КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

справа № 367/1165/17

провадження № 22-ц/824/335/2019

08 квітня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:

судді - доповідача Кирилюк Г. М.,

суддів: Рейнарт І. М., Семенюк Т. А.

розглянувши в порядку письмового провадження справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ірпінського міського суду Київської області від 05 червня 2018 року у складі судді Оладька С. І.,

встановив:

У лютому 2017 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (ПАТ КБ "Приватбанк", правонаступником якого є Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (АТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором № б/н від 09.04.2012 у розмірі 26 455,80 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідно до укладеного договору №б/н від 09.04.2012 року ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 800 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою», затверджених наказом № СП-2010-256 від 06.03.2010 та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті, складає між ним та Банком договір, що підтверджується підписом у заяві.

ПАТ КБ "ПриватБанк" свої зобов'язання за договором виконав у повному обсязі, а саме надав відповідачу кредит у розмірі, встановленому договором.

Відповідач не надавав своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками та іншими витратами відповідно до умов договору, що має відображення у розрахунку заборгованості за договором.

Станом на 31.01.2017 відповідач має заборгованість 26 455,80 грн, яка складається з заборгованості: за кредитом - 760,24 грн ; за процентами за користування кредитом - 20 079,23 грн; за пенею та комісією - 3 880,34 грн, а також штрафів - 500 грн (фіксована частина), 1 235,99 грн (процентна складова).

Не погашення заборгованості за договором порушує законні права ПАТ КБ "Приватбанк".

Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 05 червня 2018 року позовну заяву задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ "ПриватБанк"заборгованість за кредитним договором у сумі 26 455,80 грн та судові витрати по справі.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення Ірпінського міського суду Київської області від 05 червня 2018 року та відшкодувати понесені судові витрати.

Відповідач посилається на те, що не укладав будь-яких договорів з ПАТ КБ "ПриватБанк". У квітні 2012 року йому була надана анкета-заява, яку він заповнив і отримав картку Приватбанка строком на три роки до квітня 2015 року. Вказана анкета-заява на отримання банківської картки не є кредитним договором, ним не підписувались умови та правила надання банківських послуг, а тому кредитний договір є неукладеним та нікчемним.

Також не погоджується з розміром нарахованих відсотків та неврахування судом положень ч. 3 ст. 551 ЦК України щодо зменшення розміру неустойки, а також незастосування до вказаних вимог позовної давності.

Також позивачем пропущено строк позовної давності щодо вимог про стягнення заборгованості по тілу кредиту та відсоткам, який повинен обраховуватися починаючи з 13 вересня 2013 - останнього дня користування карткою банку та листа позивача від 22 червня 2015 року про виникнення прострочки зобов'язання за кредитом 648 днів.

Правом подачі відзиву на апеляційну скаргу позивач не скористався.

Відповідно до положень ч.1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено і підтверджується матеріалами справи, що 09 квітня 2012 року ОСОБА_1 звернувся до ПАТ КБ "ПриватБанк" із анкетою-заявою про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, відповідно до якої висловив бажання отримати на своє ім'я платіжну картку Кредитка "Універсальна"зі встановленням кредитного ліміту у розмірі 8 000 грн, та погодився з тим, що ця заява разом із пам'яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також тарифами банку, яку біли надані йому для ознайомлення в письмовому вигляді, становлять між ним та банком договір про надання банківських послуг.

Згідно довідки про умови кредитування з використанням кредитки "Універсальна, 55 днів пільгового періоду" , встановлена базова процентна ставка за користування кредитним коштами у розмірі 2,5% в місяць із розрахунку 360 днів на рік, яка нараховується на залишок заборгованості.

З наданого позивачем розрахунку заборгованості вбачається, що станом на 31.01.2017 відповідач має заборгованість 26 455,80 грн, яка складається з заборгованості: за кредитом - 760,24 грн ; за процентами за користування кредитом - 20 079,23 грн; за пенею та комісією - 3 880,34 грн, а також штрафів - 500 грн (фіксована частина), 1 235,99 грн (процентна складова).

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що між сторонами був укладений кредитний договір , відповідач отримав платіжні картки, якими користувався, проте не в повному обсязі вносив грошові кошти для погашення кредитної заборгованості, у зв'язку з чим виникла заборгованість, яка підлягає стягненню.

При цьому суд першої інстанції виходив доведеності тієї обставини, що з відповідачем було погоджено збільшення розміру процентів за користування кредитом у відповідності з умовами договору.

З урахуванням тієї обставини, що відповідач здійснив погашення заборгованості 12.06.2014 р., а позов до суду поданий 22.02.2017, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що строк позовної давності не пропущений.

Колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції не в повній мірі відповідає обставинам справи, наданим позивачем доказам та нормах матеріального права.

Відповідно до частин першої та другої статті 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Договір приєднання може бути змінений або розірваний на вимогу сторони, яка приєдналася, якщо вона позбавляється прав, які звичайно мала, а також якщо договір виключає чи обмежує відповідальність другої сторони за порушення зобов'язання або містить інші умови, явно обтяжливі для сторони, яка приєдналася. Сторона, яка приєдналася, має довести, що вона, виходячи зі своїх інтересів, не прийняла б цих умов за наявності у неї можливості брати участь у визначенні умов договору.

Згідно ч. 4 ст.203 ЦК України правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Частиною 1 ст. 207 ЦК України, редакція якої діяла на момент укладення договору, передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграфах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв'язку.

Відповідно до ч. 1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Частиною 1 статті 1055 ЦК України встановлено, що кредитний договір укладається у письмовій формі.

Подавши заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг від 09.04.2012 року, відповідач підтвердив, що ознайомлений з Умовами та Правилами надання банківських послуг, тарифами банку.

Вказані дії не суперечать положенням вищезазначених норм матеріального права.

Доводи апеляційної скарги, що позичальник не підписував Умови та Правила надання банківських послуг та не погоджував розмір кредитного ліміту є необґрунтованими та спростовуються даними анкети-заяви, в якій зазначено, що позичальник визначає бажаний кредитний ліміт - 800 грн та ознайомлений з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також, що вони розміщені на офіційному сайті ПриватБанку.

З довідки АТ КБ «ПриватБанк» № 30.01.0.0/2-20170728/607 від 28.04.2018 р. вбачається, що ОСОБА_1 згідно договору № б/н від 09.04.2012 року отримав кредитні картки НОМЕР_2, НОМЕР_3, НОМЕР_4, НОМЕР_5, остання з яких мала термін дії до останнього дня 02.2017 року (а.с.184, т.1).

Відповідно до довідки про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки клієнта ОСОБА_1, з 09.04.2012 р. було встановлено кредитний ліміт в розмірі 300 грн, з 06.06.2013 р. кредитний ліміт було збільшено до 800 грн. (а.с. 186, т.1).

Як вбачається з виписки по рахунках НОМЕР_2, НОМЕР_3, НОМЕР_4, НОМЕР_5 відповідач почав користуватися кредитною карткою 09.04.2012 р., неодноразово знімав кредитні кошти через банкомат, розраховувався карткою в магазині, місцях громадського харчування, здійснював перерахування на інші рахунки, поповнював картку грошовими коштами.

Статтею 204 ЦК України визначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Враховуючи викладені обставини та норми матеріального права, суд першої інстанції дійшов до правомірного висновку, що між сторонами 09 квітня 2012 року був укладений кредитний договір, який виконувався сторонами.

Відповідно до статей 526, 527, 530 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та у встановлений у зобов'язанні строк (термін) його виконання.

Згідно з пунктом 2.1.1.5.5 Умов та Правил позичальник зобов'язується погашати заборгованість за кредитом, відсотками за його використання, за перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених договором.

Доказів того, що відповідачем виконано свій обов'язок по поверненню кредитних коштів в повному обсязі суду надано не було.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 614 ЦК України особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов'язання.

Отже, вина відповідача у зобов'язальних правовідносинах презюмуються, якщо він не доведе відсутності своєї вини, тобто не доведе належними та допустимими доказами погашення кредитної заборгованості або не доведе іншого розміру заборгованості.

Однак ні суду першої інстанції, ні апеляційному суду відповідачем не були надані жодні докази погашення заборгованості за кредитним договором або на спростування доводів позивача, не наведено альтернативного наданому позивачем розрахунку заборгованості.

Між тим, перевіряючи доводи відповідача в частині невідповідності розміру заборгованості по процентам умовам договору, колегія суддів дійшла висновку про їх обґрунтованість з огляду на наступне.

Згідно довідки про умови кредитування з використання кредитної картки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду", базова процентна ставка в місяць становить 2,5 % або 30% на рік.

Відповідно до наданого позивачем розрахунку заборгованості, процентна ставка з 09.04.2012 р. розраховується виходячи з 30,00 % на рік. В подальшому розмір процентної ставки неодноразово змінювався, зокрема в період часу з 01 вересня 2014 року по 31 березня 2015 року останній становив 34,80 %, а починаючи з 01 квітня 2015 року - 43,20 % річних.

Згідно зі ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Банкам забороняється в односторонньому порядку змінювати умови укладених з клієнтами договорів, зокрема, збільшувати розмір процентної ставки за кредитними договорами або зменшувати її розмір за договорами банківського вкладу (крім вкладу на вимогу), за винятком випадків, встановлених законом (частина четверта статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність»).

Відповідно до ч.1 ст. 1056-1 ЦК України, в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором.

Згідно із частиною третьою цієї статті фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено банком в односторонньому порядку. Умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною.

У частині четвертій указаної статті передбачено, що в разі застосування змінюваної процентної ставки кредитор самостійно, з визначеною у кредитному договорі періодичністю, має право збільшувати та зобов'язаний зменшувати процентну ставку відповідно до умов і в порядку, встановлених кредитним договором. Кредитодавець зобов'язаний письмово повідомити позичальника, поручителя та інших зобов'язаних за договором осіб про зміну процентної ставки не пізніш як за 15 календарних днів до дати, з якої застосовуватиметься нова ставка. У кредитному договорі встановлюється порядок розрахунку змінюваної процентної ставки із застосуванням погодженого сторонами індексу. Порядок розрахунку змінюваної процентної ставки повинен дозволяти точно визначити розмір процентної ставки за кредитом на будь-який момент часу протягом строку дії кредитного договору. Кредитор не має права змінювати встановлений кредитним договором порядок розрахунку змінюваної процентної ставки без згоди позичальника.

Згідно частини першої статті 651 ЦК України зміна договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

За частиною третьою статті 653 ЦК України в разі зміни договору зобов'язання змінюється з моменту досягнення домовленості про зміну договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни.

За змістом статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Отже, якщо сторони кредитного договору досягнули домовленості щодо всіх його умов, у тому числі щодо збільшення банком в односторонньому порядку процентної ставки за кредитом з дотриманням певної процедури, то таке збільшення може відбуватись виключно в разі дотримання передбаченої договором процедури. У разі підвищення банком процентної ставки з'ясуванню підлягають визначена договором процедура підвищення процентної ставки (лише повідомлення позичальника чи підписання додаткової угоди); дії позичальника щодо прийняття пропозиції кредитора тощо.

Зазначена правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 14 грудня 2016 року № 6-2315цс16, від 30 листопада 2016 року № 6-82цс16.

З урахуванням змісту наведених норм, умови кредитного договору щодо розміру процентної ставки за кредитом та процедура підвищення її розміру мають визначатися між сторонами кредитного договору у письмовій формі.

Разом з тим, матеріали справи не містять згоди відповідача на збільшення процентної ставки за кредитом з 30,00% до 43,20 % річних, скріпленої його підписом.

Приписами ч.1 ст.10 ЦПК України передбачено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

З урахуванням встановлених судом обставин , та враховуючи невиконане зобов'язання перед банком щодо повернення кредитних коштів, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість по тілу кредиту у розмірі 760,24 грн та по відсотках за користування кредитом за період з 23.08.2013 ( початку нарахування процентів відповідно до наданого суду розрахунку) до 31.01.2017 р., з урахуванням базової процентної ставки 30 % в розмірі 796,98 грн, виходячи з такого розрахунку: 760,24 грн х 30,00% х 1258 днів: 360:100 = 796,98 грн.

Вирішуючи питання щодо стягнення з відповідача на користь банку штрафів, пені та комісії, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Так, у відповідності до п.2.1.1.12.6.1 Умов та правил надання банківських послуг, у разі виникнення прострочених зобов'язань на суму від 100 грн., включаючи прострочені зобов'язання, передбачені п.п.2.1.1.12.6.2, 2.1.1.12.8.1 Умов та правил, позичальник повинен сплатити банку пеню, яка розраховується як: базова відсоткова ставка по договору / 30 (нараховується за кожен день прострочення кредиту) + 50 грн. (одноразово). Пеня нараховується в день нарахування відсотків за кредитом.

Разом з тим, умовами договору передбачена і сплата відповідачем штрафу, в разі прострочення виконання зобов'язання, чим в свою чергу і скористалась сторона позивача, звернувшись до суду із вказаним позовом.

Цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов'язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов'язку нового додаткового.

Покладення на боржника нових додаткових обов'язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу).

Відповідно до ст. 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, відтак їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - порушення строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором, не відповідає положенням, передбаченим у статті 61 Конституції України.

Згідно приписів статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Отже, застосування окрім штрафу як виду неустойки, визначеного Умовами, ще й пені є необґрунтованим, оскільки їх одночасне стягнення призводить до подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення, що прямо заборонено Конституцією України та чинним цивільним законодавством.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 21 жовтня 2015 року по справі № 6-2003цс15.

Таким чином, нарахування банком пені та комісії, а також штрафу є подвійною цивільно-правовою відповідальністю за одне і те саме порушення.

Пунктом 2.1.1.7.6 Умов врегульовано, що у разі порушенні позичальником строків платежів по будь-якому із грошових зобов'язань, передбачених договором, більш аніж на 30 днів, останній зобов'язаний сплатити банку штраф у розмірі 500 грн. + 5% від суми заборгованості по кредитному ліміту з урахуванням нарахованих і прострочених відсотків та комісій.

Враховуючи викладене, стягненню підлягає лише штраф у його фіксованій частині у розмірі 500 грн та процентній складовій у розмірі 77,86 грн (5% від суми заборгованості по кредиту -1 557,22 грн), який є меншим за сукупний розмір заборгованості по пені та комісії, що забезпечить дотримання справедливого балансу інтересів сторін, а з іншого дозволить реалізувати забезпечувальну функцію неустойки.

Крім того, з розрахунку заборгованості неможливо встановити окремо розмір пені та розмір комісії.

Доводи апеляційної скарги щодо пропущення позивачем строку позовної давності є необґрунтованими, з огляду на наступне.

Згідно з правовим висновком, викладеним Верховним Судом України у постанові від 19 березня 2014 року в справі № 6-14цс14, відповідно до Правил користування платіжною карткою, які є складовою кредитного договору, картка діє в межах визначеного нею строку. За таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг позовної давності (статті 257 ЦК України) щодо щомісячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі - зі спливом останнього дня місяця дії картки (стаття 261 ЦК України), а не закінченням строку дії договору.

Згідно довідки № 30.01.0.0/2-20170728/607 від 28.04.2018 р., термін дії останньої отриманої відповідачем картки НОМЕР_5 за кредитним договором № б/н від 09.04.2012 р. встановлений до останнього дня 02.2017 року (а.с.184, т.1).

Враховуючи те, що кредитним договором не встановлено обов'язку позичальника щомісячно вносити платіж з повернення суми кредиту у конкретно визначеному розмірі та не передбачено самостійної відповідальності за невиконання цього обов'язку, а строк погашення кредиту в повному обсязі у договорі визначено останнім днем місяця, зазначеного на картці (строку кредитування), позовна давність обраховується з моменту закінчення строку кредитування, тобто з 28.02.2017 року.

Оскільки банк звернувся до суду з позовом 22.02.2017 р., то позовна давність за вимогами банку про стягнення суми за кредитом, процентів та штрафних санкцій, не пропущена.

Згідно з ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (ч.13 ст.141 ЦПК України).

У відповідності до ст.141 ЦПК України підлягає зміні судове рішення в частині стягнення судового збору.

З відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору в сумі 129, 12 грн.

За подання апеляційної скарги відповідачу підлягають відшкодуванню витрати по сплаті судового збору в сумі 2 206,32 грн.

Керуючись ст. 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Ірпінського міського суду Київської області від 05 червня 2018 року в частині стягнення заборгованості по тілу кредиту в сумі 760,24 грн залишити без змін.

В решті рішення суду скасувати, постановивши нове судове рішення.

Стягнути з ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_1, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1, місце проживання: АДРЕСА_1) на користь Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» (, місцезнаходження : 01001, вул. Грушевського, 1-д, м. Київ) заборгованість по процентам за користування кредитом у розмірі 796,98 грн, штрафи: 500 грн (фіксована частина) та 77,86 грн (процентна складова), судовий збір в сумі 129,12 грн.

У задоволенні позову про стягнення пені та комісії відмовити.

Стягнути з Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 2 206,32 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови складено 08 квітня 2019 року.

Суддя-доповідач: Г. М. Кирилюк

Судді: І. М. Рейнарт

Т. А. Семенюк