27 Конституції України, ст.2 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року. Встановлення юридичного факту того, що захворювання ОСОБА_2 , яке виникло під час захисту Батьківщини у жовтні 2014 року на території Донецької області України саме внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України стало причиною його смерті, буде породжувати юридичні наслідки набуття статусу жертви міжнародного збройного конфлікту, як особи, яка перебувала під захистом Конвенції про поліпшення долі поранених і хворих у діючих арміях, яка ратифікована Україною 03 липня 1954 року, що обумовлює виникнення прав та обов`язків, передбачених цією Конвенцією, іншими нормами національного та міжнародного права.

Заявник письмово повідомила про розгляд справи у її відсутності, в наданій суду заяві зазначила, що заяву підтримує.

Представники заінтересованих осіб в судове засідання не з`явились, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, що стверджується повідомленнями про отримання судових викликів. Про причини неявки не повідомили, будь-яких заяв, клопотань, пов`язаних з розглядом справи не подали.

Дослідивши матеріали справи суд дійшов висновку про наступне.

Судом встановлено, що 08.11.2014 року у військовому шпиталі військової частини НОМЕР_2 в АДРЕСА_1 помер ОСОБА_2 , що стверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_3 виданого виконавчим комітетом Ушомирської сільської ради Коростенського району Житомирської області.

З лікарського свідоцтва про смерть №366 від 10.11.2014 року слідує, що смерть ОСОБА_2 настала внаслідок захворювання, хворобами, що призвели до смерті зазначено гостру легенево-серцеву недостатність, тромбоемболію обох легеневих артерій, тромбофлебіт глибоких судин нижніх кінцівок.

З Акту проведення службового розслідування по факт загибелі сержанта ОСОБА_2 , затвердженого 22.11.2014 року командиром військової частини польова пошта НОМЕР_1 , слідує, що приблизно о 10 годині 25.10.2014 року перебуваючи в населеному пункті Зоря Володарського району Донецької області сержант ОСОБА_2 звернувся до санчастини зі скаргою на сильну біль у ногах, після чого був направлений до шпиталю в населеному пункті Черкаське Новомосковського району Дніпропетровської області для подальшого обстеження де ІНФОРМАЦІЯ_2 помер. Згідно зробленого висновку сержант ОСОБА_2 , механік 2 танкового взводу 3 танкової роти помер внаслідок захворювання під час проходження військової служби.

Заявник доводилась ОСОБА_2 матір`ю, що стверджується свідоцтвом про народження останнього серії НОМЕР_4 .

Заявник, як мати загиблого ОСОБА_2 21.12.2015 року, отримала посвідчення члена сім`ї військовослужбовця, який загинув під час проходження військової служби (а.с.39).

Встановленням факту того, що захворювання ОСОБА_2 виникло під час захисту Батьківщини на території Донецької області внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України стало причиною його смерті обумовлено тим, що заявник має на меті визначення статусу ОСОБА_2 , як особи, яка перебувала під захистом Конвенції про поліпшення долі поранених і хворих у діючих арміях, яка ратифікована Україною 03.07.1954 року, тобто жертви міжнародного збройного конфлікту, що обумовлює виникнення прав та обов`язків, передбачених цією Конвенцією.

Статтями 3, 27 Конституції України передбачено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави. Кожна людина має невід`ємне право на життя. Ніхто не може бути свавільно позбавлений життя. Обов`язок держави - захищати життя людини. Кожен має право захищати своє життя і здоров`я, життя і здоров`я інших людей від протиправних посягань.

Президент України, як глава держави, гарант державного суверенітету, територіальної цілісності України забезпечує державну незалежність, національну безпеку держави, є Головнокомандувачем Збройних Сил України; здійснює керівництво у сферах національної безпеки та оборони держави; вносить до Верховної ради України подання про оголошення стану війни та у разі збройної агресії проти України приймає рішення про використання Збройних Сил України та інших утворених відповідно до законів України військових формувань, приймає відповідно до закону рішення про загальну або часткову мобілізацію та введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях у разі загрози нападу, небезпеки державній незалежності України (ст.106 Конституції України).

Поняття збройної агресії міститься в статті 1 Закону України «Про оборону України. Так, збройною агресією проти України вважається будь-яка з таких дій: вторгнення або напад збройних сил іншої держави або групи держав на територію України, а також окупація або анексія частини території України; блокада портів, узбережжя або повітряного простору, порушення комунікацій України збройними силами іншої держави або групи держав; напад збройних сил іншої держави або групи держав на військові сухопутні, морські чи повітряні сили або цивільні морські чи повітряні флоти України; засилання іншою державою або від її імені озброєних груп регулярних або нерегулярних сил, що вчиняють акти застосування збройної сили проти України, які мають настільки серйозний характер, що це рівнозначно переліченим в абзацах п`ятому-сьомому цієї статті діям, у тому числі значна участь третьої держави у таких діях; дії іншої держави (держав), яка дозволяє, щоб її територія, яку вона надала в розпорядження третьої держави, використовувалася цією третьою державою (державами) для вчинення дій, зазначених в абзацах п`ятому-восьмому цієї статті; застосування підрозділів збройних сил іншої держави або групи держав, які перебувають на території України відповідно до укладених з Україною міжнародних договорів, проти третьої держави або групи держав, інше порушення умов, передбачених такими договорами, або продовження перебування цих підрозділів на території України після припинення дії зазначених договорів.

Згідно статті 4 вказаного Закону у разі збройної агресії проти України або загрози нападу на Україну Президент України приймає рішення про загальну або часткову мобілізацію, введення воєнного стану в Україні або окремих її місцевостях, застосування Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законів України, подає його до Верховної Ради України на схвалення чи затвердження, а також вносить до Верховної України подання про оголошення стану війни. Органи державної влади та органи військового управління, не чекаючи оголошення стану війни, вживають заходів для відсічі агресії. На підставі відповідного рішення Президента України Збройні Сили України разом з іншими військовими формуваннями розпочинають воєнні дії. З моменту оголошення стану війни чи фактичного початку воєнних дій настає воєнний час, який закінчується у день і час припинення стану війни.

Частиною четвертою статті 2 Закону України від 18.01.2018 року «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях визначено, що відповідальність за матеріальну чи нематеріальну шкоду, завдану Україні внаслідок збройної агресії Російської Федерації, покладається на Російську Федерацію відповідно до принципів і норм міжнародного права. При цьому, відповідно до абзацу 6 преамбули вказаного Закону датою початку окупації частини території України, зокрема Автономної Республіки Крим та міста Севастополя, є дата, визначена Законом України від 15.04.2014 року «Про забезпечення прав і свобод громадян і правовий режим на тимчасово окупованій території України, а саме: 20 лютого 2014 року.

Таким чином, вищенаведені Закони визначають, які права можуть виникнути в особи, щодо якої встановлено юридичний факт, про який просить заявник та гарантії держави щодо захисту прав, свобод і законних інтересів фізичних осіб.

Статтею 55 Конституції України передбачено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Відповідно до частин першої та другої статті 124 Конституції України делегування функцій судів, а також привласнення цих функцій іншими органами чи посадовими особами не допускаються.

Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Факт збройної (військової) агресії Російської Федерації відносно України є загальновідомим.

Надані до заяви документи підтверджуються факт перебування Броника на військовій службі у військовій частині польова пошта НОМЕР_1 , яка входить до складу сил, що залучаються та беруть участь у антитерористичній операції на території Донецької та Луганської областей, що вказує на те, що саме в результаті збройної агресії та воєнного конфлікту, розпочатих Російською Федерацією, син заявниці помер.

Згідно ст.293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Відповідно до ч.2 ст. 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Отже, встановлення юридичного факту за рішенням суду безпосередньо породжує певні юридичні наслідки, тобто від встановлення факту залежить виникнення, зміна або припинення особистих прав громадян.

З врахуванням наведеного наявні підстави для задоволення заяви.

Керуючись ст.ст. 4, 10, 12, 76 - 89, 206, 247, 258, 259, 263-265, 268, 315, 319, 352, 354 Цивільного процесуального кодексу України, Конституцією України,

В И Р І Ш И В :
Заяву задовольнити.

Встановити юридичний факт того, що захворювання ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яке виникло під час захисту Батьківщини у жовтні 2014 року на території Донецької області України внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України, стало причиною його смерті.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку безпосередньо до апеляційного суду Житомирської області шляхом подачі протягом тридцяти днів апеляційної скарги.

Відповідно п.п.15.5 п. 15 Перехідних положень ЦПК України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом 30 днів з дня його вручення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Сторони та учасники:
Заявник ОСОБА_1 , проживання: АДРЕСА_2 , паспорт НОМЕР_5 , виданий 19.11.1996 року Коростенським МРВ України в Житомирській області.

Заінтересована особа: Міністерство соціальної політики України, місцезнаходження: 01601, м.Київ, вул. Еспланадна, 8/10, ;

Заінтересована особа : Російська Федерація в особі Посольства Російської Федерації в Україні, місце знаходження: 03049, м.Київ, Повітрофлотський проспект, 27.

Суддя: