Справа № 202/3554/17
Провадження № 2/202/92/2019
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

29 березня 2019 року Індустріальний районний суд м. Дніпропетровська

в складі: головуючого судді - Слюсар Л.П.,

за участю секретаря - Некрасової А.О.,

представника позивачів - ОСОБА_1,

відповідача - ОСОБА_2,

представника відповідача - ОСОБА_3,

представника відповідача - ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дніпро цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_5, ОСОБА_6 до ОСОБА_7, ОСОБА_2, ОСОБА_8 міської ради, третя особа: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу ОСОБА_9, про визнання свідоцтва недійсним, витребування майна, визнання права власності, -

ВСТАНОВИВ:

Позивачі ОСОБА_5 та ОСОБА_6 звернулись до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська з вказаною позовною заявою, відповідно до якої просили: визнати недійсним свідоцтво про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів, видане 25.09.2015 року ПН ДМНО ОСОБА_9 за реєстраційним номером № 2169; витребувати від ОСОБА_2, ІПН НОМЕР_1, квартиру, загальною площею 60,8 кв.м., житловою площею 35,1 кв.м., № 107 в будинку № 1 по вул.Калинова в м.Дніпро, та припинити за ним право власності на вказану квартиру; визнати право власності в порядку спадкування за ОСОБА_5, ІПН НОМЕР_2, на 1/3 частину спірної квартири; визнати (поновити) право власності за ОСОБА_5, ІПН НОМЕР_2, на 1/3 частину спірної квартири; визнати (поновити) право власності за ОСОБА_6, ІПН НОМЕР_3, на 1/3 частину спірної квартири.

Вимоги позовної заяви обґрунтовані тим, що ОСОБА_5 (онука), ОСОБА_6 (невістка) та ОСОБА_10 (бабця та свекруха відповідно) були співвласниками квартири, загальною площею 60,8 кв.м., житловою площею 35,1 кв.м., №107 в будинку № 1 по вул. Калинова в м. Дніпро. В березні 2017 року від слідчого СУ ГУНП в Дніпропетровській області позивачі дізнались про існування кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000131 щодо невстановлених осіб агентства нерухомості «Вільний простір», які у вересні 2015 діючи за попередньою змовою з іншими невстановленими особами, перебуваючи у місті Дніпро, шляхом шахрайства заволоділи квартирою, розташованою за адресою: м Дніпро, АДРЕСА_1. Постановою слідчого СУ ГУНП в Дніпропетровській області ОСОБА_11 від 29.03.2017 року позивачів було визнано потерпілими у вказаному кримінальному провадженні. На теперішній час право власності на вищевказану квартиру зареєстровано в Державному реєстрі прав власності на нерухоме майно за ОСОБА_2, який придбав її у ОСОБА_7 на підставі договору купівлі-продажу від 25.09.2015 року, посвідченого ПН ДМНО ОСОБА_12 за реєстраційним номером № 2076, з якого вбачається, що ОСОБА_7 ця квартира належала на підставі свідоцтва про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів, виданого 25.09.2015 року ПН ДМНО ОСОБА_9 за реєстраційним номером №2169. В той же час, відносно позивачів та ОСОБА_10, належного їм майна, жодних виконавчих проваджень, прилюдних торгів, не існувало. 02 січня 2016 року співвласник квартири ОСОБА_10 померла та спадкова справа після її смерті не заводилась. Після смерті ОСОБА_10 відкрилась спадщина на належну їй за життя 1/3 частину спірної квартири та спадкоємцем якої є позивач у справі ОСОБА_5, оскільки доводиться померлій онукою. Наведене зумовило позивачів звернутись до суду з відповідною позовною заявою для захисту своїх порушених прав та інтересів.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 26 травня 2017 року, головуючим у справі визначено суддю Слюсар Л.П.

Ухвалою судді Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 30 травня 2017 року, відкрито провадження у справі з призначенням до розгляду.

Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 18 серпня 2017 року задоволено клопотання представника позивача про витребування доказів та зобовязано Сьому дніпропетровську державну нотаріальну контору надати суду належним чином завірену копію спадкової справи №181/2010, заведеної після смерті ОСОБА_13, який помер 14 лютого 2010 року.

Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 20 вересня 2017 року доручено начальнику Державної установи «ОСОБА_8 установа виконання покарань №4» вручити позовну заяву з додатками та допитати в якості відповідача ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Ухвалою Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 23 жовтня 2017 року провадження у цивільній справі на підставі клопотання представника відповідача, було зупинено до набрання законної сили вироком у кримінальній справі за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.5 ст.27, ч.3 ст.358, ч.4 ст.190, ч.2 ст.209 КК України, яка розглядається в Бабушкінському районному суді м. Дніпропетровська справа № 200/5842/17, провадження 1-кп/200/372/17.

Не погодившись з вказаною ухвалою суду, представником позивачів ОСОБА_1, подано апеляційну скаргу, яку постановою колегії суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області від 03 квітня 2018 року задоволено та скасовано ухвалу Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 23 жовтня 2017 року, а справу передано для продовження розгляду по суті.

Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 15 травня 2018 року задоволено клопотання представника позивача про витребування доказів від Сьомої дніпровської державної нотаріальної контори.

06.07.2018 року на виконання Ухвали Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 15 травня 2018 року Сьомою дніпровською державною нотаріальною конторою надано копію спадкової справи №181/2010, заведеної після смерті ОСОБА_13, який помер 14.02.2010 року.

Відповідач ОСОБА_8 міська рада подала до суду відзив на позовну заяву ОСОБА_5 та ОСОБА_6 про визнання свідоцтва недійсним, витребування майна, визнання права власності, відповідно до якого просили відмовити в задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що між позивачами та ОСОБА_8 міською радою відсутній предмет спору, оскільки позивачі з приводу заявлених вимог до міської ради не звертались.

Представник позивачів ОСОБА_1 в судовому засіданні вимоги позовної заяви підтримав в повному обсязі та наполягав на їх задоволенні. Суду надав пояснення аналогічні тим, що викладені в позовній заяві.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог та просив відмовити в їх задоволенні, посилаючись на те, що він є добросовісним набувачем права власності на квартиру АДРЕСА_2.

Представник відповідача ОСОБА_2 адвокат ОСОБА_3, в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог та просив відмовити в їх задоволенні.

Відповідно до листа Державної установи «ОСОБА_8 установа виконання покарань №4» доручення щодо допиту ОСОБА_7, котра тримається в ДУВП №4 виконано. Позовні вимоги ОСОБА_7 не визнала.

Представник відповідача ОСОБА_14 в судовому засіданні також заперечував проти задоволення позовних вимог та просив відмовити в їх задоволенні.

Представник ОСОБА_8 міської ради ОСОБА_4, що діє на підставі довіреності, в судовому засіданні підтримала доводи, наведені у відзиві на позовну заяву та просила відмовити в задоволенні позовних вимог.

Третя особа: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу ОСОБА_9 в судове засідання не зявилася. Про час і місце слухання справи повідомлялась належним чином. Про причину неявки суд не повідомила.

Суд, заслухавши пояснення учасників справи, представників, всебічно з'ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні, вважає встановленими такі факти та відповідні їм правовідносини.

В судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_6 - ОСОБА_15, ОСОБА_6 та ОСОБА_10 були співвласниками квартири, загальною площею 60,8 кв.м., житловою площею 35,1 кв.м., № 107 в будинку № 1 по вул.Калинова в м.Дніпропетровську.

Відповідно до Свідоцтва про право на спадщину за законом від 06.09.2011 року, виданого Сьомою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою за № 2-3159, ОСОБА_5 є власником 1/3 частини квартири, загальною площею 60,8 кв.м., житловою площею 35,1 кв.м., № 107 в будинку № 1 по вул.Калинова в м.Дніпропетровську. Право власності було зареєстровано в КП «ДМБТІ» 11.10.2011 року за реєстровим №34326630.

Відповідно до Свідоцтва про право на спадщину за законом від 06.09.2011 року, виданого Сьомою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою за № 2-3157, ОСОБА_6 є власником 1/3 частини квартири, загальною площею 60,8 кв.м., житловою площею 35,1 кв.м., №107 в будинку №1 по вул.Калинова в м.Дніпропетровську. Право власності було зареєстровано в КП «ДМБТІ» 11.10.2011 року за реєстровим №34326630.

Відповідно до Свідоцтва про право на спадщину за законом від 06.09.2011 року, виданого Сьомою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою за №2-3083, ОСОБА_10 є власником 1/3 частини квартири, загальною площею 60,8 кв.м., житловою площею 35,1 кв.м., №107 в будинку №1 по вул.Калинова в м. Дніпропетровську. Право власності було зареєстровано в КП «ДМБТІ» 11.10.2011 року за реєстровим №34326630.

Відповідно до свідоцтва про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів, посвідченого 25 вересня 2015 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_9, за реєстром № 2169 на підставі акту про проведення прилюдних торгів по реалізації нерухомого майна ОСОБА_7 набула право власності на квартиру АДРЕСА_3, що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за № 44548354, запис №11337772 (т.1, а.с.а.с.23-29).

Як вбачається із акту проведення прилюдних торгів по реалізації нерухомого майна трикімнатної квартири №107 в буд.1 по вул. Калинова, 1 в м. Дніпропетровську від 10.05.2014 року реалізація здійснена при примусовому виконанні зведеного виконавчого провадження №45239946 по примусовому виконанню виконавчого листа №2-3100 від 03.10.2012 року про стягнення заборгованості з ОСОБА_6, ОСОБА_10 та ОСОБА_16 користь ОСОБА_17 у розмірі 230129,00 грн.

Згідно з Договором купівлі-продажу від 25 вересня 2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_12 зареєстрованому в реєстрі за №2076, ОСОБА_7 продала, а ОСОБА_2 купив квартиру АДРЕСА_3 (т.1, а.с.34,35).

Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєктів нерухомого майна №150153167 від 19.12.2018 року, власником квартири АДРЕСА_2 є ОСОБА_2, реєстраційний номер обєкта нерухомого майна 0167, номер запису про право власності 11343792.

02 січня 2016 року ОСОБА_10 померла, що підтверджено копією свідоцтва про смерть серії І-КИ № 681024, виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Новомосковську Новомосковського міськрайонного управління юстиції у Дніпропетровській області (т.1, а.с.84).

23 лютого 2016 року СУ ГУНП в Дніпропетровській області розпочато досудове розслідування у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань № 0000131 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.190 КК України за фактом шахрайського заволодіння нерухомим майном.

Згідно з листом Начальника АНД ВДВС м.Дніпропетровська ГТУЮ ОСОБА_18 від 22 квітня 2016 року, державними виконавцями АНД ВДВС Дніпропетровського МУЮ не відкривалось виконавче провадження по примусовому виконанню виконавчого листа № 2-3100, виданого 20 вересня 2012 року Амур-Нижньодніпровським районним судом про стягнення заборгованості з ОСОБА_6, ОСОБА_10 та ОСОБА_5, у звязку із чим квартира АДРЕСА_3, відділом ДВС на реалізацію не передавалась, договір від 10 травня 2014 року між АНД ВДВС Дніпропетровського МУЮ та філією 04 ПП «ОСОБА_19Ш.» не укладався, акт про проведення прилюдних торгів по реалізації нерухомого майна державними виконавцями АНД ВДВС Дніпропетровського МУЮ не складався та начальником відповідного відділу не затверджувався (т.1, а.с.31).

Як зазначали позивачі у своїй позовній заяві, в рамках кримінального провадження № 0000131, Дніпропетровським науково-дослідним експертно-криміналістичним центром на підставі постанови слідчого СУ ГУНП в Дніпропетровській області від 10 травня 2016 року було проведено експертизу, згідно з висновком 13/1.1,2.3-216/217 від 19 травня 2016 року якої: підпис від імені ОСОБА_18 у акті про проведення прилюдних торгів по реалізації нерухомого майна - трикімнатна квартира загальна площа 60,8 м2, житлова площа 35,1 м2, яка розташована: АДРЕСА_4 від 10.05.2014 року - виконаний не ОСОБА_18, а іншою особою (т.1, а.с.32-33).

На даний час в провадженні Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська перебуває кримінальна справа № 200/5842/17, провадження 1-кп/200/372/17 за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.5 ст.27, ч.3 ст.358, ч.4 ст.190, ч.2 ст.209 КК України.

Відповідно до постанови від 18 листопада 2015 року (справа № 6-1884цс15) Верховний Суд України зазначив, що відчуження майна з прилюдних торгів належить до угод купівлі-продажу, така угода може визнаватися недійсною в судовому порядку з підстав, установлених частиною першою ст.215 ЦК України. Нерухоме майно передається на реалізацію з прилюдних торгів за ціною та в порядку, передбаченому Законом України «Про виконавче провадження», при цьому умови, процедура підготовки та порядок проведення торгів з реалізації арештованого нерухомого майна, а також розрахунків за придбане майно й оформлення результатів торгів визначено Тимчасовим положенням. Таким чином, дотримання нормативно встановлених правил призначення та проведення прилюдних торгів є обов'язковою умовою правомірності правочину.

Згідно з ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральнім засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ч.ч.2,3 ст.215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається . Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно зі ст.228 ЦК України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.

Оскільки державними виконавцями АНД ВДВС Дніпропетровського МУЮ не відкривалось виконавче провадження по примусовому виконанню виконавчого листа № 2-3100, виданого 20 вересня 2012 року Амур-Нижньодніпровським районним судом про стягнення заборгованості з ОСОБА_6, ОСОБА_10 та ОСОБА_5, у звязку із чим квартира АДРЕСА_3, відділом ДВС на реалізацію не передавалась, договір від 10 травня 2014 року між АНД ВДВС Дніпропетровського МУЮ та філією 04 ПП «ОСОБА_19Ш.» не укладався, акт про проведення прилюдних торгів по реалізації нерухомого майна державними виконавцями АНД ВДВС Дніпропетровського МУЮ не складався та начальником відповідного відділу не затверджувався, отже відсутність виконавчого провадження з приводу стягнення з позивачів заборгованості та відсутність акту про проведення прилюдних торгів, та беручи до уваги, що спірна квартира не була предметом продажу на прилюдних торгах, виходячи з викладеного свідоцтво за результатами цих торгів є недійсним та відповідно ОСОБА_7 не мала законних підстав в подальшому відчужувати спірну квартири, що дає підстави для визнання недійсним свідоцтва про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів.

Виходячи із вищевикладеного підлягають задоволенню позовні вимоги позивачів про визнання (поновлення) права власності за позивачами по 1/3 частині спірної квартири, оскільки вони є похідними від позовних вимог про визнання недійсним свідоцтва про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів.

Розглядаючи позовні вимоги про визнання права власності на 1/3 частину спірної квартири за позивачем ОСОБА_5 в порядку спадкування за законом після смерті бабусі ОСОБА_10, суд виходить з наступного.

В ході судового розгляду встановлено, що 02 січня 2016 року один із співвласників спірної квартири - ОСОБА_10 померла, після смерті якої відкрилась спадщина на належну їй за життя 1/3 частину квартири АДРЕСА_5.

В ході судового розгляду встановлено, що позивач ОСОБА_5 є спадкоємцем після смерті ОСОБА_10, оскільки доводиться померлій онукою, що підтверджено відповідними свідоцтвами про народження позивача та її батька, матірю якого є померла ОСОБА_10

Відповідно до ст.1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Відповідно до ч. 1 ст. 1269 ЦК України, спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.

Згідно ч. 1 ст. 1270 ЦК України, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Відповідно до ч.2 ст.1220 ЦК України часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою.

У відповідності до ч. 1, 3 ст. 1272 ЦК України, якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. За позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.

У свою чергу, позивач ОСОБА_5 відповідних дій, спрямованих на прийняття спадщини, не вчинила, до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини у встановлений законом строк не зверталася, спадкова справа після смерті ОСОБА_10 не заводилась, що підтверджується даними позовної заяви, та безпосередньо підтверджено представником позивача в судовому засіданні, хоча про факт смерті спадкодавця позивачу було достовірно відомо.

Відповідно до п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» особа, яка не прийняла спадщину в установлений законом строк, може звернутися до суду з позовною заявою про визначення додаткового строку для прийняття спадщини. При розгляді цих справ слід перевіряти наявність або відсутність спадкової справи стосовно спадкодавця у державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини, наявність у матеріалах справи обґрунтованої постанови про відмову нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії, зокрема відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину.

За змістом п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину, в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. Особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження в разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину. Отже, суд не вбачає підстав для вирішення питання про визнання за позивачем права на спадщину, оскільки спір щодо визнання права власності в порядку спадкування може відбуватися лише після прийняття спадщини.

На підставі викладеного, та беручи до уваги, що наразі не визначено коло спадкоємців після смерті ОСОБА_10, та ОСОБА_5 пропущено строк для прийняття спадщини, тому суд доходить до висновку, що позовні вимоги про визнання права власності на 1/3 частину квартири за позивачем ОСОБА_5 в порядку спадкування після смерті ОСОБА_10, є передчасними та задоволенню не підлягають.

Щодо позовної вимоги в частині витребування від ОСОБА_2 з незаконного чужого володіння спірної квартири та припинення за ним права власності, суд виходить з наступного.

Як вбачається із копії Довіреності від 03 липня 2013 року, посвідченої приватним нотаріусом Новомосковського міського нотаріального округу ОСОБА_20, зареєстрованому в реєстрі за №300 ОСОБА_10 уповноважила ОСОБА_21 бути її представником у відповідній нотаріальній конторі з питань оформлення спадкових прав після померлого ОСОБА_13, який помер 14 лютого 2010 року, а після оформлення спадщини продати за ціну і на умовах на свій розсуд належну їй в результаті успадкування частину жилої квартири №107, що знаходиться за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Калинова, будинок, 1 (т.2 а.с.44).

Відповідно до копії попереднього договору від 11 вересня 2015 року укладеного між ОСОБА_22 та ОСОБА_2 сторони зобовязуються в майбутньому укласти договір купівлі-продажу нерухомого майна квартири АДРЕСА_6 ( т.2 а.с. 46).

Як вбачається із Обвинувального акту у кримінальному провадженні щодо обвинувачення ОСОБА_7 за ч.5 ст.27 КК України, ч.3 ст.358 КК України, ч.4 ст.358 КК України, ч.4 ст.190 КК України, ч.4 ст.358 КК України, ч.3 ст.358 КК України, ч.4 ст.190 КК України, ч.2 ст.209 КК України потерпілими визнано: ОСОБА_6, ОСОБА_5 та територіальну громаду міста Дніпро.

Відповідно до ст.41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Згідно з положеннями ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно зі ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно зі ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

За ст. 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

За ст.387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Згідно з положеннями ч. 1 ст. 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

За змістом ч. 3 зазначеної статті ЦК України якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

Таким чином, особа, яка звернулась до суду з вимогою про витребування майна з чужого незаконного володіння, повинна довести своє право власності на майно, що перебуває у володінні відповідача.

Отже, для застосування статей 387,388 ЦК України необхідною умовою є доведеність позивачем того факту, що він є єдиним власником майна і таке право власності підтверджене правовстановлюючими документами.

При цьому позов про витребування майна з чужого незаконного володіння підлягає задоволенню у випадку, якщо у власника майна, що вибуло з його володіння і перебуває у неправомірному володінні іншої особи, залишається право на це майно (таке право власності має існувати на момент звернення з позовом до суду).

В Постанові пленуму ВСУ № 2 від 12.06.2009 року зазначено, що майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України. Також, Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в п. 6 ОСОБА_20 «Про практику застосування судами при розгляді справ окремих норм законодавства про власність та спадкування» від 27 вересня 2012 року за № 10-1387/0/4-12, зазначив захист права особи, яка вважає себе власником майна, можливий шляхом задоволення віндикаційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 388 ЦК України (постанова від 30 січня 2012 р. № 6-61цс11).

Щодо заявленої позовної вимоги в частині витребування майна з володіння ОСОБА_2, то суд бере до уваги, що уже фактично розглянув дану вимогу, шляхом поновлення за ОСОБА_5 та ОСОБА_6 права власності на 1/3 частину квартири АДРЕСА_7, щодо 1/3 частини спірного майна, яке належало на праві власності померлій ОСОБА_10, то зазначена частка наразі ніким не успадкована.

Також суд бере до уваги, що правові, економічні та організаційні засади проведення державної реєстрації речових та інших прав, які підлягають реєстрації за цим Законом, та їх обтяжень визначені Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Відповідно до частини третьої статті 3 цього Закону права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації, виникають з моменту такої реєстрації.

Відповідно до частин першої, другої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» записи до Державного реєстру прав на нерухоме майно вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень.

Позовні вимоги щодо скасування запису №11343792 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_8 позивачами не заявлялися.

Згідно із ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Статтями 10-13 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України.

Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов'язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до вимог ст. 76-83 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1 ) письмовими, речовими і електронними доказами; 2 ) висновками експертів; 3 ) показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Таким чином, аналізуючи надані докази та даючи їм правову оцінку, враховуючи встановлені судом наведені вище обставини, підтверджені доказами, які досліджені в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд доходить до висновку, що вимоги ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання свідоцтва недійсним, витребування майна, визнання права власностіпідлягають частковому задоволенню.

Вирішуючи питання про судові витрати, суд керується вимогами ст.141 ЦПК України та вважає необхідним стягнути з відповідачів: ОСОБА_7, ОСОБА_2на користь позивачів сплачений судовій збір у розмірі 1280,00 грн., тобто по 320,00 грн. з кожного на користь позивача ОСОБА_5 та по 320,00 грн. з кожного на користь позивача ОСОБА_6, пропорційно до задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 203, 215,228, 316, 317, 319, 328, 346, 387, 388, 1216, 1220, 1269, 1270, 1272 ЦК України, Постановою Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», постановою Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 р. № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», постановою Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», ст.ст. 4, 5, 10, 12, 13, 19, 76, 77, 81, 82, 133, 141, 259, 263-265 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_5 (Республіка Молдова, м. Кишинів, пр. Московський, буд.14/1, кв.101, РНОКПП НОМЕР_2), ОСОБА_6 (АДРЕСА_9, РНОКПП НОМЕР_3) до ОСОБА_7 (84601, АДРЕСА_10, РНОКПП НОМЕР_4), ОСОБА_2 (49026, АДРЕСА_11, РНОКПП НОМЕР_1), ОСОБА_8 міської ради (49000, м. Дніпро, пр. Дмитра Яворницького, 75), третя особа: приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_9 (49030, м. Дніпро, вул. Ширшова, 12/38 «А»), про визнання свідоцтва недійсним, витребування майна, визнання права власності задовольнити частково.

Визнати недійсним свідоцтво про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів, видане 25.09.2015 року ПН ДМНО ОСОБА_9 за реєстраційним номером № 2169.

Поновити за ОСОБА_5 право власності на 1/3 частину квартири, загальною площею 60,8 кв.м., житловою площею 35,1 кв.м., №107 в будинку №1 по вул. Калинова в м. Дніпро.

Поновити за ОСОБА_6 право власності на 1/3 частину квартири, загальною площею 60,8 кв.м., житловою площею 35,1 кв.м., №107 в будинку №1 по вул. Калинова в м. Дніпро.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_7 (84601, АДРЕСА_10, РНОКПП НОМЕР_4), ОСОБА_2 (49026, АДРЕСА_11, РНОКПП НОМЕР_1) на користь ОСОБА_5 (Республіка Молдова, м. Кишинів, пр. Московський, буд.14/1, кв.101, РНОКПП НОМЕР_2) сплачений судовий збір у розмірі по 320,00 грн. з кожного.

Стягнути з ОСОБА_7 (84601, АДРЕСА_10, РНОКПП НОМЕР_4), ОСОБА_2 (49026, АДРЕСА_11, РНОКПП НОМЕР_1) на користь ОСОБА_6 (АДРЕСА_9, РНОКПП НОМЕР_3) сплачений судовий збір у розмірі по 320,00 грн. з кожного.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку через суд першої інстанції шляхом подачі протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Повний текст рішення складено 08 квітня 2019 року.

Суддя ОСОБА_23