Єдиний унікальний номер судової справи 487/4543/17
Номер провадження 22-ц/812/207/19
Доповідач апеляційного суду Серебрякова Т.В.
Постанова

Іменем України

08 квітня 2019 року місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючого Серебрякової Т.В.,

суддів: Галущенка О.І., Лисенка П.П.,

з секретарем судового засідання Цуркан І.І.,

за участі:

позивачів ОСОБА_2 та її представника - ОСОБА_3,

представника відповідача ОСОБА_4 - ОСОБА_5,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою представника відповідача ОСОБА_4 - ОСОБА_6 рішення, яке ухвалено Заводським районним судом міста Миколаєва 12 листопада 2018 року, під головуванням судді Павлової Ж.П., в приміщені цього ж суду о 16 год. 21 хв., у цивільній справі за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_7 до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», ОСОБА_8, ОСОБА_4, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Літвінов Артем Володимирович, про визнання частково недійсним договору іпотеки, визнання недійсним договору про іпотечне застереження, визнання протиправним стягнення на предмет іпотеки, скасування державної реєстрації, визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири, витребування майна та скасування державної реєстрації і запису про право власності,

УСТАНОВИЛА:

У серпні 2017 року ОСОБА_2, ОСОБА_7 звернулись до суду із позовом до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк»), ОСОБА_8 про визнання іпотечного договору недійсним.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 10 квітня 2008 року між Відкритим акціонерним товариством «Кредитпромбанк» (далі - ВАТ «Кредитпромбанк»), правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Кредитпромбанк» (далі - ПАТ «Кредитпромбанк»), та ОСОБА_8 було укладено кредитний договір №23/036/08-ZКLN, за умовами якого банк зобов'язався надати позичальнику кредит (транші) в межах загальної суми 282 800 грн., із сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 16% річних, на строк до 09 квітня 2023 року.

В подальшому до вищевказаного кредитного договору між сторонами укладались додаткові договори та додаткові угоди.

Цього ж дня між ВАТ «Кредитпромбанк», правонаступником якого є ПАТ «Кредитпромбанк», та ОСОБА_8 укладено іпотечний договір, за умовами якого, з метою забезпечення виконання грошових зобов'язань за вищевказаним кредитним договором, останній передав у іпотеку банку нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 66.1 кв.м., житловою площею 39.2 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

В даній квартирі зареєстровані та постійно проживали на час укладення договору іпотеки, а також проживають і на теперішній час позивачі, які іншого житла не мали і не мають.

20 травня 2013 року між ПАТ «Кредитпромбанк» та ПАТ «Дельта Банк» укладено договір купівлі-продажу прав вимоги, відповідно до якого в порядку, обсязі та на умовах, визначених даним договором, ПАТ «Кредитпромбанк» передав ПАТ «Дельта Банк» права вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами, в тому числі і за вищевказаними договорами, що укладені між ВАТ «Кредитпромбанк» і ОСОБА_8

Посилаючись на викладені обставини, а також враховуючи те, що при укладанні іпотечного договору в спірній квартирі проживала неповнолітня дитина - ОСОБА_7, але орган опіки та піклування не надавав згоди батькам на укладання іпотечного договору, у зв'язку із чим порушені права дитини, а сам договір укладено без згоди позивача ОСОБА_2, як співвласника квартири, позивачі просили визнати іпотечний договір недійсним.

В подальшому позивачі неодноразово уточнювали позовні вимоги та остаточно пред'явили позов до ПАТ «Дельта Банк», ОСОБА_8, ОСОБА_4, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - приватний нотаріус Літвінов А.В.

В обґрунтування уточнених позовних вимог зазначено, що в процесі розгляду справи позивачам стало відомо про наявність рішення виконавчого комітету Миколаївської міської ради №610 від 26 березня 2008 року, відповідно до якого ОСОБА_8 та ОСОБА_2 надано дозвіл на укладення та підписання іпотечного договору вищевказаної квартири.

Між тим із відповідною заявою позивач ОСОБА_2, як мати неповнолітньої дитини, до органу опіки не зверталась та такого волевиявлення не мала.

Наявна ж у матеріалах справи нотаріально посвідчена заява про надання згоди на передачу в іпотеку ВАТ «Кредитпромбанк» спірної квартири не містить даних за яким конкретно договором надається така згода і яку суму коштів забезпечуватиме предмет іпотеки.

11 лютого 2016 року приватним нотаріусом на підставі іпотечного договору, посвідченого 10 квітня 2008 року приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області Філіпенко В.В., за реєстровим номером 1908, прийнято рішення про державну реєстрацію права власності на спірну квартиру за ПАТ «Дельта Банк».

Окрім того, як стало відомо позивачам, 30 серпня 2017 року між ПАТ «Дельта Банк» та ОСОБА_4 укладено нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу вищевказаної квартири, відповідно до якого останній перейшло право власності на вказане нерухоме майно.

Посилаючись на те, що застереження про задоволення вимог іпотекодержателя є окремим від іпотечного договором, а тому на його укладення потрібна згода іншого з подружжя, яку ОСОБА_2 не надавала, позивачі остаточно просили:

визнати частково недійсним іпотечний договір від 10 квітня 2008 року, укладений між ОСОБА_8 та ВАТ «Кредитпромбанк», правонаступником якого є ПАТ «Дельта Банк», предметом якого є квартира АДРЕСА_1, в частині, що стосується іпотечного застереження;

визнати недійсним договір про іпотечне застереження, умови якого викладені у п.4 договору іпотеки від 10 квітня 2008 року;

визнати протиправним стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1, за адресою АДРЕСА_1, за іпотечним застереженням, оформленим приватним нотаріусом Літвіновим А.В., за яким право власності на вказану квартиру перейшло до ПАТ «Дельта Банк»;

скасувати державну реєстрацію (рішення про державну реєстрацію індексний номер 28298670 від 17 лютого 2016 року, запис про право власності за НОМЕР_1 від 11 лютого 2016 року, виконані приватним нотаріусом Літвіновим А.В.) про право власності на квартиру АДРЕСА_1, за адресою АДРЕСА_1 за ПАТ «Дельта Банк»;

визнати недійсним договір купівлі-продажу спірної квартири від 30 серпня 2017 року та витребувати вказану квартиру від ОСОБА_4;

скасувати державну реєстрацію (рішення про державну реєстрацію індексний номер 36836438 від 30 серпня 2017 року, запис про право власності за НОМЕР_2 від 30 серпня 2017 року, виконаний приватним нотаріусом Горбуровим К.Є.) про право власності на квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 66.1 кв.м, житловою площею 39.2 кв.м, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 за ОСОБА_4, здійснену на підставі договору купівлі-продажу від 30 серпня 2017 року між ОСОБА_4 та ПАТ «Дельта Банк».

Ухвалою Заводського районного суду міста Миколаєва від 03 травня 2018 року до участі у справі в якості співвідповідача залучено ОСОБА_4 (том 2 а.с.20).

Представник відповідача ПАТ «Дельта Банк» надав до районного суду заперечення, в яких у задоволені позову просив відмовити. Зазначав, що під час укладення спірного іпотечного договору було дотримано вимоги чинного законодавства, зокрема, отримано дозвіл органу опіки та піклування та нотаріально посвідчену згоду ОСОБА_2, як дружини позичальника, на укладення іпотечного договору. Також просив застосувати наслідки спливу позовної давності.

Відповідач ОСОБА_8 надав до суду заяву, в якій позовні вимоги визнав в повному обсязі. Зазначав, що в дійсності надав позивачу ОСОБА_2 неправдиву інформацію про справжню суму кредиту, сповістив її про суму кредиту у розмірі 10 000 грн. Вказував на те, що оформленням згоди органу опіки та піклування також займався самостійно без згоди дружини.

Відповідач ОСОБА_4 надала до суду заяву в якій просила у задоволені позовних вимог відмовити.

Рішенням Заводського районного суду міста Миколаєва від 12 листопада 2018 року позов ОСОБА_2 і ОСОБА_7 задоволено частково.

Визнано частково недійсним договір іпотеки №б/н від 10 квітня 2008 року, укладений між ОСОБА_8 (іпотекодавець) та ВАТ «Кредитпромбанк» (іпотекодержатель), правонаступником якого є ПАТ «Дельта Банк», предметом якого є квартира АДРЕСА_1, загальною площею 66.1 кв.м, житловою площею 39.2 кв.м, що знаходяться за адресою АДРЕСА_1, в частині, що стосується іпотечного застереження.

Визнано недійсним п.4 договору іпотеки від 10 квітня 2008 року укладений між ОСОБА_8 (іпотекодавець) та ВАТ «Кредитпромбанк» (іпотекодержатель), правонаступником якого є ПАТ «Дельта Банк» про іпотечне застереження.

Визнано протиправним стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 66.1 кв.м, житловою площею 39.2 кв.м, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 за іпотечним застереженням, зазначеним в тексті іпотечного договору від 10 квітня 2008 року (п.4.2), укладеним між ВАТ «Кредитпромбанк», правонаступником якого є ПАТ «Дельта Банк» та ОСОБА_8, засвідчений приватним нотаріусом Літвіновим А.В., за яким право власності перейшло до ПАТ «Дельта Банк».

Скасовано державну реєстрацію (рішення про державну реєстрацію індексний номер 28298670 від 17 лютого 2016 року, запис про право власності за НОМЕР_1 від 11 лютого 2016 року, виконані приватним нотаріусом Літвіновим А.В.) про право власності на квартиру АДРЕСА_1, за адресою місто Миколаїв, вулиця Лазурна, №6-В за ПАТ «Дельта Банк».

Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, що розташована за адресою АДРЕСА_1, який укладено 30 серпня 2017 року між ПАТ «Дельта Банк» та ОСОБА_4, посвідчений приватним нотаріусом Горбуровим К.Є.

Скасовано державну реєстрацію (рішення про державну реєстрацію індексний номер 36836438 від 30 серпня 2017 року, запис про право власності за НОМЕР_2 від 30 серпня 2017 року, виконаний приватним нотаріусом Горбуровим К.Є.) права власності на квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 66.1 кв.м, житловою площею 39.2 кв.м, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 за ОСОБА_4, здійснену на підставі договору купівлі-продажу від 30 серпня 2017 року між ОСОБА_4 та ПАТ «Дельта Банк».

В іншій частині позову відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі представник відповідача ОСОБА_4 - ОСОБА_6, посилаючись на порушення районним судом норм матеріального та процесуального права, просив рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволені позовних вимог відмовити в повному обсязі.

Згідно ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити, а оскаржене рішення суду першої інстанції скасувати, оскільки районний суд ухвалив його без додержанням норм матеріального та процесуального права, та ухвалити у справі нове судове рішення.

Відповідно до частин 1,2,5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення суду першої інстанції таким вимогам не відповідає.

Так, забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року за №3477-IV застосовуються судами при розгляді справ як джерело права.

За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, ст.1 Першого протоколу до Конвенції кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Частина 1 ст.15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч.2 ст.15 ЦК України).

Статтею 203 ЦК України передбачені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

За положеннями ст.ст.626-628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до принципу свободи договору, закріпленого у статтях 6, 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з ч.3 ст.6 ЦК України сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства врегулювати свої відносини на власний розсуд.

З матеріалів справи убачається, що 10 квітня 2008 року між ВАТ «Кредитпромбанк», правонаступником якого є ПАТ «Кредитпромбанк», та ОСОБА_8 у простій письмовій формі укладено кредитний договір №23/036/08-ZКLN, згідно з умовами якого банк зобов'язався надати позичальнику у майбутньому кредит (транші) в межах загальної суми 282 800 грн., із сплатою процентів за користування кредитними коштами у розмірі 16% річних, у строк до 09 квітня 2023 року (том 1 а.с.163-170).

Згідно заяви від 10 квітня 2008 року ОСОБА_2 надала згоду на отримання її чоловіком ОСОБА_8 кредиту за кредитним договором №23/036/08-ZКLN від 10 квітня 2008 року (том 1 а.с.83).

В подальшому до вищевказаного кредитного договору між сторонами укладались додаткові договори, а також додаткові угоди до додаткових договорів (том 1 а.с.174-176, 177-179,180-182, 183,184).

Також 10 квітня 2008 року між ВАТ «Кредитпромбанк», правонаступником якого є ПАТ «Кредитпромбанк», та позичальником ОСОБА_8 укладено нотаріально посвідчений іпотечний договір, за умовами якого, з метою забезпечення виконання грошових зобов'язань за вищевказаним кредитним договором, останній передав в іпотеку банку квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 66.1 кв.м., житловою площею 39.2 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (том 1 а.с.185-188).

Згідно нотаріально посвідченої заяви від 10 квітня 2008 року позивач ОСОБА_2 надала згоду на передачу в іпотеку ВАТ «Кредитпромбанк» її чоловіком ОСОБА_8, квартири АДРЕСА_1, яка знаходиться в АДРЕСА_2 та придбана ними під час шлюбу (том 1 а.с.81-82).

З архівного витягу з рішення за №610 виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 25 березня 2008 року «Про дозвіл громадянам на укладення договору іпотеки - застави нерухомого майна» убачається, що ОСОБА_8 та ОСОБА_2, батькам дитини ОСОБА_13, ІНФОРМАЦІЯ_1, надано дозвіл на укладення та підписання іпотечного договору квартири АДРЕСА_1, враховуючи, що зазначений правочин не порушує прав їх дитини.

Відповідно наданих на запит районного суду Миколаївською міською радою документів зазначене рішення прийнято на підставі заяви ОСОБА_8 (том 2 а.с.4,12).

Відповідно до довідки Товариства з обмеженою відповідальністю «Намив-1» від 12 березня 2008 року у квартирі АДРЕСА_1 були зареєстровані ОСОБА_8, ОСОБА_2 (том 2 а.с.8).

20 травня 2013 року між ПАТ «Кредитпромбанк» та ПАТ «Дельта Банк» укладено договір купівлі-продажу прав вимоги, відповідно до якого в порядку, обсязі та на умовах, визначених даним договором, ПАТ «Кредитпромбанк» передає ПАТ «Дельта Банк» права вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами, внаслідок чого ПАТ «Дельта Банк» замінює ПАТ «Кредитпромбанк» як кредитора у зазначених зобов'язаннях, а внаслідок передачі від ПАТ «Кредитпромбанк» до ПАТ «Дельта Банк» прав вимоги до боржників, до ПАТ «Дельта Банк» переходить право вимоги від боржників повного, належного та реального виконання обов'язків за кредитними та забезпечувальними договорами.

В подальшому банком проведено стягнення на предмет іпотеки, квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 66.1 кв.м, житловою площею 39.2 кв.м, що знаходяться за адресою АДРЕСА_1 за іпотечним застереженням, зазначеним в тексті іпотечного договору від 10 квітня 2008 року (п.4.2), укладеним між ВАТ «Кредитпромбанк», правонаступником якого є ПАТ «Дельта Банк», та ОСОБА_8, засвідчений приватним нотаріусом Літвіновим А.В., за яким право власності перейшло до ПАТ «Дельта Банк».

17 лютого 2016 року рішенням приватного нотаріуса Літвінова А.В. про державну реєстрацію індексний номер 28298670 від 17 лютого 2016 року, внесено запис про право власності за НОМЕР_1 від 11 лютого 2016 року на квартиру АДРЕСА_1, за адресою АДРЕСА_1, за ПАТ «Дельта Банк».

09 серпня 2017 року ОСОБА_4 на електронних торгах придбала квартиру АДРЕСА_1, та відповідно до договору купівлі-продажу від 30 серпня 2017 року, укладеного між ПАТ «Дельта Банк» та ОСОБА_4, посвідченого приватним нотаріусом Горбуровим К.Є., остання набула право власності на спірну квартиру АДРЕСА_1 (том 1 а.с.116-117).

На підставі вищезазначеного договору проведено державну реєстрацію (рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 36836438 від 30 серпня 2017 року, запис про право власності за НОМЕР_2, виконаний приватним нотаріусом Горбуровим К.Є.).

За правилами ч.3 ст.33 Закону України «Про іпотеку» (в редакції, чинній на час укладення договору іпотеки) є три різні підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки: рішення суду, виконавчий напис нотаріуса та договір про задоволення вимог іпотекодержателя.

Згідно зі ст.36 Закону України «Про іпотеку» (в редакції, чинній на час посвідчення іпотечного договору) сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, який підлягає нотаріальному посвідченню і може бути укладений в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Так, відповідно до п.3.2.1 договору іпотеки, іпотекодержатель має право звернути стягнення на майно з метою погашення заборгованості іпотекодавця за кредитним договором у разі набуття такого права згідно розділу 4 договору.

В іпотечному договорі міститься відповідне застереження, що передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в разі порушення кредитних зобов'язань.

Зокрема, у п.4.1 договору іпотеки зазначено, що за рахунок майна іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги в повному обсязі, який визначається на момент фактичного задоволення разом із сумою кредиту, процентами, штрафними санкціями та відшкодуванням збитків, які виникли у зв'язку із простроченням виконання іпотекодавцем зобов'язань за кредитним договором, витратами, пов'язаними зі зверненням стягнення на майно, та іншими витратами, обумовленими виконанням умов цього договору.

Згідно з п.4.2 цього договору іпотекодержатель набуває право звернення стягнення на майно у випадку порушення іпотекодавцем умов кредитного договору або умов договору іпотеки.

У п.4.3 договору іпотеки зазначено, що звернення стягнення на майно здійснюється іпотекодержателем шляхом позасудового врегулювання, згідно з яким іпотекодержатель набуває право від свого імені продати майно або прийняти його у власність у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором. Положення цього пункту є застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя і мають силу договору про задоволення вимог.

Пунктом 4.4 цього договору передбачено, що у випадку, коли виконання пункту 4.3 договору унеможливлюється діями або бездіяльністю іпотекодавця, іпотекодержатель має право здійснити звернення стягнення на майно іншим способом, передбаченим чинним законодавством України, у т.ч. звернутися у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду.

Згідно з пунктом 4.5 договору іпотеки реалізація майна здійснюється іпотекодержателем самостійно шляхом укладення від свого імені договорів купівлі-продажу майна з третіми особами, а в разі звернення стягнення на підставі рішення суду або виконавчого напису нотаріусу - в порядку, визначеному Законом України «Про іпотеку».

Тобто сторони, підписавши іпотечний договір, обумовили всі його умови, у тому числі вирішили питання щодо позасудового врегулювання спору.

У ст.204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов'язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов'язки підлягають виконанню.

Отже, сторони між собою, відповідно до вищевказаних пунктів іпотечного договору, крім інших умов договору, узгодили іпотечне застереження та випадки порядку позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки.

Відповідне застереження в іпотечному договорі визначає спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом прийняття іпотекодержателем предмета іпотеки у власність. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Чинним законодавством не заборонено сторонам договору іпотеки чи відповідного застереження, що міститься в ньому, передбачити як передання іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в позасудовому порядку, так і надання іпотекодержателю права від свого імені продати предмет іпотеки як за рішенням суду, так і на підставі відповідного застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя чи застереження в іпотечному договорі на підставі договору купівлі-продажу.

За змістом ч.1 ст.203, ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, і, зокрема, коли зміст правочину суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства.

Отже, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог щодо відповідності змісту правочину ЦК України та іншим актам цивільного законодавства саме на момент вчинення правочину.

Установлено, що 08 вересня 1995 року ОСОБА_2 та ОСОБА_8 зареєстрували шлюб (том 2 а.с.7).

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності, якщо не доведено протилежне (ст.60 СК України).

За змістом ст.ст.572,575 ЦК України іпотека є видом забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки.

Відповідно до ст.578 ЦК України та ст.6 Закону України «Про іпотеку» майно, що є у спільній власності, може бути передане у заставу (іпотеку) лише за згодою усіх співвласників.

Така згода за своєю правовою природою є одностороннім правочином. Згідно із ч.1 ст.219 ЦК України у разі недодержання вимоги закону про нотаріальне посвідчення одностороннього правочину такий правочин є нікчемним.

Встановлено, що заявою від 10 квітня 2008 року, яка нотаріально посвідчена, ОСОБА_2 надала згоду на передачу в іпотеку її чоловіком ОСОБА_8 спірної квартири (том 1 а.с.81-82).

Пунктом 6 частини першої статті 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність.

Відповідно до ч.2 ст.369 ЦК України та ч.2 ст.65 СК України при укладенні одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.

З аналізу зазначених норм закону у їх взаємозв'язку слід дійти висновку, що укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо судом буде встановлено, що той з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, який укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

На підставі викладеного колегія суддів дійшла висновку, що позивач ОСОБА_2 надала згоду на укладення іпотечного договору, її волевиявлення було вільним і відповідало її внутрішній волі, а сторони іпотечного договору узгодили всі істотні умови договору, у тому числі узгодили питання щодо позасудового врегулювання спору шляхом передачі права власності на предмет іпотеки іпотекодержателю, тому підстав для визнання недійсним іпотечного договору в частині, що стосується іпотечного застереження та визнання недійсним договору про іпотечне застереження, умови якого викладені в положенні п.4 іпотечного договору, за відсутності окремої заяви одного із подружжя на їх укладення, немає. До того ж такі умови іпотечного договору не суперечать нормам цивільного законодавства України.

Не заслуговують на увагу доводи позивача ОСОБА_2 про те, що їй не було відомо про умови договору, які передбачать право банку на звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовому порядку, тому такі умови є недійсними, оскільки заявою від 10 квітня 2008 року, яка нотаріально посвідчена, позивач фактично надала згоду на передачу в іпотеку чоловіком квартири, на умовах за його розсудом.

Отже, оскільки районний суд був іншої думки і позов частково задовольнив, то зазначений висновок слід привести в дію судовим рішенням апеляційної інстанції.

Не підлягають задоволенню і решта вимог позивача, оскільки у даній справі вони похідні від вимоги про визнання недійсним іпотечного договору в частині іпотечного застереження і наслідують його процесуальну долю, оскільки з інших підстав, окрім викладених в позовній заяві, позивачі не порушували питання.

Щодо твердження позивачів про те, що висновок органу опіки та піклування отримано без згоди позивача ОСОБА_2 та в порушення інтересів, на той час, неповнолітньої дитини, то колегія суддів виходить з наступного.

Охорона та захист державою прав та інтересів дітей здійснюється шляхом законодавчого визначення додаткових умов під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна, в тому числі і жилих приміщень.

Так, за правилами ст.12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян та безпритульних дітей» неприпустимим є зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей відповідно до закону. Для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону.

Згідно зі ст.177 СК України та ст.17 Закону України «Про охорону дитинства» батьки зобов'язані дбати про збереження та використання майна дитини в її інтересах та не мають права без дозволу органу опіки та піклування укладати договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятись від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов'язуватись від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання. Орган опіки та піклування надає дозвіл, якщо в результаті вчинення правочину буде гарантоване збереження права дитини на житло.

За змістом ч.6 ст.203, ч.1 ст.215 ЦК України правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами) і суперечить правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей, може бути визнаний судом недійсним. Такий правочин є оспорюваним.

Отже, виходячи з аналізу зазначених норм та загальних приписів статей 3,15,16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права, встановленню підлягають не лише підстави недійсності правочину, передбачені законом, але й обставини, які свідчать про порушення цим правочином цивільних прав особи, на захист якої позивач звернувся до суду. В залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце.

Вирішуючи питання про те, чи порушені права дитини при укладенні батьками забезпечувальної угоди, колегія суддів виходить з характеру договору іпотеки.

Згідно зі ст.9 Закону України «Про іпотеку» (в редакції, яка діяла на час посвідчення договору іпотеки) іпотекодавець обмежується в розпорядженні предметом іпотеки, однак має право володіти та користуватись предметом іпотеки відповідно до його цільового призначення, якщо інше не встановлено цим Законом.

При цьому ЦК України та Закон України «Про іпотеку» не містять норм, які б зменшували або обмежували право членів сім'ї власника житла на користування жилим приміщенням у разі передання його в іпотеку.

На момент посвідчення оскаржуваної угоди, позивач ОСОБА_7 не була власником предмета іпотеки, а мала право користування спірним житлом.

Таким чином, на думку колегії суддів, укладення договору іпотеки не призвело до звуження обсягу, зменшення чи обмеження існуючого права позивача ОСОБА_7 на користування спірним майном.

Правочин, що вчинений батьками стосовно нерухомого майна, право користування яким мають діти, за відсутності обов'язкового попереднього дозволу органу опіки та піклування може бути визнаний судом недійсним (ч.6 ст.203, ч.1 ст.215 ЦК України) лише за умови встановлення, що оспорюваний правочин звужує обсяг існуючих майнових прав дитини та/або порушує охоронювані законом інтереси дитини, зменшує або обмежує права та інтереси дитини щодо жилого приміщення, порушує гарантії збереження права дитини на житло. Сам по собі факт відсутності обов'язкового попереднього дозволу органу опіки та піклування на укладення оспорюваного правочину не є безумовною підставою для визнання його недійсним.

Такий правовий висновок викладено Верховним Судом України у постанові від 20 січня 2016 року (справа № 6-2940цс15), постанові від 10 лютого 2016 року (справа № 6-3005цс15) та інших.

За такого отримання за заявою тільки одного із подружжя висновку органу опіки та піклування на укладення іпотечного договору не є підставою для визнання його недійсним.

До того ж колегія суддів не вбачає дійсних порушень права ОСОБА_7 на житло при укладенні договору іпотеки. Більш того, на дату ухвалення оскаржуваного рішення, а саме 12 листопада 2018 року ОСОБА_7 була повнолітньою, а відтак застосування законодавства щодо захисту прав та законних інтересів дитини є помилковим, оскільки вона в силу ст.6 СК України, вже не має статусу дитини у зв'язку з досягненням нею повноліття, що свідчить про необґрунтованість доводів про порушення її прав та інтересів, як дитини.

Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку, що доводи апеляційної скарги знайшли своє підтвердження під час перегляду рішення суду першої інстанції, а тому оскаржуване рішення, на підставі положень ст.376 ЦПК України, підлягає скасуванню, з ухваленням у справі нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2, ОСОБА_7 до ПАТ «Дельта Банк», ОСОБА_8, ОСОБА_4, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - приватний нотаріус Літвінов А.В., про визнання частково недійсним договору іпотеки, визнання недійсним договору про іпотечне застереження, визнання протиправним стягнення на предмет іпотеки, скасування державної реєстрації, визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири, витребування майна та скасування державної реєстрації і запису про право власності,

На підставі ст.141 ЦПК України з ОСОБА_2 та ОСОБА_7 в рівних частках на користь ОСОБА_4 підлягає стягненню судовий збір в розмірі 2 977 грн. 20 коп., сплачений нею при подачі апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст.367,374,376,381,382 ЦПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_4 - ОСОБА_6 - задовольнити.

Рішення Заводського районного суду міста Миколаєва від 12 листопада 2018 року - скасувати та ухвалити нове судове рішення.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_2, ОСОБА_7 до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», ОСОБА_8, ОСОБА_4, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Літвінов Артем Володимирович, про визнання частково недійсним договору іпотеки, визнання недійсним договору про іпотечне застереження, визнання протиправним стягнення на предмет іпотеки, скасування державної реєстрації, визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири, витребування майна та скасування державної реєстрації і запису про право власності - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 1 488 (одна тисяча чотириста вісімдесят вісім) грн. 60 коп. на відшкодування сплаченого судового збору.

Стягнути з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_4 1 488 (одна тисяча чотириста вісімдесят вісім) грн. 60 коп. на відшкодування сплаченого судового збору.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках та з підстав, передбачених ст.389 ЦПК України.

Головуючий Т.В. Серебрякова

Судді: О.І. Галущенко

П.П. Лисенко

Повний текст судового рішення

складено 11 квітня 2019 року