Провадження № 22-ц/4808/42/19
Головуючий у 1 інстанції Татарінова О. А.
Суддя-доповідач Мелінишин
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 січня 2019 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого (суддя-доповідач) Мелінишин Г.П.

суддів: Пнівчук О.В., Ясеновенко Л.В.,

за участю секретаря Турів О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 на рішення Івано-Франківського міського суду, ухвалене в складі судді Татарінової О.А. 30 жовтня 2018 року в м. Івано-Франківську, повний текст якого виготовлено 5 листопада 2018 року, у справі за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 до виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради, Івано-Франківської міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Об'єднання співвласників багатоквартирного будинку «Парковий двір», про визнання права власності на підвальне приміщення,

в с т а н о в и в:

У жовтні 2017 року ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 звернулись у суд з позовом до виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради про визнання права власності на підвальне приміщення.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що на підставі договору найму житлового приміщення від 26 липня 1961 року квартиру АДРЕСА_1 надано у користування ОСОБА_4 Згідно акту здачі-прийому квартири разом з квартирою передано і підвал. В подальшому 22 листопада 1973 року на вказану квартиру видано ордер ОСОБА_2 Відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 16 листопада 1996 року квартира є спільною власністю ОСОБА_2, ОСОБА_5, ОСОБА_3 та ОСОБА_1 З часу отримання ордеру на квартиру вони добросовісно, відкрито та безперервно користуються підвальними приміщеннями будинку, позначеними на плані цифрами VII (площею 11,66 кв.м), VIII та ХI. Тому посилаючись на ці обставини враховуючи вимоги ст. 344 ЦК України просили визнати за ними право власності на вказані приміщення в рівних долях.

Ухвалами Івано-Франківського міського суду від 1 листопада 2017 року та від 12 березня 2018 року до участі в справі в якості співвідповідача залучено Івано-Франківську міську раду та в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Об'єднання співвласників багатоквартирного будинку «Парковий двір» відповідно.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 30 жовтня 2018 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що виникнення права власності за набувальною давністю можливе за наявності необхідних умов: добросовісності заволодіння, відкритості, безперервності, безтитульності володіння. Спірне нежитлове приміщення є допоміжним приміщенням, право користування яким мають інші мешканці будинку, а тому воно не може бути передано у власність позивачів.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просять рішення суду скасувати. Ухвалити нове рішення, яким задовольнити їх позов.

Апеляційна скарга мотивована тим, що вони з липня 1961 року відкрито, безперервно користуються спірним підвальним приміщенням. Інших осіб, які б мали право на це нерухоме майно немає. А отже, згідно з ч.1 ст. 344 ЦК України є правові підстави для визнання за ними права власності на це нерухоме майно за набувальною давністю. Натомість, судом не враховано цих обставин та вищезазначених вимог закону.

Не надано належної оцінки і поясненням свідків - жителів будинків АДРЕСА_3, будинків АДРЕСА_4, які підтвердили факт користування ними цими підвальними приміщеннями.

У відзиві на апеляційну скаргу третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Об'єднання співвласників багатоквартирного будинку «Парковий двір» зазначає, що оскаржуване рішення прийнято з дотриманням норм матеріального і процесуального права, з повним та об'єктивним дослідженням обставин справи. А тому підстав для його скасування немає. При цьому зауважує, що спірні приміщення належать власникам квартир у багатоквартирному будинку на праві спільної власності, є допоміжними приміщеннями, а також у них знаходяться технічне обладнання будинку (комунікації), якими мають право користуватися усі власники квартир будинку. Окрім того, позивачі користуються підвальними приміщеннями на підставі відповідного правового акта, тобто володіють майном за волею власників та знають, хто є власником цих приміщень.

Іншими учасниками справи відзиву на апеляційну скаргу не подано.

В засіданні апеляційного суду ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_7 доводи скарги підтримали з наведених у ній мотивів.

Представник виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради та Івано-Франківської міської ради Кобрин Ю.І., представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Об'єднання співвласників багатоквартирного будинку «Парковий двір» Войцеховська Х.В. доводів скарги не визнали посилаючись на обґрунтованість висновків суду.

Апелянти ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в судове засідання не з'явилися, будучи належним чином повідомленими про дату, час і місце розгляду справи. Відтак, відповідно до ст. 372 ЦПК України перешкод розглядові справи у їх відсутності не встановлено.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд дійшов висновку, що скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Як правильно встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи 26 липня 1961 року між будинкоуправлінням № 4 Станіславського житлоуправління та ОСОБА_4 укладено договір найму житлового приміщення - квартири АДРЕСА_1. При цьому в акті здачі прийомки квартири в п. 7. (Інше устаткування місць загального користування) зазначено підвал без вказівки його площі (а.с.7-8 т.1).

В подальшому на підставі рішення виконкому Івано-Франківської міської ради від 22 листопада 1973 року №688/2 на вказану квартиру видано ордер ОСОБА_2 на склад сім'ї - ОСОБА_4 (мати), ОСОБА_5 (дружина), ОСОБА_10 та ОСОБА_11 (дочки). Відповідно з ним укладено договір найму житлового приміщення (а.с.9, 10 т.1).

Згідно з свідоцтвом про право власності на житло від 16 лютого 1996 року квартира, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 загальною площею 95,6 кв.м належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_2, ОСОБА_5, ОСОБА_3, ОСОБА_1 в рівних долях (а.с.12 т.1). У зв'язку із укладенням шлюбу 6 червня 1999 року ОСОБА_1 змінила прізвище на ОСОБА_1 (а.с.17 т.1).

Характеристика квартири (кімнат, будинку) та її (його) обладнання наведені у технічному паспорті, який є складовою частиною цього свідоцтва.

Зокрема, із технічної характеристики квартири, зазначеної у технічному паспорті від 3 січня 1996 року вбачається, що квартира розташована на першому поверсі трьохповерхового будинку та складається з трьох кімнат житловою площею 66,1 кв.м, загальною площею 95,6 кв.м. Згідно технічної характеристики квартири в технічному паспорті від 8 грудня 2014 року житлова її площа складає 67,6 кв.м, а загальна- 98,3 кв.м (а.с.11, 14-15 т.1).

Обгрунтовуючи свої вимоги позивачі покликались на те, що вони більше десяти років відкрито володіють підвальними приміщеннями будинку, що позначені на плані цифрами VII (площею11,66 кв.м), VIII та ХI, а тому набули право власності на нього за набувальною давністю.

Згідно зі ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ч. 1 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК України.

Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду (ч.4 ст. 344 ЦК України).

При вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності.

Отже, давність володіння є добросовісною, якщо особа при заволодінні майном не знала і не повинна була знати по відсутність у неї підстав для набуття права власності.

За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

З матеріалів справи вбачається, що будинок АДРЕСА_1 є багатоквартирним будинком. 25 липня 2017 року власниками квартир цього будинку створено ОСББ «Парковий двір» (а.с.58-62, 69 т.1). Протоколом загальних зборів ОСББ №2 від 12 жовтня 2017 року визначено порядок та спосіб використання підвальних приміщень з урахуванням технічної документації на будинок (а.с.83-90 т.1).

За інформацією балансоутримувача згідно з технічною документацією вищевказане підвальне приміщення є допоміжним, в ньому знаходиться технічне обладнання будинку (комунікації). Зокрема, містяться інженерні мережі, технічне обладнання, комунікаційні, газо-транзитні та водні мережі, димові вентиляційні канали та інші вузли, внутрішньо будинкові системи, необхідні для забезпечення санітарно-гігієнічних умов і безпечної експлуатації жилих квартир, а також для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування його мешканців (а.с.155 т.1).

Зі змісту ст. 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» (далі Закон) суть приватизації державного житлового фонду полягає у відчуженні на користь громадян України, тобто у їх власність, як квартир (будинків), кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більшенаймачів, так і належних до них господарських споруд і допоміжних приміщень (підвалів, сараїв тощо) цього фонду.

У ст. 10 Закону визначено, що власники квартир багатоквартирних будинків є співвласниками допоміжних приміщень у будинку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою і зобов'язані брати участь у загальних витратах, пов'язаних з утриманням будинку і прибудинкової території відповідно до своєї частки у майні будинку. Допоміжні приміщення (кладовки, сараї і т. ін.) передаються у власність квартиронаймачів безоплатно і окремо приватизації не підлягають. Власники квартир багатоквартирних будинків можуть створювати об'єднання співвласників багатоквартирного будинку відповідно до закону. Державні комунальні підприємства по обслуговуванню та ремонту житла зобов'язані здійснювати обслуговування та ремонт приватизованого житла, надавати мешканцям комунальні та інші послуги за державними розцінками і тарифами.

За змістом рішення Конституційного Суду України від 2 березня 2004 року №4-рп/2004 допоміжні приміщення (підвали, сараї, кладовки, горища, колясочні тощо) передаються безоплатно в спільну власність громадян одночасно з приватизацією ними квартир (кімнат у квартирах) багатоквартирних будинків. Підтвердження права власності на допоміжні приміщення не потребує здійснення додаткових дій, зокрема створення об'єднання співвласників багатоквартирного будинку, вступу до нього (п.1.1).

Як передбачено ч.2 ст. 382 ЦК України власникам квартир у дво- або багатоквартирному будинку належать на праві спільної сумісної власності приміщення загального користування, опорні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання за межами або всередині квартири, яке обслуговує більше однієї квартири, а також споруди, будівлі, які призначені для забезпечення потреб усіх власників квартир, а також власників нежилих приміщень, які розташовані у житловому будинку.

Отже, право володіння, користування та розпорядження допоміжними приміщеннями мають усі співвласники житловогобудинку.

Відтак, доводи апеляційної скарги про те, що інших осіб, які б мали право на це нерухоме майно немає, не заслуговують на увагу.

Враховуючи, що спірні підвальні приміщення не можуть бути об'єктом набувальної давності, оскільки є допоміжним приміщенням, право володіння, користування та розпорядження яким мають, крім територіальної громади міста Івано-Франківська, інші мешканці будинку, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

При цьому колегія суддів також враховує, що позивачі користувалися спірними приміщенями на підставі відповідного правового акта, не могли не знати про те, що такі приміщення належать усім власникам квартир. Водночас лише сам факт користування спірним приміщенням не дає підстав для задоволення позовних вимог про набуття права власності на нього на підставі ст. 344 ЦК України.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав вважати, що висновки суду не відповідають обставинам справи, а рішення ухвалено з порушенням норм матеріального права та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, та фактично зводяться до переоцінки доказів, яким судом дана належна правова оцінка.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

За змістом ст.375 ЦПК суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

У зв'язку з наведеним, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а судове рішення - без змін.

Керуючисьст.ст. 374, 375, 381 - 384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, ОСОБА_2,

ОСОБА_3 залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського міського суду від 30 жовтня 2018 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Головуючий Г.П. Мелінишин

Судді: О.В. Пнівчук

Л.В. Ясеновенко

Повний текст постанови виготовлено 29 січня 2019 року.