КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/5956/2019
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 квітня 2019 року місто Київ

справа № 363/267/19

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді Борисової О.В.

суддів: Ратнікової В.М., Левенця Б.Б.

за участю секретаря судового засідання - Волошина В.Р.

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою позивача Акціонерного товариства «РайффайзенБанк Аваль» на ухвалу Вишгородського районного суду Київської області від 18 січня 2019 року про відмову в забезпеченні позову, постановлену під головуванням судді Рудюка О.Д., у справі за позовом Акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором,-

В С Т А Н О В И В:

У січні 2019 року позивач звернувся до Вишгородського районного суду Київської області з позовом до відповідачів, в якому просив стягнути солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на його користь заборгованість за кредитним договором №014/9407/82/58585 від 31 липня 2007 року у розмірі 1347441,82 грн., яка складається з:

заборгованості за кредитом - 1247150,60 грн.;

заборгованості за відсотками - 54751,49 грн.;

пені - 45539,73 грн.

Одночасно з позовною заявою позивач АТ «Райффайзен Банк Аваль» звернувся до суду із заявою про забезпечення позову, в якій просив накласти арешт на майно, а саме: будинок АДРЕСА_3, який належить відповідачу ОСОБА_4

Обгрунтовуючи вказану заяву позивач посилався на те, що відповідач ОСОБА_4 свої зобов'язання за кредитним договором не виконує, а тому невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду про стягнення заборгованості.

Вказував на те, що ОСОБА_4 може відчужити належне їй майно на користь третіх осіб.

Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 18 січня 2019 року у задоволенні заяви АТ «РайффайзенБанк Аваль» про забезпечення позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаною ухвалою суду першої інстанції позивача АТ «РайффайзенБанк Аваль» подав апеляційну скаргу, в якійпосилаючись на неправильне застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права, просив ухвалу Вишгородського районного суду Київської області від 18 січня 2019 року скасувати та прийняти постанову, якою задовольнити заяву про забезпечення позову.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги вказував на те, що на даний час нерухомість, на яку він просить накласти арешт належить поручителю на праві власності, а тому останній має підстави побоюватись, що ОСОБА_4 може розпорядитися даною нерухомістю та відчужити її на користь інших осіб для ухилення від виконання рішення суду, що в свою чергу ускладнить або зробить неможливим виконання рішення суду.

Зазначав, що накладення арешту на вказане нерухоме майно стане стимулюванням ОСОБА_4 щодо виконання боргових зобов'язань перед банком та гарантією виконання можливого рішення суду про задоволення позовних вимог.

Відзиву на апеляційну скаргу позивача АТ «Райффайзен Банк Аваль» до суду апеляційної інстанції не надійшло.

В судовому засіданні апеляційного суду представник позивача підтримала доводи апеляційної скарги, просила її задовольнити.

Відповідачі: ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у судове засідання не з'явилися, про день, час та місце розгляду справи були належним чином повідомлені.

Колегія вважає за можливе розглядати справу у їх відсутність на підставі ч.2 ст.372 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача, з'ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні заяви про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено того, що існує реальна загроза невиконання чи ускладнення виконання рішення суду та того, що забезпеченням виконання зобов'язань ОСОБА_3 за кредитним договором №014/9407/82/58585 від 31 липня 2007 року є квартира за адресою: АДРЕСА_1.

Колегія суддів не погоджується зданим висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається як до пред'явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Під забезпеченням позову слід розуміти вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача, які гарантують реальне виконання судового рішення, прийнятого за його позовом. Інститут забезпечення позову спрямований проти несумлінних дій відповідача, який може приховати майно, розтратити його, продати, знецінити.

У відповідності до ч.3 ст.150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами .

Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Ці обставини є істотними і необхідними для забезпечення позову.

Інститут забезпечення позову являє собою сукупність встановлених законом заходів, що вживаються судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо у них існують побоювання, що виконання ухваленого у справі рішення виявиться у майбутньому утрудненим чи неможливим.

Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог.

Забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення. Крім цього, інститут забезпечення позову захищає в рівній мірі інтереси як позивача, так і відповідача.

Цивільний процесуальний закон не зобов'язує при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову.

Згідно з п.п.1,4 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише у разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до даних дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб, чи учасників процесу.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач, звертаючись до суду з вищевказаним позовом просив стягнути солідарно з ОСОБА_3, як позичальника та ОСОБА_4, як поручителя на його користь заборгованість за кредитним договором №014/9407/82/58585 від 31 липня 2007 року у розмірі 1347441,82 грн., яка виникла станом на 12 жовтня 2018 року.

Вказував, що відповідач ОСОБА_4 відповідно до договору поруки №1 від 13 березня 2008 року зобов'язувалася нести солідарну відповідальність перед банком у тому ж обсязі, що і боржник.

Порушуючи питання про забезпечення позову, шляхом накладення арешту на майно відповідача ОСОБА_4, позивач посилався на те, що відповідач свої зобов'язання за кредитним договором не виконує, а тому невжиття заходів забезпечення позову у випадку задоволення позовних вимог може утруднити чи зробити неможливим виконання судового рішення.

Викладені обставини, враховуючи положення ст.151 ЦПК України є достатніми для обґрунтованого припущення позивача, що невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду у разі його задоволення.

При цьому варто врахувати, що підтвердити за допомогою реально існуючих доказів подію, яка ймовірно настане або може настати в майбутньому, фактично неможливо, а тому наявність чи відсутність підстав для забезпечення позову оцінюються судом в залежності від кожного конкретного випадку, з урахуванням фактичних обставин справи і змісту позовних вимог.

Як вбачається з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 18 червня 2018 року ОСОБА_4 належить на праві власності будинок АДРЕСА_3, загальною площею 307,3 кв.м, житловою площею 138,2 кв.м. Загальна вартість нерухомого майна 265995.

Посилання суду першої інстанції на те, що банком не доведена реальна загроза невиконання чи ускладнення виконання можливого рішення у вигляді накладення арешту на нерухоме майно поручителя ОСОБА_4, розташованого за адресою: АДРЕСА_3, оскільки забезпечення виконання зобов'язаннь ОСОБА_4 за кредитним договором №014/9407/82/58585 від 31 липня 2007 року є квартира за адресою: АДРЕСА_1 колегія суддів вважає необґрунтованим, оскільки згідно з п1.3. договору іпотеки від 31 липня 2007 року заставна вартість предмета іпотеки визначається сторонами в сумі 850000 грн., а сума заявлених позивачем позовних вимог згідно розрахунку заборгованості від 12 жовтня 2018 року складає 1347441,82 грн.

Європейський суд з прав людини у рішення від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

Як вбачається з матеріалів справи спір між сторонами виник з приводу стягнення з відповідачів на користь позивача коштів у розмірі 1347441,82 грн., а відтак з урахуванням ціни позову та належності відповідачу ОСОБА_4 майна на праві власності, колегія суддів вважає, що достатнім та співмірним є забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно, яке належить відповідачу ОСОБА_4, а саме на: будинок АДРЕСА_3.

При цьому, обраний позивачем вид забезпечення позову не призведе до невиправданого обмеження майнових прав відповідача ОСОБА_4, оскільки арештоване майно фактично зберігається в користуванні власника, а обмежується лише можливість його відчужити.

Колегія суддів приходить до висновку, що заява про забезпечення позову підлягає задоволенню, оскільки невжиття заходів забезпечення позову, як накладення арешту на майно, що належить відповідачу ОСОБА_4 може ускладнити виконання рішення суду про стягнення заборгованості за кредитним договором.

З урахуванням вищевикладеного, ухвала Вишгородського районного суду Київської області від 18 січня 2019 року підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення заяви позивача АТ «Райффайзен Банк Аваль» про забезпечення позовувідповідно до положень п.4 ч.1 ст.376 ЦПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.268, 367, 368, 374, 376, 381-383 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу позивача Акціонерного товариства «РайффайзенБанк Аваль» - задовольнити.

Ухвалу Вишгородського районного суду Київської області від 18 січня 2019 року - скасувати та постановити нову.

Заяву позивача Акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» про забезпечення позову задовольнити.

Накласти арешт на майно, що належить відповідачу ОСОБА_4, а саме на: будинок АДРЕСА_3, загальною площею 307,3 кв.м, житловою площею 138,2 кв.м.

Боржник: ОСОБА_4, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1, яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_4.

Стягувач: Акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль», , місцезнаходження: місто Київ, вул. Лєскова, 9.

Ухвала підлягає негайному виконанню.

Строк пред'явлення ухвали до виконання три роки.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину постанови зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 12 квітня 2019 року.

Головуючий:

Судді: