Постанова

Іменем України

10 січня 2019 року

м. Київ

справа № 753/20421/14-ц

провадження № 61-29866св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Черняк Ю.В. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Луспеника Д. Д.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «Альфа Банк»,

відповідач - ОСОБА_4,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4, в інтересах якої діє ОСОБА_5, на заочне рішення Дарницького районного суду м. Києва від 27 січня 2015 року у складі судді Колесника О. М. та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 20 липня 2017 року у складі колегії суддів: Немировської О. В., Соколової В. В., Слюсар Т. А.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У листопаді 2014 року Публічне акціонерне товариство «Альфа Банк» (далі - ПАТ «Альфа Банк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що 15 липня 2008 року між ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_4 було укладено кредитний договір № 2621/0708/71-155, згідно з умовами якого остання отримала кредит у розмірі 100 000 доларів США, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 11,9 % річних, строком до 13 липня 2032 року.

25 травня 2012 року між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта банк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитним договором, а 15 червня 2012 року між ПАТ «Дельта Банк» та ПАТ «Альфа Банк» був укладений договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитним договором, за умовами якого до ПАТ «Альфа Банк» перейшло право вимоги за зобов`язаннями по кредитному договору від 15 липня 2008 року № 2621/0708/71-155.

У зв'язку з невиконанням відповідачем взятих на себе зобов'язань протягом тривалого часу утворилась заборгованість у розмірі 1 010 107,47 грн.

Посилаючись на зазначені обставини, ПАТ «Альфа Банк» просило стягнути з ОСОБА_4 на свою користь заборгованість за кредитним договором від 15 липня 2008 року № 2621/0708/71-155 у розмірі 1 010 107,47 грн та судові витрати.

Заочним рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 27 січня 2015 року позов ПАТ «Альфа Банк» задоволено. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ПАТ «Альфа-Банк» 1 010 107,47 грн в рахунок стягнення заборгованості за кредитним договором № 2621/0708/71-155 від 15 липня 2008 року. Вирішено питання про розподіл судового збору.

Рішення суду мотивовано тим, що боржник, отримавши від банку кошти у кредит, не виконував належнимчином взяті за кредитним договором зобов'язання, що призвело до утворення заборгованості. Відповідно до умов договору та вимог ЦК України за неналежне виконання зобов'язання позичальник має нести цивільно-правову відповідальність.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 20 липня 2017 року заочне рішення Дарницького районного суду м. Києва від 27 січня 2015 року залишене без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що суд правильно визначив правовідносини, які виникли між сторонами, та норми матеріального права, які підлягають застосуванню при вирішенні цього спору.

Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого та правильного висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог банку.

У касаційній скарзі, поданій у серпні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_4, в інтересах якої діє ОСОБА_5, просить скасувати оскаржувані судові рішення та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції, обґрунтовуючи свою вимогу порушенням судами попередніх інстанцій норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що заочний розгляд справи судом першої інстанції проведено з порушенням вимог статті 224 ЦПК України. Клопотання представника позивача про розгляд справи за його відсутності не містить дату його написання. Відсутність відповідача у судовому засіданні унеможливило надати суду додаткові докази та аргументи проти позову, чим допущено порушення норм статей 10, 60, 212 ЦПК України 2004 року. Судом не встановлено наявності обставин, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення і які мають значення для вирішення спору. Так, позивачем не підтверджено належними та допустимими доказами факт отримання відповідачем грошових коштів у розмірі 100 000 доларів США, а також не надано первинних документів щодо наявної заборгованості відповідача, матеріали справи таких відомостей не містять. 20 липня 2017 року апеляційний суд необґрунтовано відхилив клопотання представника відповідача про призначення у справі судово-економічної експертизи. Розрахунок пені в іноземній валюті суперечить вимогам частини другої статті 192, частині третій статті 533 ЦК України та декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання та валютного контролю». Неврахування апеляційним судом розрахунків, наданих відповідачем на підтвердження сплати нею 582 682,26 грн за вказаним кредитом свідчить про помилковість висновків суду щодо обґрунтованості та доведеності позовних вимог. Судами залишено поза увагою, що операції факторингу не поширюють свою дію на фізичних осіб, а також те, що позивач не надав відповідного акта приймання-передачі документації від ПАТ «Сведбанк» до ПАТ «Дельта Банк» і від останнього до ПАТ «Альфа Банк».

У відзиві на касаційну скаргу, поданому у травні 2018 року до Верховного Суду, ПАТ «Альфа-Банк» зазначено про необґрунтованість її доводів, оскільки позивачем було надано суду копії договорів купівлі-продажу права вимоги за кредитним договором, що підтверджує його право як належного позивача звертатись з вимогами про стягнення заборгованості з відповідача. За клопотанням представника відповідача судом апеляційної інстанції було витребувано виписку по особовому рахунку позичальника, яка підтверджує факт сплати відповідачкою коштів у рахунок погашення кредиту. Посилання представника відповідача про те, що ОСОБА_4 не отримувала кошти за кредитним договором є безпідставними, оскільки спростовуються поясненнями самої позивачки, а доводи скарги про перерахування кредитних коштів в гривні за курсом Національного банку України не свідчать про порушення банком умов кредитного договору, оскільки валюта кредиту була визначена в умовах договору у доларах США відповідно до заяви-анкети ОСОБА_4

Відповідно до вимог частини першої та другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалені з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги їх висновків не спростовують.

Судами попередніх інстанцій установлено, що 15 липня 2008 року між ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_4 було укладено кредитний договір № 2621/0708/71-155, згідно умов якого остання отримала кредит у розмірі 100 000 доларів США, зі сплатою 11,9 % річних за користування кредитом, строком до 13 липня 2032 року (а. с. 8-13).

25 травня 2012 року між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта банк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитним договором, а 15 червня 2012 року між ПАТ «Дельта Банк» та ПАТ «Альфа Банк» був укладений договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитним договором, за умовами якого до ПАТ «Альфа Банк» перейшло право вимоги за зобов`язаннями по кредитному договору від 15 липня 2008 року № 2621/0708/71-155 (а. с. 17-25).

Відповідно до кредитного договору ОСОБА_4, отримавши грошові кошти у розмірі 100 000 долар США, свої зобов'язання належним чином не виконала, у зв'язку з чим станом на 01 жовтня 2014 року у неї утворилась заборгованість по кредитному договору у розмірі 1 010 107,47 грн, з яких: заборгованість за кредитом - 59 590,55 доларів США, що еквівалентно 772 008,57 грн, заборгованість за відсотками - 16 192,59 доларів США, що еквівалентно 209 778,53 грн, пеня - 2 186,02 доларів США, що еквівалентно 28 320,37 грн.

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1054 ЦК України).

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутність таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 625 ЦК України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Згідно зі статтею 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно зі статтею 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Суди першої та апеляційної інстанцій дійшли правильного висновку про задоволення позовних вимог банку, оскільки боржник, отримавши від банку кошти у кредит, свої зобов'язання по поверненню кредиту і сплаті процентів за користування грошовими коштами належним чином не виконав. З урахуванням вищенаведених обставин, судами правильно застосовано при вирішенні даного спору норми матеріального права, зокрема статті 526 ЦК України, у відповідності до вимог якої зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України у зв'язку з чим суди обґрунтовано встановили наявність правових підстав для стягнення кредитної заборгованості із позичальника.

Зазначені заявником в касаційній скарзі доводи є необґрунтованими, а тому не можуть слугувати підставою для скасування оскаржуваних судових рішень. Більше того, за своїм змістом є суперечливими по відношенню до обставин, які намагається спростувати заявник.

Звертаючись до суду з відповідним позовом, заявою, клопотанням, запереченнями кожна особа має вчиняти таку дію виважено та розсудливо, оцінюючи власні правові перспективи, виходячи з реалізації таких принципів цивільного судочинства, як диспозитивність та змагальність цивільного процесу, та надавши суду усі необхідні та достатні докази на обґрунтування власної правової позиції.

Позивачем підтверджено належними та допустимими доказами факти існування між сторонами кредитних правовідносин та наявності у відповідачки зобов'язання по поверненню отриманих нею коштів та компенсаційних виплат банку, невиконання якого зумовило виникнення відповідної заборгованості.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій щодо наявності правових підстав для задоволення позову банку та вважає, що оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстави для задоволення касаційної скарги відсутні.

Інші доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані заочне рішення Дарницького районного суду м. Києва від 27 січня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 20 липня 2017 року - без змін на підставі статті 401 ЦПК України, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Крім того, відповідно до частини третьої статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 серпня 2017 року було зупинене виконання заочного рішення Дарницького районного суду м. Києва від 27 січня 2015 року та ухвали Апеляційного суду міста Києва від 20 липня 2017 року.

Оскільки касаційне провадження у справі закінчено, то виконання заочного рішення Дарницького районного суду м. Києва від 27 січня 2015 року та ухвали Апеляційного суду міста Києва від 20 липня 2017 року підлягає поновленню.

Керуючись статтями 400, 401, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4, в інтересах якої діє ОСОБА_5, залишити без задоволення.

Заочне рішення Дарницького районного суду м. Києва від 27 січня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 20 липня 2017 року залишити без змін.

Поновити виконання заочного рішення Дарницького районного суду м. Києва від 27 січня 2015 року та ухвали Апеляційного суду міста Києва від 20 липня 2017 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Ю. В. Черняк

Б.І. Гулько

Д.Д. Луспеник