АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/49/19Головуючий по 1 інстанції
Категорія: 304090200 - Демчик Р.В. Доповідач в апеляційній інстанції - Василенко Л.І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 січня 2019 року Апеляційний суд Черкаської області в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого Василенко Л.І.

суддів Бабенка В.М., Нерушак Л.В.

секретаря

Винник І.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_4, яка діє у своїх та в інтересах ОСОБА_5 на рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 15 вересня 2016 року (ухваленого в приміщенні Придніпровського районного суду м. Черкаси під головуванням судді Демчика Р.В.) у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за договором про надання споживчого кредиту та за зустрічним позовом ОСОБА_4, ОСОБА_5 до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» про захист прав споживача та визнання кредитного договору удаваним,:

в с т а н о в и в :

18 березня 2016 року ПАТ «УкрСиббанк» звернулося в суд з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за договором про надання споживчого кредиту.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 27 жовтня 2006 року між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_4 укладений договір про надання споживчого кредиту №0.

Відповідно до умов п. п. 1.1., 1.2., 1.3. кредитного договору, позивач надав ОСОБА_4 кредит в іноземній валюті в сумі 26 000 доларів США, а ОСОБА_4 зобов'язалася повернути наданий кредит у повному обсязі не пізніше 26 жовтня 2016 року, згідно з графіком погашення кредиту (Додаток №1 до кредитного договору), якщо тільки не буде застосовано інший термін повернення кредиту відповідно до умов договору, та сплачувати протягом 30 календарних днів, рахуючи з дати видачі кредиту, проценти за користування кредитом у розмірі 11,80% річних. Вказана сума кредиту дорівнює еквіваленту 131 300 грн. за курсом НБУ на день укладання цього договору.

Відповідно до п.1.5. кредитного договору, банк надає позичальнику кредит шляхом зарахування кредитних коштів на поточний рахунок позичальника НОМЕР_1 в АКІБ «УкрСиббанк» для подальшого використання за цільовим призначенням: на поточні потреби.

Зазначена умова договору є результатом домовленості сторін, міститься в умовах договору та є обов'язковою в силу норм цивільного законодавства.

27 жовтня 2006 року банком було перераховано грошові кошти у сумі 26 000 доларів США на рахунок НОМЕР_1 ОСОБА_4 з призначенням платежу: кредитні кошти згідно кредитного договору №0 (ордер-розпорядження №1).

Заявою на видачу готівки №11 від 27 жовтня 2006 року підтверджується видача з поточного рахунку НОМЕР_1 та отримання позичальником суми кредиту.

Позивач виконав взяті на себе зобов'язання в повному обсязі. ОСОБА_4 всупереч умов кредитного договору, не здійснювала платежів для погашення суми заборгованості по кредиту та нарахованим процентам, чим порушила взяті на себе договірні зобов'язання.

Відповідно до умов п.7.3. кредитного договору та у відповідності до ст. 611 ЦК України при порушенні позичальником вимог п.2.3, 4.9., 5.3., 5.5., 5.6., 5.8., 5.10., 7.4., 9.2., 9.14. кредитного договору, банк набуває право вимоги дострокового повернення кредиту та нарахованих процентів, комісій у порядку встановленому розділом 11 цього договору.

Так, у зв'язку з невиконанням позичальником умов кредитного договору, позивачем на адресу ОСОБА_4 було направлено вимогу про усунення порушень умов кредитного договору, проте вимогу банку було проігноровано, а зобов'язання не виконані.

Станом на 9 березня 2016 року заборгованість ОСОБА_4 по поверненню кредитних коштів, сплаті процентів за користування кредитом становить 4 730,90 доларів США, що за курсом НБУ станом на 9 березня 2016 року становить 125 355,27 гривень - заборгованість по кредиту та процентам та 14 010,63 гривень - пеня за несвоєчасне погашення заборгованості, з яких: 4 117,34 доларів США, що за курсом НБУ станом на 9 березня 2016 року становить 109 097,69 гривень - заборгованість за кредитом; 613,56 доларів США, що за курсом НБУ станом на 9 березня 2016 року становить 16 257,58 гривень - заборгованість за відсотками; 11 612,38 гривень - пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом; 2 398,25 гривень - пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за відсотками.

В якості забезпечення зобов'язань ОСОБА_4 за кредитним договором, 27 жовтня 2006 року між банком та ОСОБА_5 був укладений договір поруки № 54107, відповідно до умов якого поручитель зобов'язався перед банком відповідати за виконання позичальником усіх його зобов'язань перед кредитором в повному обсязі, що виникли з кредитного договору, як існуючих в теперішній час, так і тих що можуть виникнути в майбутньому.

Відповідно п.1.4. договору поруки відповідальність поручителя і боржника є солідарною.

У випадку невиконання боржником своїх зобов'язань за основним договором банк має право пред'явити свої вимоги безпосередньо до поручителя, які є обов'язковими до виконання на перший день, з моменту невиконання своїх зобов'язань позичальником по кредитному договору (п.2.2 договору поруки).

У зв'язку з порушенням позичальником строків повернення кредиту та нарахованих за користування кредитними коштами процентів, у порядку визначеному п. 2.2 договору поруки, банком на адресу поручителя було направлено вимогу. В цій вимозі банк повідомив про порушення позичальником виконання грошових зобов'язань за кредитним договором, суму заборгованості за кредитним договором, яка підлягає сплаті, строки виконання зобов'язання, та вимагав від поручителя виконання зобов'язання відповідно до умов кредитного договору.

Просив суд стягнути солідарно з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованість за кредитним договором №0 від 27 жовтня 2006 року, яка виникла станом на 9 березня 2016 року в сумі 4 730,9 доларів США та 14 010 грн. 63 коп. Стягнути пропорційно з відповідачів на користь позивача сплачений судовий збір в сумі 2 090, 49 гривень.

11 травня 2016 року ОСОБА_4 та ОСОБА_5 звернулися в суд з зустрічним позовом до ПАТ «УкрСиббанк» про захист прав споживача та визнання кредитного договору №0 від 27 жовтня 2006 року удаваним і доведення відсутності заборгованості перед ПАТ «УкрСиббанк».

Зустрічний позов мотивовано тим, що 27 жовтня 2006 року між ОСОБА_4 та АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», укладений договір про надання споживчого кредиту №0.

Окрім того, було укладено й іпотечний договір до кредитного договору №27728 від 27 жовтня 2006 року, згідно з яким ПАТ «УкрСиббанк» було надано ОСОБА_4 грошову суму 26 000 доларів США під забезпечення виконання зобов'язання по кредитному договору №0 від 27 жовтня 2006 року.

Відповідно до п. п. 1.1. - 1.3. кредитного договору, відповідач в порядку та на умовах визначених цим договором, взяв на себе зобов'язання надати ОСОБА_4, грошові кошти в сумі 26 000 доларів США строком з 27 жовтня 2006 року до 26 жовтня 2016 року, та сплати процентів у розмірі 11,80 %.

Вказана сума кредиту дорівнює еквіваленту 131 300 грн., з оплатою за процентною ставкою 11,80% проценти річних, з кінцевим терміном повернення заборгованості не пізніше 26 жовтня 2016 року, на умовах, визначених цим договором. А саме, із сплатою за користування кредитом за перші 30 календарних днів 11,80% річних.

Тобто, договір встановлює процентну ставку на перші 30 днів - 11,80 % річних і по закінченню цього строку та кожного наступного місяця кредитування процентна ставка підлягає перегляду (п.9.2 умов договору). Крім того, банк може змінити розмір процентної ставки в сторону збільшення. Вважає, що п. 9.2. кредитного договору є несправедливим.

Зазначили, що ОСОБА_4 з 20 травня 2005 року була клієнтом ВАТ «Мегабанк», де мала кредит в національній валюті. Їй зателефонували з відділення № 362 АКІБ «Укрсиббанк», запропонували перекредитуватися на більш «вигідних» для неї умовах. Також зазначили, що під заставу нерухомості вона можуе отримати кошти в розмірі 75% від її ринкової вартості.

Не розуміючи всіх тонкощів у кредитних правовідносинах, ОСОБА_4 погодилась на отримання кредиту в іноземній валюті. Таким чином, представник відділення АКІБ «Укрсиббанк» заплатив її заборгованість за кредитом ВАТ «Мегабанк». Заборгованість була у гривні і складала 56 000 гривень, що зазначено в заяві на видачу кредиту, доданої до позовної заяви ПАТ «Укрсиббанк». Тобто, фактично вона отримала кредит двома частинами - одна в гривні - 56 000 гривень, друга в доларах США - приблизно 15 000 доларів США. Проте, в договорі кредитування не сказано про механізм отримання кредиту, що є підставою вважати такий договір удаваним.

Також, згідно з додатком №1 до договору банківського рахунку №11066273-П/362 від 27 жовтня 2006 року, пунктів 1 та 2, банк відкриває клієнту поточні рахунки НОМЕР_1 та НОМЕР_2, відповідно, у національній валюті.

Вважає, що цей двохсторонній кредитний правочин є удаваним, бо він підміняє собою справжній правочин купівлі-продажу валюти для її подальшого використання просто на споживчі цілі, які в договорі не конкретизовані і той факт, що фактично видано було не 26 000 доларів США, а 56 000 грн. і 15000 доларів США.

Сам кредитний правочин, предметом якого є видача кредиту із його тілом в іноземній валюті, має бути визначеним як удаваний, що і надасть підставу для використання правила, яке є предметом ст. 235 ЦК України.

Також зазначає, що Банк не мав ні генеральної, ні індивідуальної ліцензії на видачу кредиту в іноземній валюті.

Наявність у банку генеральної ліцензії не надає йому права на здійснення валютних операцій, які мають проводитись лише на підставі індивідуальної ліцензії НБУ. В АКІБ «Укрсиббанк» була тільки банківська ліцензія і дозвіл для ведення банківської діяльності, згідно Закону України «Про банки і банківську діяльність». А для видачі кредитів в іноземній валюті, згідно Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» № 15-93 від 19 лютого 1993 року потрібна індивідуальна ліцензія для використання іноземної валюти як засобу застави і платежу.

Всі нормативні акти чинного законодавства доводять необхідність отримання індивідуальної ліцензії при використанні іноземної валюти як засобу платежу.

На даний момент ОСОБА_4 виплатила банку 36 946,38 доларів США. Це 142,31% від суми, що вона отримала. Тобто переплата становить 42,31% , що складає 10 946,38 у доларах США. У національній валюті вона виплатила 272 455,15 гривень, що становить 207,50% від еквіваленту кредиту. Переплата становить 107,50%, тобто 141 155,15 гривень від отриманих 131 300 гривень.

Вважають, що наведені факти засвідчують те, що кредитний договір № 0 від 27 жовтня 2006 року є удаваним і що ОСОБА_4 повністю розрахувалася з ПАТ «УкрСиббанк». Про цей факт свідчать електронні довідки зі Star24, де зазначено, що у неї відсутні діючі кредити і поточні рахунки мають позитивний баланс, що було б неможливо при наявності заборгованості.

Також, ОСОБА_4 отримала відповідь на свій запит від НБУ, з якої вбачається, що станом на 21 квітня 2016 року в ЄІС «Реєстр позичальників» відсутня інформація щодо наявності у неї простроченої заборгованості перед банками України.

Просили суд застосувати наслідки удаваного правочину. Визнати відсутність заборгованості ОСОБА_4 перед ПАТ «УкрСиббанк».

Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 28 липня 2016 року зустрічну позовну заяву прийнято до спільного розгляду з первісним позовом.

Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 15 вересня 2016 року позов ПАТ «Укрсиббанк» задоволено.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_4, ОСОБА_5 на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованість за кредитним договором №0 від 27 жовтня 2006 року, яка виникла станом на 9 березня 2016 року в сумі 4 730,9 доларів США та 14 010,63 гривні.

Стягнуто з ОСОБА_4, ОСОБА_5, з кожного, на користь Публічного ПАТ «УкрСиббанк» по 1 045,24 гривні судових витрат.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4, ОСОБА_5 до ПАТ «УкрСиббанк» про захист прав споживача та визнання кредитного договору №0 від 27 жовтня 2006 року удаваним і доведення відсутності заборгованості перед ПАТ «УкрСиббанк» відмовлено.

Рішення суду першої інстанції в частині первісного позову мотивоване тим, що надіславши вимогу ОСОБА_4, яку остання отримала 5 листопада 2015 року, банк змінив строк виконання зобов'язання за кредитним договором №0 від 27 жовтня 2006 року з 26 жовтня 2016 року до 6 грудня 2015 року (32 день з моменту отримання вимоги). Таким чином, строк виконання зобов'язання за кредитним договором у боржника ОСОБА_4 та поручителя ОСОБА_6 настав 6 грудня 2015 року.

Відповідачами не була виконана вимога банку про дострокове погашення заборгованості за кредитним договором, 18 березня 2016 року банк звернувся до них з вказаним позовом про її стягнення.

Заборгованість за кредитним договором №0 від 27 жовтня 2006 року, яка виникла станом на 9 березня 2016 року в сумі 4 730,9 доларів США та 14 010,63 гривень підлягає солідарному стягненню з відповідачів на користь позивача, оскільки банк звернувся з відповідною вимогою - позовною заявою до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання, договір поруки №54107 від 27 жовтня 2006 року не є припиненим.

Щодо зустрічного позову, то суд прийшов до висновку, що 27 жовтня 2006 року між сторонами укладався саме договір про надання споживчого кредиту, банк мав право видавати позичальнику ОСОБА_4 кредит в іноземній валюті, та при цьому волевиявлення було на отримання коштів в іноземній валюті за її власним бажанням, позивачі не довели відсутності заборгованості за спірним кредитом.

Судом було враховано і те, що правомірність видачі ОСОБА_4 кредиту в іноземній валюті встановлена рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 15 березня 2016 року.

В апеляційній скарзі, поданій у своїх інтересах та інтересах ОСОБА_5, ОСОБА_4, вважаючи, що рішення суду прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, а судом неповно з'ясовані обставини, що мають значення для справи, просила його скасувати, ухвалити нове рішення по суті позовних вимог, яким у задоволенні позовних вимог ПАТ «УкрСиббанк» відмовити в повному обсязі. В новому рішенні зазначити, що ОСОБА_4 та ОСОБА_5 своє зобов'язання перед банком виконали у повному обсязі. Визнати кредитний договір №0 від 27 жовтня 2006 року удаваним. Застосувати наслідки удаваного правочину.

При цьому посилається на ті ж підстави, що приведені в зустрічній позовній заяві.

Порушення судом норм процесуального права мотивоване тим, що банк заявляючи вимогу про стягнення заборгованості в іноземній валюті за договором про надання споживчого кредиту не зміг довести свої вимоги щодо валюти кредитування та суми заборгованості, надавши копії, а не оригінали документів.

Звертаючись з позовом про стягнення заборгованості в іноземній валюті, банк мав підтвердити те, що на день видачі кредитних коштів він мав всі необхідні ліцензії для такого кредитування.

Судом помилково зазначено про те, що банк мав всі необхідні ліцензії.

Також, згідно заяви на видачу кредиту та номеру поточного рахунку, що зазначений в додатку №1 до договору про відкриття банківського рахунку і в п. 1.5 кредитного договору, ініціатором отримання кредиту є позичальник.

Вказує, що згідно обставин, викладених в запереченнях та зустрічному позові, банк видав кредитні кошти в гривнях.

Розрахунок заборгованості не є первинним бухгалтерським документом і не є належним та допустимим доказом, не відповідає вимогам належності та допустимості доказів. Банком не надано виписок за кредитними рахунками, на яких обліковується заборгованість по кредиту та довідки про купівлю валюти на Міжёбанківському Валютному Ринку України. Натомість нею надані докази, а саме електронні виписки та лист НБУ, що вона не має простроченої заборгованості перед банками України.

Крім того, суд не відобразив та не відреагував на її заперечення на позовну заяву ПАТ «УкрСиббанк». Неправильно суд визначив настання строку виконання основного зобов'язання, оскільки строк позовної вимоги поручителя розпочався з 21 квітня 2015 року та закінчився 20 жовтня 2015 року, вимога була направлена поручителю 03 листопада 2015 року, тому Банк втратив право звернення з вимогою до поручителя.

Також зазначає, що банківські рахунки були відкриті в національній валюті, тому кошти за спірним договором були перераховані на гривневий рахунок в національній валюті, тому договір про надання споживчого кредиту №0, ордер розпорядження №5 та заява на видачу готівки №6 є фіктивними та удаваними.

Стверджує, що повністю розрахувалася із Банком, сплативши 272 455,15 гривень, що становить 207,50% від суми кредиту.

Судом було проігноровано її докази, недотримані положення чинного законодавства України і тлумачення ВСУ.

У відзиві, поданому 02 січня 2019 року, АТ «Укрсиббанк» просить залишити апеляційну скаргу ОСОБА_4 без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість.

Зазначає, що посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, не повне з'ясування обставини, що мають значення для справи та неправильне застосування норми матеріального права, скаржник не зазначила прикладів таких порушень.

Відповідно до пункту 8 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення ОСОБА_4, представника АТ «Укрсиббанк», перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, виходячи з наступного.

Частиною 3 ст. 3 ЦПК України визначено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Статтями 213, 214 ЦПК України (в редакції чинній на час розгляду справи) передбачено, що рішення повинно бути законним і обґрунтованим та відповідати на питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались вимоги і заперечення, якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно до ст. 263 ЦПК України законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Ухвалене судом першої інстанції рішення не в повній мірі відповідає приведеним вимогам закону.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України в редакції чинній на час розгляду апеляційної кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтями 12, 81 приведеного ЦПК України передбачено обов`язок сторін доводити ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Аналогічні вимоги містили ст. ст. 3, 10 ЦПК України в редакції чинній на час розгляду справи судом першої інстанції та подачі апеляційної скарги.

Згідно до вимог ст. 13 даного ЦПК України суд розглядає цивільну справу не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги.

Спір між сторонами за первісним та зустрічним позовами стосується стягнення заборгованості за договором про надання споживчого кредиту, а саме заборгованості за кредитом, відсотками та пенею, а також визнання спірного договору удаваним і доведення відсутності заборгованості перед ПАТ «УкрСиббанк».

ОСОБА_4 у своїх інтересах та в інтересах ОСОБА_5 оскаржено рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог про солідарне стягнення з неї та ОСОБА_5 заборгованості за кредитом, відсотками та пенею та в частині відмови в задоволенні позовних вимог за зустрічним позовом.

Пунктом 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України, яка регламентує підстави виникнення цивільних прав та обов'язків, визначено, що підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Статтею 627 ЦК України (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно до ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди ( стаття 638 ЦК України).

Судом встановлено, підтверджено матеріалами справи, що 27 жовтня 2006 року між ОСОБА_4 та АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», був укладений договір про надання споживчого кредиту №0 (т.1 а.с. 7-18).

Відповідно до п. п. 1.1., 1.2., 1.3. даного договору, позивач зобов'язувався надати позичальнику ОСОБА_4 кредит (грошові кошти) в іноземній валюті в сумі 26 000 доларів США, вказана сума кредиту дорівнює еквіваленту 131 300 гривень по курсу НБУ на день укладання цього договору. ОСОБА_4 зобов'язалася повернути наданий кредит у повному обсязі не пізніше 26 жовтня 2016 року, згідно з графіком погашення кредиту (додаток №1 до договору), якщо тільки не буде застосовано інший термін повернення кредиту відповідно до умов договору, та сплачувати протягом 30 календарних днів, рахуючи з дати видачі кредиту проценти за користування кредитом у розмірі 11,80% річних (т.1 а.с. 7).

При цьому, згідно з п. 1.5. кредитного договору, банк надає позичальнику кредит шляхом зарахування кредитних коштів на поточний рахунок позичальника НОМЕР_1 в АКІБ «УкрСиббанк» для подальшого використання за цільовим призначенням: на поточні потреби (т.1 а.с. 8).

ОСОБА_4 підписала вищевказаний договір, зокрема і кожний його аркуш, чим підтвердила розуміння його умов, свою згоду на його укладення та, відповідно, обізнаність та згоду із його змістом (розділ 8. гарантії).

Згідно з графіком погашення кредиту (додатку № 1 до договору про надання споживчого кредиту №0 від 27 жовтня 2006 року), який є невід'ємною частиною договору, позичальник зобов'язується згідно умов договору повернути банку суму кредиту у терміни передбачені цим графіком, а саме щомісячними платежами починаючи з 27.10.2006 по 26.10.2016. Даний графік також підписаний ОСОБА_4 як позичальником.

Водночас з метою забезпечення виконання зобов'язання за кредитним договором №0, 27 жовтня 2006 року між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», ОСОБА_4 та ОСОБА_5 був укладений договір поруки №54107 (т.1 а.с. 23-24).

Згідно до п. 1.1. договору поруки ОСОБА_5, як поручитель, зобов'язується перед АКІБ «УкрСиббанк», як кредитором, відповідати за виконання ОСОБА_4, як позичальником, усіх її зобов'язань перед кредитором в повному обсязі, що виникли з кредитного договору №0 від 27 жовтня 2006 року, як існуючих в теперішній час, так і тих, що можуть виникнути в майбутньому (т.1 а.с. 23).

При цьому, у відповідності до п. 1.2. договору поруки поручителю добре відомо усі умови вищеназваного кредитного договору, укладеного між кредитором і позичальником, в тому числі: сума договору 26 000 доларів США, термін повернення кредиту - 26 жовтня 2016 року, якщо тільки не буде застосовано інший термін повернення кредиту, відповідного до кредитного договору; процентна ставка - 11,8 % річних; термін і порядок сплати процентів згідно п.1.3. кредитного договору; штрафні санкції згідно п.7.6. кредитного договору; інші умови згідно з кредитним договором.

Відповідно до п.1.3. договору поруки поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і позичальник, в тому числі, за повернення основної суми боргу, процентів, за використання кредитних коштів, відшкодування можливих збитків, за оплату пені і інших штрафних санкцій, передбачених у вищеназваному кредитному договорі.

Згідно до п.1.4. договору відповідальність поручителя і позичальника є солідарною.

Пунктом 3.2. договору поруки визначено, що порука припиняється з припиненням всіх зобов'язань позичальника по вищеназваному кредитному договору.

Судом встановлено, що відповідно до ордеру-розпорядження №1 від 27 жовтня 2006 року кредитні кошти в сумі 26 000 доларів США, згідно кредитного договору №0 від 27 жовтня 2006 року, були перераховані на рахунок НОМЕР_1 (т.1 а.с. 21).

Заявою на видачу готівки №11 від 27 жовтня 2006 року, підписаною власноручно ОСОБА_4, підтверджується видача з поточного рахунку НОМЕР_1 та отримання нею, як позичальником, суми кредиту в розмірі 26 000 доларів США, що є еквівалентом 131000 грн. (т.1 а.с. 22).

З наданого банком розрахунку заборгованості, станом на 09 березня 2016 року заборгованість ОСОБА_4 становить 4 730,90 доларів США, що за курсом НБУ станом на 9 березня 2016 року становить 125 355,27 гривень - заборгованість по кредиту та процентам та 14 010,63 гривень - пеня за несвоєчасне погашення заборгованості, з яких: 4 117,34 доларів США, що за курсом НБУ станом на 9 березня 2016 року становить 109 097,69 гривень - заборгованість за кредитом; 613,56 доларів США, що за курсом НБУ станом на 9 березня 2016 року становить 16 257,58 гривень - заборгованість за відсотками; 11 612,38 гривень - пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом; 2 398,25 гривень - пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за відсотками (т.1 а.с. 42-53).

З приведеного розрахунку вбачається, що ОСОБА_4 на протязі тривалого часу виконувались договірні зобов'язання, з 21 червня 2015 року почала їх порушувати. Так, 17 березня 2015 ОСОБА_4 був здійснений останній платіж за тілом кредиту в сумі 417,80 доларів США, як і передбачено графіком за березень, наступний платіж мав бути здійснений в квітні 2015 року, проте сплачений не був, 6 травня 2015 року сплачено 10 доларів США (погашення відсотків), що менше ніж визначено графіком погашення кредиту. Згідно графіка повернення кредиту наступний платіж мав бути здійснений 20 червня 2015 року.

Таким чином суд дійшов обґрунтованого висновку, що ОСОБА_4 не виконує умови договору щодо повернення кредиту та сплати відсотків з 21 червня 2015 року.

Частиною 1 ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із ч. 1 ст. 598 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України).

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад» ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

За ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Виконання зобов'язання може забезпечуватися порукою (ч. 1 ст. 546 ЦК України).

Частиною 2 ст. 553 ЦК України визначено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов'язання частково або у повному обсязі.

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України).

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Тобто порука є додатковим (акцесорний) способом забезпечення виконання зобов'язань, а тому такі правочини щодо встановлення забезпечення матимуть юридичне значення тільки тоді, коли мають юридичну силу основні зобов'язання.

Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу (ч.2 ст. 1050 ЦК України).

Пунктом 1.2.1 спірного кредитного договору встановлено, що надання кредиту здійснюється у термін: 27 жовтня 2006 року, а п. 1.2.2., що позичальник у будь-якому випадку зобов'язаний повернути банку кредит у повному обсязі не пізніше 26 жовтня 2016 року (т.1 а.с. 7).

Згідно до п. 4.6. кредитного договору, позичальник зобов'язався достроково повернути суму кредиту та сплатити нараховані проценти, комісії у випадках встановлених п. п. 2.3, 4.9., 5.3., 5.5., 5.6., 5.8., 5.10., 7.4., 9.2., 9.14. кредитного договору та/або порушень істотних умов договору та застосування банком процедури щодо дострокового повернення кредиту в порядку, визначеному розділом 11 цього договору.

Відповідно до п. п. 5.3., 5.5. кредитного договору банк має право вимагати дострокового повернення кредиту та нарахованих процентів, комісій у порядку встановленому розділом 11 цього договору. У випадку порушення позичальником термінів повернення кредиту або термінів сплати процентів, комісій строком більше ніж на один місяць, та/або порушення інших умов договору та/або у випадку порушення позичальником та/або заставодавцем та/або поручителем та/або гарантом умов укладеного з банком договору щодо надання виконання забезпечення зобов'язання позичальника за цим договором, банк має право вимагати дострокового повернення кредиту та нарахованих процентів, комісій в порядку встановленому розділом 11 цього договору.

Згідно з п. 7.1. кредитного договору, за порушення позичальником термінів погашення будь-яких своїх грошових зобов'язань, передбачених цим договором, зокрема, термінів повернення кредиту (всієї суми або його частини та/або термінів сплати процентів за кредит та/або комісій, банк має право вимагати від позичальника додатково сплатити банку пеню у наступному порядку, а саме: в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми простроченого платежу, якщо сума такої заборгованості виражена у гривні; в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від гривневого еквіваленту суми простроченого платежу, сума якого (еквіваленту) розраховується за офіційним обмінним курсом НБУ гривні до валюти заборгованості станом на дату нарахування такої пені, якщо сума такої заборгованості виражена у іноземній валюті; пеня нараховується за кожен день прострочення, включаючи день погашення заборгованості, і розраховується за методом «факт/360».

Банк має право на застосування пені, починаючи з 32 календарного дня, рахуючи з дати порушення позичальником терміну виконання свого грошового зобов'язання, передбаченого цим договором, а якщо така дата порушення припадає на вихідний, святковий або неробочий день, то рахуючи з першого робочого дня, що слідує за таким вихідним, святковим або неробочим днем.

Відповідно до умов п. 7.3. кредитного договору та у відповідності до ст. 611 ЦК України при порушенні позичальником вимог п. 2.3, 4.9., 5.3., 5.5., 5.6., 5.8., 5.10., 7.4., 9.2., 9.14. кредитного договору, банк набуває право вимоги дострокового повернення кредиту та нарахованих процентів, комісій у порядку встановленому розділом 11 цього договору.

Пунктом 11.1 кредитного договору передбачено, що відповідно до ст. ст. 526, 611 ЦІК України сторони погодили, що у випадку настання обставин, визначених у п.п. п.п. 2.3, 4.9., 5.3., 5.5., 5.6., 5.8., 5.10., 7.4., 9.2., 9.14. та направлення банком на адресу позичальника повідомлення (вимоги) про дострокове повернення кредиту і не усунення позичальником порушень умов за цим договором протягом 31 календарного дня з дати одержання вищевказаного повідомлення (вимоги) від банку, вважати термін повернення кредиту таким, що настав на 32 календарний день з дати одержання позичальником повідомлення (вимоги) про дострокове повернення кредиту від банку, при цьому неотримання позичальником вищевказаного повідомлення (вимоги) в результаті зміни позичальником адреси без попереднього повідомлення банку чи у разі неотримання позичальником вищевказаного повідомлення (вимоги) банку з інших підстав протягом 40 календарних днів з дати направлення повідомлення (вимоги) банком, вважати термін поверхня кредиту таким, що настав на 41 календарний день з дати відправлення позичальнику повідомлення (вимоги) про дострокове повернення кредиту від банку.

Зазначене у п.11.1. повідомлення (вимога) банку направляється листом (цінний з описом та повідомленням про вручення) або доставляється кур'єром на адресу позичальника, що вказана у розділі 12 цього договору.

Враховуючи умови кредитного договору та борг, що утворився у зв'язку із порушенням умов виконання зобов'язання, 03 листопада 2015 року ПАТ «УкрСиббанк», рекомендованим листом звернулося з досудовою вимогою до ОСОБА_4, в якій повідомило про не виконання умов кредитного договору стосовно своєчасного повернення сум кредиту та сплати нарахованих за користування кредитним коштами відсотків у встановлені кредитним договором терміни. Станом на 2 листопада 2015 року заборгованість перед банком складає 4 491,97 доларів США заборгованість по кредиту та процентам, 4 578,73 гривень пеня за несвоєчасне погашення заборгованості. Банк вимагав протягом 31 календарного дня з моменту отримання цієї вимоги погасити прострочену заборгованість за кредитним договором, в іншому випадку на 32 календарний день з дати одержання вимоги термін дострокового повернення кредиту та сплати плати за кредит будуть визнанні такими, що настали, а кредит і плата за кредит обов'язковими до повернення і сплати в повному обсязі (т.1 а.с. 25-26).

Згідно рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, вищевказана вимога отримана ОСОБА_4 особисто 05 листопада 2015 року, що підтверджується її підписом (т.1 а.с. 33).

03 листопада 2015 року ПАТ «УкрСиббанк», рекомендованим листом звернулося з досудовою вимогою №26-52-768 і до ОСОБА_5, за адресою вказаною ним у договорі поруки, в якій повідомив, що ОСОБА_4 не виконуються умови кредитного договору стосовно своєчасного повернення сум кредиту та своєчасної сплати нарахованих за користування кредитним коштами відсотків у встановлені кредитним договором терміни. Банк просив поручителя погасити заборгованість ОСОБА_4 за кредитним договором (т.1 а.с. 24, 27).

Однак, дана вимога ОСОБА_5 не була отримана.

Суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що надіславши вимогу ОСОБА_4, яку остання отримала 5 листопада 2015 року, банк змінив строк виконання зобов'язання за спірним кредитним договором з 26 жовтня 2016 року до 6 грудня 2015 року (32 день з моменту отримання вимоги). Таким чином, строк виконання зобов'язання за кредитним договором у боржника ОСОБА_4 та поручителя ОСОБА_5 настав 06 грудня 2015 року.

Частиною 4 ст. 559 ЦК України визначено, що порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Порука - це строкове зобов'язання, і незалежно від того, встановлений строк її дії договором чи законом, його сплив припиняє суб'єктивне право кредитора.

Відповідно до ч.1 ст. 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК України).

Разом з тим із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов'язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (ст. ст. 251, 252 ЦК України).

Таким чином, умови договору поруки про його дію до повного припинення зобов'язань боржника не свідчать про те, що цим договором установлено строк припинення поруки в розумінні ст. 251, ч.4 ст. 559 ЦК України, тому в цьому випадку підлягають застосуванню норми ч.4 ст. 559 ЦК України про те, що порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

У ч. 4 ст. 559 ЦК України передбачено три випадки визначення строку дії поруки: протягом строку, встановленого договором поруки (перше речення ч.4 ст. 559 ЦК України); протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання, якщо кредитор не пред'явить вимоги до поручителя (друге речення ч. 4 ст. 559 ЦК України); протягом одного року від дня укладення договору поруки (якщо строк основного зобов'язання не встановлено або встановлено моментом пред'явлення вимоги), якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя (третє речення ч. 4 ст. 559 ЦК України).

Аналіз зазначеної норми права дає підстави для висновку, що строк дії поруки (будь-який із зазначених у ч. 4 ст. 559 ЦК України) не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб'єктивного права кредитора й суб'єктивного обов'язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються. Це означає, що зі збігом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, у тому числі застосування судових заходів захисту свого права (шляхом пред'явлення позову), кредитор вчиняти не може.

З огляду на преклюзивний характер строку поруки й обумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію такого виду забезпечення виконання зобов'язань застосоване в другому реченні ч. 4 ст. 559 ЦК України словосполучення «пред'явлення вимоги» до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання як умови чинності поруки слід розуміти як пред'явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Зазначене положення при цьому не виключає можливість пред'явлення кредитором до поручителя іншої письмової вимоги про погашення заборгованості за боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання.

Отже, виходячи з положень другого речення ч. 4 ст. 559 ЦК України логічним є висновок, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов'язання за договором повинно бути пред'явлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов'язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами) або з дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого ч. 2 ст. 1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобов'язання (у разі якщо кредит повинен бути погашений одноразовим платежем).

Зазначені правові висновки викладені Верховним Судом України, зокрема у постановах від 17 вересня 2014 року у справі N 6-53цс14, від 20 квітня 2016 року у справі N 6-2662цс15, від 29 березня 2017 року у справі N 6-3087цс16 та Верховним судом у постанові від 07 листопада 2018 року у справі № 711/10458/15-ц.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року №545/1014/15-ц зазначено, що після спливу строку виконання основного зобов'язання у позивача виникло право протягом наступних шести місяців пред'явити вимогу до поручителів про виконання порушеного зобов'язання боржника. І після спливу цих шести місяців порука припинилася.

Із вхідного штампу Придніпровського районного суду м. Черкаси №8375 вбачається, що позов поданий банком до суду 18 березня 2016 року, тобто в межах шестимісячного строку пред'явлення вимоги до поручителя (т.1 а.с. 1).

Враховуючи приведені вимоги закону та встановлені обставини, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про те, що договір поруки № 54107 від 27 жовтня 2006 року не є припиненим, так як банк звернувся з відповідною вимогою - позовною заявою до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання.

За викладеного доводи ОСОБА_4 наведені в апеляційній скарзі про те, що суд першої інстанції неправильно визначив настання строку виконання основного зобов'язання, оскільки, за її твердженням, строк позовної вимоги до поручителя розпочався 21 квітня 2015 року та закінчився 20 жовтня 2015 року, а вимога поручителю була направлена 3 листопада 2015 року, внаслідок чого банк втратив право звернення з позовною вимогою до поручителя є безпідставними.

Згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу.

Відповідно до ч.1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Частинами 1, 3 ст. 549 ЦК України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

За змістом ст. ст. 550, 551 ЦК України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання. Предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Також поряд із порукою, за своєю правовою природою акцесорним характером володіє і неустойка, яка, будучи цивільно-правовою санкцією, у всіх випадках є елементом самого забезпеченого зобов'язання.

Таким чином ПАТ «Укрсиббанк» використав право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 ЦК України, та пені за порушення умов договору, звернувшись первісно з досудовою вимогою, а у березні 2016 року до суду із позовом як до боржника, так і до поручителя.

Такими діями кредитор на власний розсуд, у відповідності до спірного договору та вимог цивільного законодавства, змінив умови основного зобов'язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом, а також неустойки, із чим погодився й суд, задовольнивши позовні вимоги ПАТ «Укрсиббанк».

Проте при вирішенні даного спору колегія суддів враховує наступне.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 31 жовтня 2018 року, при розгляді справи № 202/4494/16-ц, прийшла до висновку, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з ч.2 ст. 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання.

Саме такі висновки містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року (справа № 14-10цс18) та від 04 липня 2018 року (справа № 14-154цс18).

За викладеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції у відповідності до вимог приведеного законодавства та встановлених у справі обставин прийшов до обґрунтованого висновку про те, що у відповідачів за первісним позовом існує заборгованість перед банком за кредитом, процентами та пенею, яка підлягає до солідарного стягнення.

Разом з тим, враховуючи приведені висновки Великої Палати Верховного Суду викладені у постанові від 31 жовтня 2018 року, при розгляді справи № 202/4494/16-ц, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог ПАТ «УкрСиббанк» підлягає до зміни щодо дати станом на яку виникла заборгованість за відсотками та пенею, а саме з 9 березня 2016 року (дата визначена банком при звернені до суду) на 6 грудня 2015 року та, відповідно, стягнутого судом розміру заборгованості, оскільки право щодо їх нарахування у кредитодавця припинилося пред'явленням до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України.

Розмір заборгованості за кредитом 4 117,34 долара США судом визначений та стягнутий вірно.

ОСОБА_4 як в суді першої інстанції, заперечуючи проти первісного позову та обґрунтовуючи зустрічний позов, так і в апеляційній скарзі посилається на відсутність у АКІБ «УкрСиббанк» відповідної ліцензії, яка надає право надавати кредити в іноземній валюті.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» кошти є грошима в національній або іноземній валюті чи їх еквівалент; у ст.ст. 47 та 49 цього Закону визначені операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Ці кредитні операції здійснюються на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу.

Законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (ст. 192 ЦК України).

Згідно до ст. 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Такий порядок встановлено Декретом Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19 лютого 1993 року № 15-93, ст. 5 якого визначено, що операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій Національного банку України. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральна ліцензія) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до п. 2 ст. 5 цього Декрету.

У зв'язку з наведеним, слід дійти висновку про те, що не суперечить чинному законодавству України стягнення заборгованості за кредитним договором в іноземній валюті, якщо саме вона надавалась за договором і позивач просить стягнути суму у валюті. Разом зі стягненням заборгованості в іноземній валюті суд має право стягнути й проценти за кредитним договором в іноземній валюті, оскільки такий процент є не фінансовою санкцією, а платою за користування грошима.

Отже, вирішуючи спір про стягнення боргу за кредитним договором в іноземній валюті, суд повинен установити наявність в банку ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями, а встановивши вказані обставини, - стягнути грошову суму в іноземній валюті.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 16 вересня 2015 року у справі № 6-190цс15.

Відповідно до п. 11 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» судам роз'яснено, що у разі виникнення спору щодо отримання сторонами кредитного договору індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави (підпункт "г" пункту 4 статті 5 Декрету про валютне регулювання) суд має виходити з того, що Національним банком України на виконання положень статті 11 цього Декрету, статті 44 Закону України «Про Національний банк України» в межах своїх повноважень прийнято Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затверджене постановою Правління Національного банку України від 14 жовтня 2004 року N 483 (зареєстровано у Міністерстві юстиції України 9 листопада 2004 року N 1429/10028).

Згідно з пунктом 1.5 цього Положення використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року N 3024-VI «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків» генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, або генеральну ліцензію на здійснення валютних операцій).

У зв'язку з наведеним суди повинні виходити з того, що надання та одержання кредиту в іноземній валюті, сплата процентів за таким кредитом не потребують наявності індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу у жодної зі сторін кредитного договору.

Такої позиції притримується Верховний Суд в постанові від 04 квітня 2018 року справа №127/28572/15-ц.

У ПАТ «УкрСиббанк» наявні банківська ліцензія №75 від 28 жовтня 1991 року зареєстровану за №75, дозвіл на право здійснення операцій з валютними цінностями від 19 листопада 2002 року, що у сукупності є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, згідно із Декретом Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю».

Таким чином, суд першої інстанції вірно прийшов до висновку, що банк мав право здійснювати банківські операції, зокрема, надавати кредити та отримувати грошові кошти на погашення кредитів в іноземній валюті.

Також ОСОБА_4 не визнає розрахунок банку, зазначаючи, що він не відповідає вимогам законодавства.

Доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір, є первинні документи, оформлені відповідно до ст. 9 ЗУ «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно із вказаною нормою закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Частиною 2 ст. 9 ЗУ «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність» (в редакції чинній на час розгляду справи) визначено, що первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис, аналог власноручного підпису або підпис, прирівняний до власноручного підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Відповідно до пункту 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою правління Національного банку України від 18 червня 2003 року № 254 (чинного на момент розгляду справи судом першої інстанції), виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.

Із наданого банком розрахунку вбачається, що він містить назву, зазначено договір по якому здійснений розрахунок та боржника, дату складання, підприємство від імені якого складено документ, а саме Дніпровський центр стягнення боргів АТ «Укрсиббанк», зазначені операції по рахунку, дати вчинення операцій та одиницю виміру операцій, зазначений виконавець здійснення відповідного розрахунку ОСОБА_9 пров. фахівець ЦКОІК ДКОД АТ «Укрсиббанк», підписаний ст. менеджером ДЦСБ ДСБ АТ «Укрсиббанк» К.М. Успенським та скріплений мокрою печаткою банку (т.1 а.с. 42-52).

Згідно зі ст. 10 ЦПК України (у редакції чинній на час розгляду справи судом першої інстанції) цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; зокрема, сторони мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості; кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Разом з тим ОСОБА_4 та ОСОБА_5 жодним чином не спростували розміру заборгованості за кредитним договором згідно з розрахунком, наданим стороною позивача за первісним позовом.

Щодо зустрічного позову про визнання спірного договору удаваним, то колегія суддів виходить з наступного.

ОСОБА_4 та ОСОБА_5 зустрічний позов обґрунтували тим, що насправді сторони уклали між собою договір купівлі-продажу.

Проте, судом правомірно встановлено, що 27 жовтня 2006 року між ОСОБА_4 та АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», був укладений договір про надання споживчого кредиту №0.

Сторонами при його укладанні було досягнуто згоди з усіх істотних умов договору споживчого кредиту: мета, сума і строк кредиту, умови і порядок його видачі та погашення, види (способи ) забезпечення зобов'язань позичальника, відсоткові ставки, порядок плати за кредит, порядок зміни та припинення дії договору, відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору.

Із заяви на видачу готівки №11 від 27 жовтня 2006 року, яка підписана банком та ОСОБА_4 вбачається, що з поточного рахунку фізичної особи № 4400 ОСОБА_4 було видано кредит - 26 000 доларів США згідно кредитного договору, що дорівнює еквіваленту 131 300 гривень.

ОСОБА_4, як позичальником підписано графік погашення кредиту, який є невід'ємною частиною договору № 0.

Згідно з п. 4.1. спірного кредитного договору, позичальник зобов'язався використати кредит на зазначені у цьому договорі цілі, повернути одержаний кредит та сплатити нараховані банком проценти, комісії та інші платежі у порядку та терміни встановлені договором.

З матеріалів справи вбачається та не заперечується сторонами, що ОСОБА_4 протягом тривалого часу виконувала умови кредитного договору, сплачувала борг у доларах США.

Так, згідно ч. 1 ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Тобто сторони з учиненням удаваного правочину навмисно виражають не ту внутрішню волю, що насправді має місце. Відтак, сторони вчиняють два правочини: один удаваний, що покликаний «маскувати» волю осіб; другий - прихований, від якого вони очікують правових наслідків.

У постанові Верховного Суду України від 07 вересня 2016 року у справі № 6-1026цс16 зроблено висновок, що за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено для приховання іншого правочину, суд на підставі ст. 235 ЦК України має визнати, що сторони вчинили саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемним або про визнання його недійсним. Відповідно до вимог статті 60 ЦПК України позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: 1) факт укладення правочину, що, на його думку, є удаваним; 2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді вчиненим правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж намір приховати насправді вчинений правочин; 3) настання між сторонами інших прав та обов'язків, ніж тих, що передбачені удаваним правочином.

При вирішенні даного спору суд першої інстанції правомірно врахував і те, що рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 15 березня 2016 року, яке постановою Апеляційного суду Черкаської області від 21 грудня 2017 року було залишене без змін, було відмовлено в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до ПАТ «УкрСиббанк» про захист прав споживачів, визнання кредитного договору, договору іпотеки та договору поруки недійсними, вчиненими під впливом обману, зобов'язання приватного нотаріуса виключити з реєстру іпотеки та заборон відчуження запис про іпотеку та заборону відчуження нерухомого майна, стягнення суми та моральної шкоди, яким у задоволенні позовних вимог було відмовлено.

Постановою Верховного Суду від 4 червня 2018 року рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 15 березня 2016 року та постанову Апеляційного суду Черкаської області від 21 грудня 2017 року залишено без змін.

В рішенні Придніпровського районного суду м. Черкаси від 15 березня 2016 року підтверджена обізнаність ОСОБА_4 з умовами спірного кредитного договору №00 від 27 жовтня 2006 року та встановлені обставини вільного волевиявлення на його укладення. Крім того, у вказаному рішенні також перевірені обставини правомірності надання банком кредиту ОСОБА_4 саме у сумі 26 000 доларів США на рахунок НОМЕР_1 (т.1 а.с. 160-170).

Суд першої інстанції встановивши, що сторони спірного договору при його укладанні досягли згоди з усіх істотних умов договору споживчого кредиту: мета, сума і строк кредиту, умови і порядок його видачі та погашення, види (способи ) забезпечення зобов'язань позичальника, відсоткові ставки, порядок плати за кредит, порядок зміни та припинення дії договору, відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору дійшов правомірного висновку, що між ними укладався саме договір про надання споживчого кредиту.

Таким чином установивши, що відповідно до умов укладеного між сторонами кредитного договору та змісту заяви на видачу готівки, на рахунок позивача було перераховано суму, яку було погоджено у самому договорі кредиту у доларах США, що становить 26 000 одиниць зазначеної валюти, і кредитний договір виконувався ОСОБА_4 саме в доларах США, та з урахуванням того, що будь-яких належних доказів, які б підтверджували те, що спірний правочин був укладений саме з метою приховати інший правочин - договір купівлі-продажу валюти, який нібито сторони насправді вчинили, суду надано не було, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав вважати укладений між сторонами кредитний договір удаваним відповідно до ст. 235 ЦК України.

Доводи апеляційної скарги приведених висновків не спростовують.

ОСОБА_4 також заявлено позовну вимогу щодо визнання відсутності заборгованості перед ПАТ «УкрСиббанк» на підставі довідок НБУ від 27 квітня 2016 року, згідно якої станом на 21 квітня 2016 року в ЄІС «Реєстр позичальників» відсутня інформація щодо простроченої заборгованості її перед банками України, та ПАТ «Укрсиббанк» від 10 лютого 2016 року відповідно до якої станом на 10 лютого 2016 року вона має рахунки НОМЕР_1, НОМЕР_2, НОМЕР_1 за якими заборгованість за розрахунково-касове обслуговування перед АТ «Укрсиббанк» відсутня.

Проаналізувавши надані ОСОБА_4 довідки суд першої інстанції правомірно дійшов висновку, що вони не можуть бути належними доказами відсутності у неї заборгованості перед позивачем за первісним позовом та дійшов висновку про відмову в задоволенні даних позовних вимог.

Так, Єдина інформаційна система «Реєстр позичальників» створюється і функціонує на добровільних (договірних) засадах для зменшення ризиків, що виникають при обслуговуванні юридичних та фізичних осіб у банках України внаслідок неповної інформації про клієнта - п.1.2. Положення про ЄІС «Реєстр позичальників», затвердженого постановою НБУ від 27 червня 2001 року №245, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 18 липня 2001 року за №604/5795.

Під час укладення угод про надання кредитів, гарантій, поручительств тощо банк може передбачати, що в разі несвоєчасного погашення заборгованості за цією угодою і зарахування її до простроченої інформація про цього позичальника та його заборгованість надаватиметься до ЄІС «Реєстр позичальників» - абз. 2 п.7.2. Положення.

Отже, передача інформації про позичальника та його заборгованості до ЄІС «Реєстр позичальників» здійснюється на умовах, що передбачені відповідними угодами та з врахуванням вимог діючого законодавства.

Статтею 60 Закону України «Про банки і банківську діяльність» визначено, що інформація щодо діяльності та фінансового стану клієнта, яка стала відомою банку у процесі обслуговування клієнта та взаємовідносин з ним чи третім особам при наданні послуг банку, є банківською таємницею.

У свою чергу ст. 62 приведеного Закону регламентує порядок розкриття банківської таємниці, зокрема, на підставі письмового дозволу відповідної юридичної чи фізичної особи.

Згідно до п. 1.2. приведеного Положення інформація, що зберігається в ЄІС «Реєстр позичальників», становить банківську таємницю.

Суд першої інстанції встановивши, що умови спірного договору про надання споживчого кредиту не передбачають розголошення інформації, яка становить банківську таємницю та надання інформації про позичальника та його заборгованість до ЄІС «Реєстр позичальників» дійшов висновку, що саме з цих підстав, ЄІС «Реєстр позичальників» не містить та не може містити інформацію про розмір заборгованості ОСОБА_4, зокрема, за вказаним договором, оскільки така інформація становить банківську таємницю, а остання не надавала згоди на її розголошення шляхом внесення відомостей до ЄІС «Реєстр позичальників».

Відхиляючи в якості доказу відсутності заборгованості перед ПАТ «УкрСиббанк» довідку видану даним Товариством від 10 лютого 2016 року, суд першої інстанції правомірно врахував те, що у ній зазначено лише про відсутність заборгованості за розрахунково-касове обслуговування поточних рахунків ОСОБА_4 При цьому в довідці не зазначено про відсутність заборгованості за договором про надання споживчого кредиту №0 від 27 жовтня 2006 року.

З приведеними висновками погоджується колегія суддів.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України (в редакції чинній на час розгляду справи) доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Статтею 58 приведеного ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Відповідно до ст. 60 даного ЦПК України докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Інші доводи ОСОБА_4, викладені в апеляційній скарзі, не дають підстав для висновку про скасування оскаржуваного рішення суду.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Згідно до п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення, зокрема, є неправильне застосування норм матеріального права та неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи.

Зважаючи на викладене, апеляційна скарга ОСОБА_4 підлягає до часткового задоволення, рішення суду в частині задоволення позовних вимог ПАТ «УкрСиббанк» підлягає до зміни (дати станом на яку виникла заборгованість за відсотками та пенею з 9 березня 2016 року на 6 грудня 2015 року та стягнутого розміру заборгованості за відсотками та пенею) шляхом солідарного стягнення з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 відсотків за користування кредитом по 06 грудня 2015 року у розмірі 442,38 доларів США та пені за несвоєчасне погашення заборгованості в розмірі 6 546,39 гривень. Відповідно всього 4 559,72 доларів США (тіла кредиту у розмірі 4 117,34 доларів США та відсотків за користування кредитом по 06 грудня 2015 року у розмірі 442,38 доларів США) та пені за несвоєчасне погашення заборгованості в розмірі 6 546,39 гривень.

В частині солідарного стягнення тіла кредиту у розмірі 4 117,34 доларів США та відмови в задоволенні зустрічного позову рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим.

Відповідно до ч. 2 ст. 79 ЦПК України (чинного на час розгляду справи судом першої інстанції) та ч. 2 ст. 133 ЦПК України (чинної на час розгляду апеляційної скарги) розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюється законом.

Таким спеціальним законом є Закон України від 8 липня 2011 року № 3674-VI «Про судовий збір».

Відповідно до ч. 3 ст. 2 ЦПК України (чинного на час розгляду справи судом першої інстанції) та ч. 3 ст. 3 ЦПК України (чинної на час розгляду апеляційної скарги), провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Наведені норми процесуального права дозволяють сформулювати загальне правило: процесуальні дії мають вчинятися за нормами процесуального закону, чинними на момент вчинення цих дій.

Згідно копії довідки до акту огляду медико-соціальною експертною комісією Серії 12 ААА № 873405, ОСОБА_4 з 04 грудня 2017 року звільнена від сплати судового збору на підставі п. 9 ч. 1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір».

Розмір та підстави сплати судового збору визначаються за правилами, встановленими ст. 4 ЗУ «Про судовий збір» на час розгляду справи судом першої інстанції, незважаючи на звільнення ОСОБА_4 від сплати судового збору на момент подачі апеляційної скарги.

Порядок розподілу судових витрат між сторонами регламентовано ст. 88 ЦПК України (чинній на час розгляду справи судом першої інстанції) стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Враховуючи, що рішення суду підлягає зміні, то зміні підлягає і розподіл судових витрат, а саме пропорційно задоволеним вимогам.

Тому з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 судові витрати стягненню підлягають частково, у розмірі 955 грн. 24 коп. з кожного на користь ПАТ «УкрСиббанк».

Згідно ч. 6 ст. 141 ЦПК України (чинній на час розгляду апеляційної скарги), якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Враховуючи викладене, за подачу апеляційної скарги із ПАТ «УкрСиббанк» в дохід держави стягненню підлягають 270 грн.

Керуючись ст. ст. 374, 376, 382, 383, 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4, яка діє у своїх та в інтересах ОСОБА_5 задовольнити частково.

Рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 15 вересня 2016 року змінити в частині стягнення заборгованості за кредитним договором №0 від 27 жовтня 2006 року, стягнувши солідарно з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на користь Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» розмір заборгованості за кредитним договором №0 від 27 жовтня 2006 року, станом на 06 грудня 2015 року в сумі 4 559,72 дол. США. та 6 546 грн. 39 коп.

Стягнути з ОСОБА_4, ОСОБА_5 з кожного на користь Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» по 955 грн. 24 коп.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» в дохід держави 270 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання її повного тексту.

Повний текст постанови складено 24 січня 2019 року.

Головуючий Л.І. Василенко

Судді: В.М. Бабенко

Л.В. Нерушак