АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 квітня 2019 року

м. Чернівці

справа № 715/356/17

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Одинака О. О.

суддів Кулянди М.І., Половінкіної Н.Ю.

секретар Собчук І.Ю.

позивач ОСОБА_1 товариство комерційний банк «ПриватБанк»

відповідачі ОСОБА_2, ОСОБА_3

апеляційна скарга ОСОБА_2 на заочне рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 19 квітня 2017 року,

головуючий в суді першої інстанції суддя Цуркан В.В.

встановив:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

В лютому 2017 року ОСОБА_1 товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі АТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом.

Позивач просив стягнути солідарно з ОСОБА_2, ОСОБА_3 на його користь борг за кредитним договором від 25 лютого 2008 року в сумі 8430 доларів США 46 центів.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Заочним рішенням Глибоцького районного суду Чернівецької області від 19 квітня 2017 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2, ОСОБА_3 на користь банку борг за кредитним договором від 25 лютого 2008 року в сумі 8430 доларів США 46 центів.

Суд першої інстанції виходив з того, що позичальник ОСОБА_2 свої зобовязання за кредитним договором від 25 лютого 2008 року належним чином не виконував, внаслідок чого утворилася заборгованість за кредитом в сумі 8430 доларів США 46 центів, яка підлягає солідарному стягненню з позичальника та поручителя ОСОБА_3

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційний скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову в позові.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апелянт в апеляційній скарзі зазначив, що судом першої інстанції не враховано, що в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 25 лютого 2008 року було звернуто стягнення на предмет застави, а саме автомобіль ВАЗ, 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1.

Позивач пропустив строк позовної давності щодо заявлених до суду вимог.

Узагальнені доводи та заперечень інших учасників справи

У відзиві на апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Посилається на те, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, а аргументи апеляційної скарги є безпідставними.

Позивач зазначав, що коштів від реалізації предмета застави, а саме автомобіля ВАЗ, 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1, виявилось недостатнім для повного погашення заборгованості, а тому банк має право стягнути залишок такої заборгованості.

Згідно умов договору строк позовної давності був збільшений до пяти років, а тому позов було подано банком в межах строку позовної давності.

Мотивувальна частина

Обставини справи, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій

25 лютого 2008 року АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 уклали кредитно-заставний договір. Відповідно до його умов позивальник отримав кредит в сумі 9007 доларів США 92 центи на строк до 22 лютого 2013 року.

ОСОБА_2 в рахунок забезпечення зобовязань за вказаним кредитним договором передав у заставу автомобіль ВАЗ, 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 (а.с.12-18).

25 лютого 2008 року АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 уклали договір поруки. Згідно умов вказаного договору ОСОБА_3 поручився перед банком за виконання зобовязань ОСОБА_2 за кредитним договором від 25 лютого 2008 року (а.с.20).

Внаслідок неналежного виконання умов кредитного договору станом на 25 листопада 2016 року у ОСОБА_2 утворилась заборгованість за тілом кредиту в сумі 8 430 доларів 46 центів, що підтверджується розрахунком заборгованості (а.с.4-6).

Заочним рішенням Глибоцького районного суду Чернівецької області від 25 жовтня 2012 року в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 25 лютого 2008 року звернуто стягнення на предмет застави, а саме автомобіль ВАЗ, 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1, який належав ОСОБА_2 на праві власності шляхом продажу вказаного автомобіля АТ КБ «ПриватБанк» з укладанням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою покупцем, зі зняттям вказаного автомобіля з обліку в органах ДАІ України, а також наданням АТ КБ «ПриватБанк» всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу.

Позиція апеляційного суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови

Заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково з наступних підстав.

Так, за змістом ст. ст. 525, 526, 530 ЦК України зобов'язання мають виконуватися належним чином та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов'язань не допускається.

Частинами 1 та 2 статті 553 ЦК України визначено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого зобов'язання. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов'язання частково або у повному обсязі.

Згідно частини 4 статті 559 ЦК України (в редакції, чинній на момент виникнення правовідносин) порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

Згідно статті 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до частини 1 статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 264 ЦПК України визначено питання, які вирішує суд під час ухвалення рішення суду.

Ухвалюючи рішення у справі суд першої інстанції не врахував те, що порука ОСОБА_3 є припиненою відповідно до частини 4 статті 559 ЦК України щодо чергових платежів, які позичальник мав сплатити до 15 серпня 2012 року.

Так, пунктом 11 договору поруки від 25 лютого 2008 року встановлено, що договір набирає чинності з моменту його підписання і діє до повного виконання зобовязань за кредитним договором.

Пунктом 12 поруки від 25 лютого 2008 року встановлено, що порука припиняється після закінчення 5 років з дня настання терміну повернення кредиту за кредитним договором.

З матеріалів цивільної справи №2403/1697/12 вбачається, що 15 серпня 2012 року до суду поштою була направлена позовна заява АТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет застави (а.с.26 цивільної справи №2403/1697/12 ).

Заочним рішенням Глибоцького районного суду Чернівецької області від 25 жовтня 2012 року позов про звернення стягнення на предмет іпотеки був задоволений.

Такими діями банк на власний розсуд використав право вимагати дострокове повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою та змінив умови основного зобов'язання щодо строку дії кредитного договору і договору поруки як додаткового (акцесорного) способу забезпечення виконання зобов'язань щодо припинення поруки після закінчення 5 років з дня настання терміну повернення кредиту за кредитним договором.

З огляду на вказане порука ОСОБА_3 щодо зобовязань ОСОБА_2 до 15 серпня 2012 року є припиненою відповідно до частини 4 статті 559 ЦК України, оскільки банк протягом шести місяців з дня настання зміненого строку виконання основного зобов'язання не пред'явив вимог до поручителя.

Такий висновок узгоджується з правовою позицією, яку Верховний Суд виклав у своїй постанові від 19 грудня 2018 року у цивільній справі №370/391/16-ц.

Крім того, враховуючи встановлену законодавцем правову природу поручительства, як додаткового (акцесорного) зобов'язання до основного договору та пряму залежність від його умов з огляду на наявність рішення суду про звернення стягнення на предмет застави, оскільки таке рішення саме по собі свідчить про закінчення строку дії договору. А тому на правовідносини, які мали місце між сторонами після звернення банку до суду з позовом до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет застави, порука не поширюється.

Такий висновок узгоджується з правовою позицією, яку Верховний Суд виклав у своїй постанові від 31 жовтня 2018 року цивільній справі №202/4494/16-ц.

Отже, в позові АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_4 про стягнення боргу за кредитним договором, який виник станом на 14 серпня 2012 року слід відмовити на підставі частини 4 статті 559 ЦК України у звязку з спливом шестимісячного строку для звернення з вимогою до поручителя.

В позові АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_4 про стягнення боргу за кредитним договором, який нарахований банком після 14 серпня 2012 року слід відмовити за безпідставністю позовних вимог.

Ухвалюючи рішення в частині стягнення боргу з позичальника необхідно зазначити наступне.

У постанові від 17 квітня 2018 року у цивільній справі №200/11343/14ц верховний суд виклав правову позицію про те, що створення рівних можливостей учасникам процесу у доступі до суду та до реалізації і захисту їх прав є частиною гарантій справедливого правосуддя, зокрема принципів рівності та змагальності сторін.

Відповідач, який не був належним чином (згідно з вимогами процесуального закону) повідомлений про час і місце розгляду справи у суді першої інстанції, не має рівних з позивачем можливостей подання доказів, їх дослідження та доведення перед цим судом їх переконливості, а також не може нарівні з позивачем довести у суді першої інстанції ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх заперечень.

Якщо суд першої інстанції, не повідомивши належно відповідача про час і місце розгляду справи, ухвалить у ній заочне рішення, відповідач вправі заявити про застосування позовної давності у заяві про перегляд такого рішення. У разі відмови суду першої інстанції у задоволенні цієї заяви, відповідач може заявити про застосування позовної давності в апеляційній скарзі на заочне рішення суду першої інстанції.

Той факт, що відповідач, який не був належно повідомлений судом першої інстанції про час і місце розгляду справи, не брав участі у такому розгляді, є підставою для вирішення апеляційним судом заяви цього відповідача про застосування позовної давності, навіть якщо така заява не подавалася ним у суді першої інстанції.

З апеляційної скарги вбачається, що апелянт просить застосувати строк позовної давності.

Згідно пункту 99 Правил надання послуг поштового зв'язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 5 березня 2009 року, № 270 (далі Правил) рекомендовані поштові відправлення, у тому числі рекомендовані листи з позначкою "Судова повістка", рекомендовані повідомлення про вручення поштових відправлень, поштових переказів, повідомлення про надходження електронних поштових переказів, які не були вручені під час доставки, повторні повідомлення про надходження реєстрованих поштових відправлень (крім зазначених в абзаці четвертому пункту 93 цих Правил), поштових переказів, адресовані фізичним особам, під час доставки за зазначеною адресою або під час вручення в об'єкті поштового зв'язку вручаються адресату, а у разі його відсутності - повнолітньому члену сім'ї за умови пред'явлення документа, що посвідчує особу, а також документа, що посвідчує родинні зв'язки з адресатом (свідоцтво про народження, свідоцтво про шлюб тощо), чи рішення органу опіки і піклування про призначення їх опікунами чи піклувальниками.

Відповідно до пункту 106 Правил під час вручення фізичній особі реєстрованого поштового відправлення, виплати коштів за поштовим переказом з повідомленням про вручення працівник поштового зв'язку на підставі пред'явленого одержувачем документа, що посвідчує особу, зазначає на бланку повідомлення про вручення його прізвище.

На бланку повідомлення про вручення поштового відправлення з позначкою "Вручити особисто", внутрішнього рекомендованого листа з позначкою "Судова повістка" одержувач розписується та зазначає прізвище.

З рекомендованих повідомлень про вручення поштового відправлення №800 та №902 вбачається, що вони не містять підпису одержувача та в них не зазначено його прізвище, як це передбачено пунктом 106 Правил (а.с.39,42).

З огляду на вказане, в матеріалах справі відсутні докази про те, що ОСОБА_2 був повідомлений належним чином про час та місце розгляду даної справи, брав участі у такому розгляді, що є підставою для вирішення апеляційним судом заяви цього відповідача про застосування позовної давності.

Оскільки судом апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_2 не був повідомлений належним чином судом першої інстанції про час та місце розгляду справи і останній посилається на це в своїй апеляційний скарзі, рішення суду відповідно до пункту 3 частини 3 статті 376 ЦПК України підлягає скасуванню.

Якщо кредитний договір встановлює окремі зобов'язання, які деталізують обов'язок позичальника повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право кредитодавця вважається порушеним з моменту порушення позичальником терміну внесення чергового платежу. А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу у межах строку кредитування згідно з частиною п'ятою статті 261 ЦК України починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) позичальником обов'язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу.

Встановлення строку кредитування у кредитному договорі, що передбачає внесення позичальником щомісячних платежів, має значення не для визначення початку перебігу позовної давності за вимогами кредитодавця щодо погашення заборгованості за цим договором, а, насамперед, для визначення позичальнику розміру щомісячних платежів. Відтак, за вказаних умов початок перебігу позовної давності не можна визначати окремо для погашення всієї заборгованості за договором (зі спливом строку кредитування) і для погашення щомісячних платежів (після несплати чергового такого платежу).

Таку правову позицію Верховний Суд виклав у своїй постанові від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12.

Згідно частини 1 статті 259 ЦК України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі.

Згідно пункту 14.11 кредитно-заставного договору від 25 лютого 2008 року сторони встановили строки позовної давності за вимогами про стягнення кредиту, винагороди та процентів за користування кредитом, неустойки тривалістю пять років (а.с.17).

З матеріалів справи вбачається, що АТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду з позовом, шляхом подання до суду позову засобами поштового звязку, 14 лютого 2017 року (а.с.30).

15 серпня 2012 року АТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет застави, чим змінив строк виконання зобовязань за кредитним договором. До цієї дати спливав строк позовної давності щодо сплати чергових платежів.

Після 15 серпня 2012 року почав спливати строк позовної давності щодо повернення всієї суми боргу за кредитним договором.

Отже, з ОСОБА_2 на користь АТ КБ «ПриватБанк» слід стягнути борг за кредитним договором в межах узгодженого сторонами кредитного договору пятирічного строку позовної давності за період з 14 лютого 2012 року по 22 лютого 2013 року.

Згідно графіку погашення кредиту вбачається, що за період з 14 лютого 2012 року по 22 лютого 2013 року ОСОБА_2 повинен був сплачувати щомісячні платежі на загальну суму 2 455 доларів США 37 центів (а.с.19).

В задоволенні позовних вимог банку до ОСОБА_2 про стягнення боргу, який нарахований до 14 лютого 2012 року слід відмовити у звязку з спливом строку позовної давності.

Помилковим аргумент апеляційної скарги про те, що наявність рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 25 жовтня 2012 року про звернення стягнення на предмет застави на погашення боргу за кредитним договором є підставою для відмови в позові.

Як вбачається з пункту 17.9 кредитно-заставного договору від 25 лютого 2008 року ОСОБА_2 був переданий в заставу автомобіль марки «ВАЗ», 2008 року випуску, державний номер НОМЕР_1.

Згідно пункту 17.10 вказаного договору сторони погодили, що на дату підписання договору вартість предмета застави становить 55 000 гривень.

З розрахунку заборгованості вбачається, що 18 лютого 2014 року кошти, які надійшли на рахунок банку від реалізації вищевказаного автомобіля в сумі 3759 доларів США 5 центів були направлені на погашення суми пені нарахованої за вказаним кредитним договором.

Отже, коштів від реалізації заставного майна недостатньо для повного погашення заборгованості за кредитним договором.

Помилковим є також аргумент апеляційної скарги про те, що банк пропустив трьохрічний строк позовної давності для звернення до суду з позовом.

Згідно пункту 14.11 кредитно-заставного договору від 25 лютого 2008 року сторони встановили строки позовної давності за вимогами про стягнення кредиту, винагороди та процентів за користування кредитом, неустойки тривалістю пять років (а.с.17).

Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Враховуючи наведене вище, суд першої інстанції ухвалив рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому його слід скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позов АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення боргу за кредитним договором слід задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь АТ КБ «ПриватБанк» борг за кредитним договором, а саме борг за кредитом в сумі 2 455 доларів США 37 центів.

В позові АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення бору за кредитним договором слід відмовити.

Щодо судових витрат

Відповідно до правил статті 141 ЦПК України слід змінити розподіл судових витрат.

З мотивувальної частини постанови вбачається, що апеляційний суд приходить до висновку про часткове задоволення позову до ОСОБА_2 та стягнення боргу з вказаного відповідача на користь позивача в сумі 2 455 доларів США 37 центів, що становить 29,13 відсотка від ціни позову (8430 доларів 46 центів США)

З платіжного доручення від 3 лютого 2017 року вбачається, що позивач за подання до суду позовної заяви сплатив судовий збір в сумі 3234 гривні 77 копійок (а.с.27).

З квитанції від 19 жовтня 2018 року вбачається, що відповідач за подання до суду заяви про перегляд заочного рішення сплатив судовий збір в сумі 352 гривні 40 копійок.

З квитанції від 25 лютого 2019 року вбачається, що відповідач за подання до суду апеляційної скарги сплатив судовий збір в сумі 4852 гривні 16 копійок.

Отже, з ОСОБА_2 на користь АТ КБ «Приватбанк» слід стягнути 942 гривні 29 копійок в рахунок відшкодування судових витрат, понесених на оплату судового збору за подання до суду позовної заяви.

З АТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_2 слід стягнути 3688 гривень 47 копійок в рахунок відшкодування судових витрат, понесених на оплату судового збору за подання до суду заяви про перегляд заочного рішення та апеляційної скарги.

Згідно частити 10 статті 141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобовязати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обовязку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

Отже, з АТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_2 слід стягнути 2746 гривень 18 копійок в рахунок відшкодування судових витрат, понесених на оплату судового збору.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 19 квітня 2017 року скасувати.

Позов Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення борг за кредитним договором задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» борг за кредитним договором, а саме борг за кредитом в сумі 2 455 (дві тисячі чотириста пятдесят пять) доларів США 37 центів.

В позові Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення боргу за кредитним договором відмовити.

Змінити розподіл судових витрат.

Стягнути з Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_2 2746 (дві тисячі сімсот сорок шість) гривень 18 копійок в рахунок відшкодування судових витрат.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Дата складання повної постанови 12 квітня 2019 року.

Головуючий О.О. Одинак

Судді М.І. Кулянда

ОСОБА_5