Постанова

Іменем України

14 січня 2019 року

м. Київ

справа № 554/7725/17

провадження № 61-40384св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Луспеника Д.Д. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідачі: ОСОБА_5, ОСОБА_6,

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_7, приватний нотаріус Полтавського міського нотаріального округу ФілімоноваВалентина Миколаївна, орган опіки та піклування Виконавчого комітету Шевченківської районної у м. Полтаві ради,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційні скарги ОСОБА_4 і ОСОБА_7 на рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 13 березня 2018 року у складі судді Андрієнко Г. В. та постанову Апеляційного суду Полтавської області від 03 липня 2018 року у складі колегії суддів: Хіль Л. М., Абрамова П. С., Гальонкіна С. А.,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2017 року ОСОБА_4 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_6, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_7, приватний нотаріус Полтавського міського нотаріального округу Філімонова Валентина Миколаївна, орган опіки та піклування Виконавчого комітету Шевченківської районної у м. Полтаві ради, про визнання договорів купівлі-продажу недійсними.

Позовна заява мотивована тим, що у 2016 році у нього склалися вкрай несприятливі фінансові обставини, які спонукали його звернутися до ОСОБА_5 з метою отримання коштів у борг. Остання погодилася надати позику за умови укладення між сторонами договорів купівлі-продажу належних йому на праві власності житлового будинку і земельної ділянки по АДРЕСА_2, з метою забезпечення повернення позики. Такі договори були укладено 15 липня 2016 року, після чого ОСОБА_5 надала йому у позику кошти у розмірі 1 800 000,00 грн. Фактично вказана позика були ним погашена у березні 2017 року, однак розірвати договір купівлі-продажу у добровільному порядку ОСОБА_5 відмовляється.

На підставі вказаного, ОСОБА_4 просив визнати недійсними договори купівлі-продажу житлового будинку і земельної ділянки по АДРЕСА_2, укладені між ним і ОСОБА_5 15 липня 2016 року, оскільки ці правочини були укладені ним на вкрай невигідних умовах, їх було укладено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цими правочинами. Крім того, правочини було укладено без дозволу органу опіки та піклування, хоча правом користування цим житлом мали малолітні діти, а саме: ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_5 року, і ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_6 року.

У листопаді 2017 року ОСОБА_5 пред'явила зустрічний позов до ОСОБА_4 і ОСОБА_7, які діють у своїх інтересах та в інтересах дітей: ОСОБА_9, ОСОБА_10, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - орган опіки та піклування Виконавчого комітету Шевченківської районної у м. Полтаві ради, про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом позбавлення права користування та виселення.

Зустрічна позовна заява мотивована тим, що 15 липня 2016 року між нею та ОСОБА_4 були укладені договори купівлі-продажу, за умовами яких останній відчужив їй житловий будинок і земельну ділянку по АДРЕСА_2. Вказані правочини було вчинено за згодою дружини продавця - ОСОБА_7 Згідно з умовами договору купівлі-продажу житлового будинку продавцем було гарантовано, що цей правочин не суперечить правам і інтересам малолітніх, неповнолітніх та непрацездатних дітей, крім того, він зобов'язався звільнити будинок від речей протягом місяця, однак цього не зробив і продовжує разом із сім'єю проживати у ньому.

На підставі вказаного, ОСОБА_5 просила суд усунути перешкоди у користуванні власністю, а саме: житловим будинком і земельною ділянкою по АДРЕСА_2, шляхом позбавлення права користування і виселення з указаного житла ОСОБА_4, ОСОБА_7 та їх дітей: ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Ухвалою Октябрського районного суду м. Полтави від 20 грудня 2017 року прийнято до спільного розгляду позовну заяву ОСОБА_4 до ОСОБА_11, ОСОБА_6, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_7, приватний нотаріус полтавського міського нотаріального округу Філімонова В. М., орган опіки та піклування Виконавчого комітету Шевченківської районної у м. Полтаві ради, про визнання договорів купівлі-продажу недійсними із зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4, ОСОБА_7, які діють у своїх інтересах та в інтересах дітей ОСОБА_9, ОСОБА_10, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - орган опіки та піклування Виконавчого комітету Шевченківської районної у м. Полтаві ради, про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом позбавлення права користування та виселення.

Ухвалою Октябрського районного суду м. Полтави від 13 березня 2018 року позовну заяву ОСОБА_4 до ОСОБА_11, ОСОБА_6, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_7, приватний нотаріус полтавського міського нотаріального округу Філімонова В. М., орган опіки та піклування Виконавчого комітету Шевченківської районної у м. Полтаві ради, про визнання договорів купівлі-продажу недійсними залишено без розгляду у зв'язку з повторною неявкою позивача у судове засідання.

Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 13 березня 2018 року зустрічний позов ОСОБА_5 задоволено.

Усунуто ОСОБА_5 перешкоди у користуванні житловим будинком і земельною ділянкою по АДРЕСА_2 шляхом позбавлення права користування і виселення з цього будинку ОСОБА_4, ОСОБА_7, неповнолітнього ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1, та малолітнього ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Стягнуто з ОСОБА_4 і ОСОБА_7 на користь ОСОБА_5 по 320 грн судового збору з кожного.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що у статті 391 ЦК України визначено, що власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування і розпорядження своїм майном, а згідно з частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів сім'ї. Встановивши, що позивач є власником спірного житла, а відповідачі не є членами її сім'ї, суд дійшов висновку про виселення останніх, оскільки з припиненням їх права власності на житловий будинок, припинилися їх право користування цим житлом.

Постановою Апеляційного суду Полтавської області від 03 липня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_12 залишено без задоволення. Рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 13 березня 2018 року залишено без змін.

Постанова апеляційного суду мотивовано тим, що згідно з договором купівлі-продажу від 15 липня 2016 року, посвідченим приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Філімоновою І.М., ОСОБА_5 набула права власності на житловий будинок і земельну ділянку по АДРЕСА_2, тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що остання на законних підставах набула права власності на це майно, тому відповідачі підлягають виселенню зі спірного будинку.

У касаційні скарзі ОСОБА_7, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить судові рішення скасувати і передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що вона та члени її сім'я зареєстровані за адресою: АДРЕСА_3, а фактично проживають за адресою: АДРЕСА_4 тобто у спірному будинку. Згідно з актом обстеження житлово-будівельних умов від 18 липня 2018 року, складеним комісією з питань опіки та піклування служби у справах дітей Виконавчого комітету Шевченківської районної у м. Полтави ради, за місцем реєстрації дітей, а саме по АДРЕСА_5, умови для проживання є незадовільними, будинок старий і непридатний для проживання. Таким чином, суди безпідставно виселили її та членів її сім'ї з будинку по АДРЕСА_2, оскільки це є суттєвим порушенням прав дітей.

У касаційні скарзі ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить судові рішення скасувати і ухвалити у справі нове рішення, яким у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_5 відмовити.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди при ухваленні оскаржуваних судових рішень не врахували, що згідно з частиною другою статті 109 ЖК Української РСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. У статті 116 ЖК Української РСР передбачені виключні випадки виселення осіб із житла без надання іншого приміщення. Оскільки, після укладення договору купівлі-продажу, він та члени його сім'ї продовжували проживати у спірному житловому будинку, то підстав для їх виселення без надання іншого житлового приміщення немає.

У жовтні 2018 року ОСОБА_5 подала відзив на касаційну скаргу, вказуючи на те, що підстав для скасування оскаржуваних судових рішень немає, оскільки доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про те, що судами першої та апеляційної інстанцій допущено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, яке призвело до неправильного вирішення справи. Інші доводи касаційної скарги фактично стосуються переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

У жовтні 2018 року третя особа у справі - орган опіки та піклування Виконавчого комітету Шевченківської районної у м. Полтаві ради подала пояснення, в яких просить прийняти законне і обґрунтоване рішення, яке буде відповідати інтересам дітей відповідачів.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Встановлено й вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з дотриманням норм процесуального права, а доводи касаційних скарг цих висновків не спростовують.

У статті 41 Конституції України закріплено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним.

За змістом статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК Української РСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.

Частиною першою статті 156 ЖК Української РСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК Української РСР до членів сім'ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім'ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом зазначених норм матеріального права правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім'ї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім'ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України у постановах від 16 листопада 2016 року у справі № 6-709цс16 і від 15 травня 2017 року у справі № 6-2931цс16.

Судом установлено, що 15 липня 2016 року між ОСОБА_4 і ОСОБА_5 було укладено договір купівлі-продажу житлового будинку по АДРЕСА_2, за умовами якого ОСОБА_4 передав у власність ОСОБА_5 житловий будинок, а остання прийняла цей будинок і сплатила за нього погоджену сторонами суму коштів.

Колегія суддів вважає, що за встановлених судами обставин справи, суди обґрунтовано вважали, що спір підлягає вирішенню на підставі статей 383 та 391 ЦК України, оскільки стаття 116 ЖК Української РСР, на яку посилаються відповідачі, регулює взаємовідносини власника жилого приміщення та наймача, членів його сім'ї або інших особи, які проживають разом з ним, а відповідачі не є наймачами спірного житла. Отже, доводи касаційної скарги у цій частині є безпідставними.

З урахуванням вказаного, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про те, що право відповідачів на користування чужим майном (спірним житловим будинком) підлягає припиненню на вимогу власника цього майна.

Доводи касаційних скарг про порушення прав неповнолітніх осіб є безпідставними з огляду на наступне.

Так, відповідно до частини четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає.

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров'я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

У пункті 27 рішення Європейського суду з прав людини від 17 травня 2018 року у справі «Садов'як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

Колегія суддів вважає, що при ухваленні оскаржуваних судових рішень про виселення судами дотримана пропорційність, оскільки судами встановлено та із матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_4 на праві власності належить квартира АДРЕСА_1, ОСОБА_7 на праві власності належить житловий будинок по АДРЕСА_5, що свідчить про наявність у відповідачів іншого житла.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_7 про відсутність належних умов для проживання її дітей у житловому будинку по АДРЕСА_6 на правильність висновків судів не впливає, оскільки обов'язок з утримання дітей до повноліття та забезпечення умов для їх гармонійного розвитку покладається на батьків і не може перекладатися на інших осіб, зокрема позивача у справі. Крім того, судом встановлено, що у власності відповідачів перебуває інше нерухоме майно, що свідчить про наявність фінансової можливості для забезпечення належних умов життя собі і членам своєї сім'ї.

Посилання у касаційній скарзі про неврахування судами положень статті 109 ЖК Української РСР є безпідставними, оскільки квартира, з якої виселено відповідачів, не є іпотечним майном, а була відчужена ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу від 15 липня 2016 року. Твердження про недійсність цього договору не приймається до уваги, оскільки відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним, а позовну заяву ОСОБА_4 про визнання договору купівлі-продажу від 15 липня 2016 року недійсним ухвалою суду було залишено без розгляду.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційні скарги без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки доводи касаційних скарг висновків судів не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційні скарги ОСОБА_4 і ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 13 березня 2018 року та постанову Апеляційного суду Полтавської області від 03 липня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: Д. Д. Луспеник

Б. І. Гулько

Ю. В. Черняк