Єдиний номер справи 470/496/18
Провадження 22-ц812/141/19 Головуючий по 1 інстанції Луста С.А.
Головуючий і доповідач по 2 інстанції Колосовський С.Ю.
П О С Т А Н О В А

І м е н е м У к р а ї н и

23 січня 2019р. м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

Колосовський С.Ю., Локтіонова О.В., Ямкова О.О.,

секретар судового засідання - Горенко Ю.В,

за участі: позивача ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_5

на рішення Березнегуватського районного суду Миколаївської області від 30 жовтня 2018р.

за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про розірвання шлюбу,

встановила:

У липні 2018р. ОСОБА_4 пред'явила позов до ОСОБА_5 про розірвання шлюбу.

Позивач зазначала, що з 09 вересня 2014р. перебуває у шлюбі з відповідачем від якого вони мають сина - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, який проживає з нею і знаходиться на її утриманні.

Посилаючись на те, що з жовтня 2015р. вони не підтримують шлюбних відносин через відсутність взаєморозуміння через різні погляди на сімейне життя, позивач просила про задоволення позову.

Рішенням Березнегуватського районного суду Миколаївської області від 30 жовтня 2018р. позов задоволено. Постановлено розірвати шлюб між ОСОБА_4 і ОСОБА_5, зареєстрований 09 вересня 2014р. Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Березенегуватського районного управління юстиції в Миколаївській області, актовий запис №41, відновивши позивачу дошлюбне прізвище Коваленко та визначивши місце проживання сина - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 з позивачем.

В апеляційній скарзі відповідач, посилаючись на незаконність рішення суду, просив його скасувати, а справу передати на новий розгляд.

Апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судом і вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_4 перебуває у шлюбі з ОСОБА_5 з 09 вересня 2014р. від якого вони мають сина - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, який проживає з позивачем у її батьків.

Сторони з жовтня 2015р. спільно не проживають, спільне господарство не ведуть.

Позивач в судовому засіданні категорично заперечувала проти надання строку для примирення.

Відповідач до суду не з'явився, а його представник в судовому засіданні надавав суперечливі пояснення, а саме не заперечував спочатку проти розірвання шлюбу акцентувавши лише на наявності спору щодо місця проживання дитини, а в подальшому просив надати тримісячний строк для примирення.

За таких обставин та на підставі ст.112 СК суд дійшов до обґрунтованого висновку, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу є неможливим.

До того ж за час, що минув після ухвалення оскаржуваного рішення відповідач заходів по примиренню не вживавав, а тому його доводи про можливість збереження сім'ї не можна визнати обґрунтованими.

В той же час вирішуючи питання про місце проживання сина сторін - ОСОБА_6, суд не звернув уваги на те, що договір між сторонами з цього приводу не укладався, позовну заяву з такою вимогою позивач не подавала. Відповідач теж не заявляв такої вимоги.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з ч.1 ст.109 СК подружжя, яке має дітей, має право подати до суду заяву про розірвання шлюбу разом із письмовим договором про те, з ким із них будуть проживати діти.

За правилами ч.1 ст.161 СК, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Таким чином, виходячи зі змісту названих правових норм в разі наявності спору між батьками щодо місця проживання малолітньої дитини такий спір може бути вирішений в суді лише у випадках пред'явлення відповідного позову.

Дописка від руки на позовній заяві одним реченням «дитину залишити проживати зі мною» не можна вважати пред'явленням самостійної позовної вимоги про визначення місця проживання дитини.

Так, в позовній заяві не було зазначено жодних обставин пов'язаних з вирішенням такої вимоги. За таку вимогу позивач не сплачувала судовий збір, а вищевказана дописка на позовній заяві не була застережена підписом позивача. До того ж на позовній заяві була ще одна дописка «прізвище залишити ОСОБА_4», між тим суд відновив дошлюбне прізвище позивача без відповідної письмової заяви останньої (ст.174 ЦПК).

В судовому рішенні також відсутні факти та відповідні їм правовідносини, які стосуються вирішення спору про визначення місця проживання дитини і лише в резолютивній його частині міститься висновок про залишення проживання дитини з позивачем, що за наявності спору про місце проживання дитини призвело до порушення прав відповідача.

Крім того, такі спори розглядаються за обов'язкової участі органу опіки та піклування (ст.19 СК), який зобов'язаний надати суду письмовий висновок щодо розв'язання спору.

Однак до участі у справі орган опіки та піклування не залучався і відповідно ним не надавався висновок про визначення місця проживання дитини.

З огляду на вищенаведені мотиви рішення суду в частині визначення місця проживання дитини сторін за місцем проживанням матері є незаконним і в силу п.4 ч.1 ст.376 ЦПК підлягає скасуванню.

Керуючись ст.ст.367,374-376,382 ЦПК, колегія суддів

постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити частково.

Рішення Березнегуватського районного суду Миколаївської області від 30 жовтня 2018р. в частині визначення місця проживання ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 з позивачем за місцем проживання ОСОБА_4 скасувати.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів лише у випадках, передбачених ст.389 ЦПК.

Повний текст постанови виготовлено 23 січня 2019р.

Головуючий: Судді: