Постанова

Іменем України

16 січня 2019 року

м. Київ

справа № 242/3874/15-ц

провадження № 61-32717св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І. (суддя-доповідач), Крата В. І., Курило В. П.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство «Сбербанк»,

відповідач - ОСОБА_3,

третя особа - товариство з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Золотий урожай»,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_3, подану представником ОСОБА_4, на заочне рішення Селидівського міського суду Донецької області від 23 листопада 2015 року у складі судді Пирогової Л. В. та рішення апеляційного суду Донецької області від 13 липня 2017 року у складі колегії суддів: Корчистої О. І., Тимченко О. О., Хейло Я. В.,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2015 року публічне акціонерне товариство «Сбербанк» (далі - ПАТ «Сбербанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_3, третя особа - товариство з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Золотий урожай» (далі - ТОВ «ТД «Золотий урожай»), про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позивач обґрунтовував вимоги тим, що 06 березня 2012 року між ним і ТОВ «ТД «Золотий урожай» був укладений кредитний договір № 26-Н/12/24/ЮО-KL, згідно з умовами якого останньому відкрито відновлювальну кредитну лінію в доларах США, в межах якої позичальнику надано кредитні кошти в сумі 20 000 000 доларів США строком до 03 березня 2017 року.

З метою забезпечення повернення кредиту між банком і ОСОБА_3 було укладено договір поруки від 06 березня 2012 року зі змінами та доповненнями.

Позичальник свої зобов'язання за кредитним договором не виконав, у зв'язку із чим станом на 30 червня 2015 року виникла заборгованість у розмірі 23 135 150,72 доларів США та 8 367 500 грн 04 коп., із яких: заборгованість за кредитом - 19 973 750 доларів США, відсотки за користування кредитом - 3 151 400,72 доларів США, пеня за прострочення повернення заборгованості за кредитом - 5 714 450 грн 68 коп., пеня за прострочення сплати відсотків за користування кредитом - 2 653 049 грн 36 коп.

Ураховуючи наведені обставини, позивач просив стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором у вищезазначеному розмірі.

Заочним рішенням Селидівського міського суду Донецької області від 23 листопада 2015 року позов ПАТ «Сбербанк» задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ «Сбербанк» заборгованість за кредитним договором від 06 березня 2012 року № 26-Н/12/24/ЮО-KL у розмірі 23 135 150,72 доларів США та 8 367 500 грн 04 коп.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Суд першої інстанції зробив висновок про доведеність факту неналежного виконання позичальником своїх зобов'язань, забезпечених договором поруки, існування непогашеної заборгованості, яка підлягає стягненню з відповідача - поручителя боржника.

Рішенням апеляційного суду Донецької області від 13 липня 2017 року заочне рішення Селидівського міського суду Донецької області від 23 листопада 2015 року змінено в частині визначення загальної суми заборгованості, пені за прострочення повернення заборгованості за кредитною лінією.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ «Сбербанк» заборгованість за кредитним договором від 06 березня 2012 року № 26-Н/12/24/ЮО-KL у розмірі 23 135 150,72 доларів США та 33 881 грн 78 коп., яка складається із заборгованості за кредитною лінією у розмірі 19 973 750 доларів США; відсотків за користування кредитною лінією у розмірі 3 161 400,72 доларів США та пені за прострочення повернення заборгованості за кредитною лінією, нарахованої за період із 04 лютого 2014 року до 13 квітня 2014 року, у розмірі 33 881 грн 78 коп.

У задоволенні решти позовних вимог ПАТ «Сбербанк» відмовлено.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Змінюючи рішення місцевого суду в частині визначення розміру кредитної заборгованості, апеляційний суд зазначив, що, враховуючи положення Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», пеня за прострочення повернення кредиту підлягає стягненню з відповідача лише за період із 04 лютого 2014 року до 13 квітня 2014 року.

До суду касаційної інстанції надійшла касаційна скарга ОСОБА_3, у якій його представник, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані рішення та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Зазначає, що суди попередніх інстанцій належним чином не повідомили його про розгляд справи, чим порушили право на доступ до правосуддя. У зв'язку з наведеним вважає незаконним ухвалення заочного рішення у справі. Оскільки на момент подання позову він був зареєстрований у Шевченківському районі міста Києва, дана справа не підсудна Селидівському міському суду Донецької області.

Вважає, що сума основної заборгованості ТОВ «ТД «Золотий дім» перед ПАТ «Сбербанк» є недоведеною.

На переконання заявника, порука є припиненою, оскільки банк в односторонньому порядку, без його повідомлення, змінив (збільшив) відсоткову ставку.

Крім того, суди не дослідили, чи був погашений борг за кредитом іншими поручителями та іпотекодавцями.

Також суди не звернули уваги на наявність третейського застереження у кредитному договорі та договорі поруки, у зв'язку з чим справа є непідсудною Селидівському міському суду Донецької області.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 серпня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали з суду першої інстанції.

Справу № 242/3874/15-ц та матеріали касаційного провадження до передано до Верховного Суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Ухвалою Верховного Суду від 29 жовтня 2018 року дану справу призначено до судового розгляду у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи у складі колегії із п'яти суддів.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Суди встановили, що 06 березня 2012 року між позивачем та ТОВ «ТД «Золотий урожай» був укладений договір про відкриття кредитної лінії № 26-Н/12/24/ЮО-KL, відповідно до умов якого позичальнику надано кредитні кошти у розмірі 20 000 000 доларів США строком до 03 березня 2017 року з відсотковою ставкою на момент укладення цього договору в розмірі 10,4906 % річних (з можливістю її збільшення в подальшому).

Відповідно до пункту 1.1 кредитного договору позичальник зобов'язався своєчасно та в повному обсязі сплачувати банку відсотки за користування кредитом, а також повернути банку кредит у терміни, встановлені кредитним договором.

Того ж дня, 06 березня 2012 року, з метою забезпечення виконання зобов'язань ТОВ «ТД «Золотий урожай» за кредитним договором між позивачем і ОСОБА_3 був укладений договір поруки (з подальшими змінами та доповненнями), відповідно до статті 4.1 якого боржник (ТОВ «ТД «Золотий урожай») та поручитель (ОСОБА_3) відповідають перед кредитором (банком) як солідарні боржники.

У порушення умов договору позичальник і поручитель зобов'язання щодо повернення кредиту належним чином не виконали, внаслідок чого станом на 30 червня 2017 року утворилась заборгованість у розмірі 23 135 150,72 доларів США та 8 367 500 грн 04 коп., із яких: заборгованість за кредитом - 19 973 750 доларів США, відсотки за користування кредитом - 3 151 400,72 доларів США, пеня за прострочення повернення заборгованості за кредитом - 5 714 450 грн 68 коп., пеня за прострочення сплати відсотків - 2 653 049 грн 36 коп.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із доведеності факту невиконання позичальником умов кредитного договору, забезпеченого договором поруки, у зв'язку з чим із поручителя на користь банку підлягає стягненню кредитна заборгованість. При цьому суд вважав доведеною суму боргу.

Апеляційний суд, змінюючи рішення міського суду в частині визначення розміру кредитної заборгованості, врахувавши норми Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», зробив висновок про те, що пеня за прострочення повернення кредиту підлягає стягненню з відповідача лише за період із 04 лютого 2014 року до 13 квітня 2014 року. Суд апеляційної інстанції визнав обґрунтованим рішення місцевого суду в частині визначення розміру заборгованості за кредитом і відсотками.

Колегія суддів вважає обґрунтованими висновки судів попередніх інстанцій.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому.

Статтею 546 ЦК України встановлено, що виконання зобов'язання може забезпечуватися, зокрема, порукою.

За договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку.

Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (стаття 526 цього Кодексу).

Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником (частина перша статті 553 ЦК України).

У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що й боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (частини перша, друга статті 554 ЦК України).

Поручитель відповідає перед кредитором в тому ж обсязі, що і боржник (стаття 4.1 договору поруки).

Відповідно до статті 4.2 договору поруки відповідальність поручителя, передбачена цим договором, настає у випадку, якщо боржник допустить прострочення виконання зобов'язання. Причини невиконання боржником своїх зобов'язань за кредитним договором ніяким чином не можуть впливати на виконання поручителем зобов'язань за цим договором.

Згідно зі статтею 5.1.1 договору поруки у разі невиконання боржником своїх зобов'язань за кредитним договором кредитор має право пред'явити свої вимоги безпосередньо до поручителя. Ці вимоги є обов'язковими для виконання поручителем протягом 10 календарних днів з моменту поштового відправлення банком відповідного письмового повідомлення або в інший термін, визначений у цьому повідомленні.

Установивши факт неналежного виконання поручителем зобов'язань за договором поруки щодо погашення заборгованості за кредитним договором від 06 березня 2012 року № 26-Н/12/24/ЮО-KL, суди зробили обґрунтований висновок про необхідність стягнення кредитного боргу.

При цьому суд апеляційної інстанції, застосувавши положення Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», правильно зменшив розмір пені за прострочення повернення кредиту, стягнувши її з поручителя лише за період із 04 лютого 2014 року до 13 квітня 2014 року.

Колегія відхиляє доводи касаційної скарги щодо наявності підстав для скасування оскаржуваних судових рішень у зв'язку з неналежним повідомленням про час і місце розгляду справи в суді першої інстанції з огляду на таке.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України (в редакції, чинній на момент розгляду справи в суді апеляційної інстанції) провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною першою статті 307 ЦПК України (в редакції, чинній на момент розгляду справи судом апеляційної інстанції) визначені повноваження апеляційного суду, серед яких немає обов'язкової підстави для скасування рішення суду першої інстанції у зв'язку з неналежним повідомленням сторони про час і місце розгляду справи.

Переглядаючи справу в апеляційному порядку, суд апеляційної інстанції досліджував аналогічні аргументи, викладені в апеляційній скарзі, та встановив, що місцевий суд виконав положення статті 74 ЦПК України (в редакції, чинній на момент розгляду справи в суді першої інстанції) щодо направлення судових повісток, та враховуючи повернення ухвали про відкриття провадження у справі, направленої відповідачу, з відміткою «за закінченням терміну зберігання», опублікував оголошення у пресі про розгляд справи.

Крім того, розгляд даної справи в апеляційному суді відбувся за участю представника ОСОБА_3

За змістом статей 10, 11, 60 ЦПК України (в редакції, чинній на момент розгляду справи судами попередніх інстанцій) на сторону покладається обов'язок довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

У зв'язку з тим, що на спростування розміру кредитної заборгованості відповідач не надав судам попередніх інстанцій жодного доказу, колегія не вбачає підстав для врахування його аргументів щодо недоведеності суми боргу, які зводяться до переоцінки доказів, що згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції.

Щодо посилань скарги про те, що ПАТ «Сбербанк» не повідомив поручителя про зміну відсоткової ставки до 10,7531 % річних, то дані доводи не знайшли свого підтвердження, оскільки відповідно до договору про внесення змін № 2 до договору поруки від 06 березня 2012 року, укладеного 18 травня 2012 року між банком і ОСОБА_3, сторони дійшли згоди про те, що на момент укладення основного договору розмір змінюваної відсоткової ставки становить 10,7531 % річних і в подальшому може змінюватися в порядку і строки, передбачені кредитним договором (т. 1, а. с. 37-38).

Також колегія відхиляє доводи представника ОСОБА_3 щодо непідсудності даної справи Селидівському міському суду Донецької області з огляду на наявність третейського застереження в договорі поруки (з урахуванням договору про внесення змін до цього договору від 21 червня 2013 року № 6), оскільки відповідно до ухвали Постійно діючого третейського суду при Всеукраїнській громадській організації «Союз інвесторів України» від 02 листопада 2015 року у справі № 87/15 позов ПАТ «Дочірній банк Росії» до ОСОБА_3, третя особа - ТОВ «ТД «Золотий урожай», про стягнення заборгованості за кредитним договором від 06 березня 2012 року № 26-Н/12/24/ЮО-KL залишений без розгляду.

Посилання скарги про невстановлення судами факту погашення боргу за кредитом іншими поручителями та іпотекодавцями правового значення для розгляду даної справи не мають, оскільки вказані обставини не звільняють поручителя від виконання його зобов'язань за договором поруки.

Інші аргументи касаційної скарги висновків судів попередніх інстанцій не спростовують і на законність оскаржуваних судових рішень не впливають.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшла висновку про необхідність залишення без задоволення касаційної скарги та залишення без змін заочного рішення Селидівського міського суду Донецької області від 23 листопада 2015 року в незміненій при апеляційному перегляді частині та рішення апеляційного суду Донецької області від 13 липня 2017 року, оскільки оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального права та вимог процесуального права.

Керуючись статтями 400, 410, 415, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3, подану представником ОСОБА_4, залишити без задоволення.

Заочне рішення Селидівського міського суду Донецької області від 23 листопада 2015 року в незміненій при апеляційному перегляді частині та рішення апеляційного суду Донецької області від 13 липня 2017 року залишити без змін.

Поновити виконання заочного рішення Селидівського міського суду Донецької області від 23 листопада 2015 року та рішення апеляційного суду Донецької області від 13 липня 2017 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.

З моменту прийняття постанови судом касаційної інстанції скасовані судові рішення втрачають законну силу.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська
Судді:Н. О. Антоненко
В. І. Журавель

В. І. Крат В. П. Курило