КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
_________________________
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

справа № 372/3060/17 Головуючий у 1-й інстанції суддя: Зінченко О.М.

22 січня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Саліхова В.В.

суддів: Вербової І.М., Поліщук Н.В.

секретаря судового засідання: Дячук І.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Обухівського районного суду Київської області від 09 жовтня 2018 року в справі за позовом ОСОБА_2 до Григорівської сільської ради Обухівського району Київської області, ОСОБА_1, ОСОБА_3 про визнання недійсним рішень, скасування державного акту на право власності на землю та визнання права власності,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2017 року ОСОБА_2 звернулася до суду із вищевказаним позовом та просила:

визнати незаконним та скасувати рішення Григорівської сільської ради Обухівського району Київської області №66-3 від 28 грудня 2006 року «Про оформлення свідоцтва про право власності на жилий будинок АДРЕСА_1 на ім'я ОСОБА_1.»;

скасувати свідоцтво та державну реєстрацію права власності ОСОБА_1 на житловий будинок АДРЕСА_1;

визнати незаконним та скасувати рішення Григорівської сільської ради Обухівського району Київської області №6 від 04 квітня 2008 року «Про передачу ОСОБА_1 у власність земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1»;

№ апеляційного провадження: 22-ц/824/2345/2019
визнати недійсним Державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1 площею 0,2200 га, за адресою: АДРЕСА_1, кадастровий номер НОМЕР_2, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, який був зареєстрований в Книзі записів актів реєстрації державних актів на право приватної власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 13 виданий 22 лютого 2010 року на ім'я ОСОБА_1;

визнати за ОСОБА_2 право власності в порядку спадкування за законом на житловий будинок з допоміжними спорудами та вищевказану земельну ділянку, які належали померлій ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_4

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 09 жовтня 2018 року позов задоволено частково.

Визнано незаконним та скасовано рішення Григорівської сільської ради Обухівського району Київської області №66-3 від 28 грудня 2006 року «Про оформлення свідоцтва про право власності на жилий будинок АДРЕСА_1 на ім'я ОСОБА_1»

Скасовано свідоцтво та державну реєстрацію права власності ОСОБА_1 на житловий будинок АДРЕСА_1.

Визнано незаконним та скасовано рішення Григорівської сільської ради Обухівського

району Київської області №6 від 04 квітня 2008 року «Про передачу ОСОБА_1 у власність земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1»

Визнано недійсним Державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1 площею 0,2200 га, за адресою: АДРЕСА_1, кадастровим номером НОМЕР_2, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, який був зареєстрований в Книзі записів актів реєстрації державних актів на право приватної власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №13 виданий 22 лютого 2010 року на ім'я ОСОБА_1.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 сплачений нею при зверненні до суду судовий збір в розмірі 2030 гривні 00 коп.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог скасувати та ухвалити в цій частині нове про відмову в задоволенні позову. Посилається на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків суду обставинам справи, порушення та неправильне застосування норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування своїх доводів вказує, що батько позивачки - ОСОБА_5, не вступивши в фактичне управління або володіння спадковим майном та не подавши до державної нотаріальної контори заяви про прийняття спадщини, протягом 6 місяців з дня її відкриття є таким, що відмовився від спадщини.

Зазначає, що в даному випадку відсутні порушення права та інтереси позивача, оскільки у неї таких прав не виникло.

Звертає увагу на те, що ОСОБА_1 прийняв спадщину після смерті ОСОБА_4 та з 1989 року по даний час проживає та зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1.

У судовому засіданні ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_1 та ОСОБА_3 підтримав апеляційну скаргу в повному обсязі з підстав наведених в ній та просила її задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати.

ОСОБА_2 в судове засідання не з'явилася, будучи належним чином повідомленою про час та місце слухання справи, про причини неявки суд не повідомила.

Григорівська сільська рада Обухівського району Київської області направила лист, в якому просила розглядати справу за відсутності їхнього представника та ухвалити рішення згідно чинного законодавства.

У рішенні ЄСПЛ від 03.04.2008 № 3236/03, § 41«Пономарьов проти України» суд вказав, що сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.

Крім того, як наголошує у своїх рішеннях Європейський суд, сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов'язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватись належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов'язки.

На підставі викладеного, та враховуючи вимоги ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів ухвалила розглянути справу за відсутності позивача та відповідача.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_1 та ОСОБА_3, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до висновку, що остання підлягає задоволенню.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що вимоги позивача в частині визнання незаконними та скасування рішення Григорівської сільської ради Обухівського району Київської області №66-3 від 28 грудня 2006 року та рішення Григорівської сільської ради Обухівського району Київської області № 6 від 04 квітня 2008 року, скасування свідоцтва та державної реєстрації права власності ОСОБА_1 на житловий будинок АДРЕСА_1, визнання недійсним Державного акту на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1 від 22 лютого 2010 року на ім'я ОСОБА_1 є обґрунтованими та доведені належними і допустимими доказами. Суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог щодо визнання за ОСОБА_2 право власності в порядку спадкування за законом на житловий будинок з допоміжними спорудами та земельну ділянку, які належали померлій, оскільки вони передчасні.

З таким висновком суду не погоджується колегія суддів.

Судом першої інстанції та апеляційної інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_4 відповідно до витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про смерть № 0 від 10.08.2013 (т. 1, а. с. 68-69).

Після її смерті відкрилася спадщина на все належне їй майно, а саме: житловий будинок, земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 (т. 1, а. с. 204).

Згідно заповіту посвідченому секретарем виконавчого комітету Григорівської сільської ради Обухівського району Київської області Поповіченко Н.В. від 25.02.1994, ОСОБА_4 заповіла все належне їй майно в рівних частинах ОСОБА_1 та ОСОБА_5 (т. 1, а. с. 15-11).

06.11.2006 ОСОБА_1 власноруч написав відмову від належної йому частини спадкового майна після померлої ОСОБА_4 на користь його брата ОСОБА_8 згідно з копією заяви (т. 1, а. с. 15-11).

Рішенням виконавчого комітету Григорівської сільської ради Обухівського району Київської області № 66-3 від 28.12.2006 вирішено видати свідоцтво про право власності на житловий будинок в АДРЕСА_1 на ім'я ОСОБА_1; доручити Обухівському бюро технічної інвентаризації, керуючись рішенням заповнити бланк свідоцтва про право власності (т. 1, а. с. 25).

На підставі рішення виконкому Григорівської сільської ради № 66-3 від 28.12.2006 ОСОБА_1 набув у власність житловий будинок АДРЕСА_1 відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 01.03.2007 (т. 1, а. с. 26).

Рішенням № 6 Григорівської сільської ради Обухівського району Київської області 14 сесії 5 скликання від 04.04.2008 вирішено затвердити технічну документацію із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку гр. ОСОБА_1 для обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд в АДРЕСА_1 в межах Григорівської сільської ради; передати гр. ОСОБА_1 у власність земельну ділянку площею 0,22 га. для обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд в АДРЕСА_1 в межах Григорівської сільської ради за рахунок земель Григорівської сільської ради, не наданих у власність чи користування; доручити землевпорядній організації оформити Державний акт на право власності на земельну ділянку в установленому порядку (т. 1, а. с. 49).

На підставі рішення № 6 Григорівської сільської ради Обухівського району Київської області 14 сесії 5 скликання від 04.04.2008 ОСОБА_1 отримав Державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1 площею 0,2200 га, за адресою: АДРЕСА_1, кадастровий номер НОМЕР_2, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, який був зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право приватної власності на землю та на право постійної користування землею, договорів оренди землі за N313 виданий 22 лютого 2010 року (т. 1, а. с. 50).

Відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно № 110090188 від 09.01.2018 право власності на житловий будинок та земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1, було зареєстроване на ОСОБА_3 на підставі договорів дарування від 31.10.2017.

ОСОБА_2 зазначила, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року її прабабуся - ОСОБА_4 померла. Після її смерті відкрилася спадщина на майно, спадкоємцями якого, відповідно до заповіту стали батько позивача та її дядько - відповідач по справі.

06 листопада 2006 року ОСОБА_1 власноруч написав відмову від спадкового майна померлої ОСОБА_4 на користь батька позивача, яка була посвідчена Григорівською сільською радою Обухівського району Київської області.

Вказала, що єдиним спадкоємцем майна померлої прабабусі став батько позивача.

Позивач, будучи єдиною спадкоємицею майна батька, почала шукати правовстановлюючі документи на нерухоме майно, але їх не було, в зв'язку з чим вона звернулася до дядька, та він повідомив, що хоча і писав відмову від спадщини, але є власником всього нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1, так як йому дане майно передав співвідповідач - Григорівська сільська рада Обухівського району Київської області.

При зверненні до останнього позивачу було повідомлено, що дійсно ними було прийнято рішення про видачу свідоцтва про право власності на житловий будинок з допоміжними спорудами та земельну ділянку під даним будинком.

Позивач вважає, що Григорівська сільська рада Обухівського району Київської області, при прийнятті рішень при оформленні на відповідача, ОСОБА_1, права власності діяла з порушенням законодавства України.

Враховуючи наведене, позивач звернулася до суду із відповідним позовом.

Відповідно до ч. 1 ст. 524 ЦК Української РСР (чинної на час відкриття спадщини) спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом.

Згідно з ст. 525 ЦК Української РСР часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим - день, зазначений в статті 21 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 527 ЦК Української РСР спадкоємцями можуть бути особи, що були живими на момент смерті спадкодавця, а також діти померлого, зачаті при його житті і народженні після його смерті.

Згідно з ст. 534 ЦК Української РСР кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його (не виключаючи предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку) одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям. Заповідач може у заповіті позбавити права спадкоємства одного, кількох або всіх спадкоємців за законом.

Відповідно до ст. 548 ЦК Української РСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

Згідно з ст. 549 ЦК Української РСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину:

1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном;

2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини.

Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Відповідно до ст. 552 ЦК Української РСР спадкоємець, який вступив у володіння і управління спадковим майном до з'явлення інших спадкоємців, не вправі розпоряджатися спадковим майном (продавати, заставляти та ін.), поки не мине шість місяців з дня відкриття спадщини або поки не буде одержано ним свідоцтво про право на спадщину.

Аналіз зазначених норм права свідчить про те, що спадкоємець за заповітом чи за законом вважається таким, що прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном.

Відповідно до ч. 1 ст. 30 ЗК України (чинного на час виникнення спірних правовідносин) при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об'єктами переходить у розмірах, передбачених статтею 67 цього Кодексу, і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення і, якщо інше не передбачено у договорі відчуження - будівлі та споруди. У разі зміни цільового призначення надання земельної ділянки у власність або користування здійснюється в порядку відведення.

Матеріали справи свідчать та встановлено при розгляді справи в суді апеляційної інстанції, що ІНФОРМАЦІЯ_2 після смерті ОСОБА_4 відкрилася спадщина та відповідно до заповіту заповіла все належне їй майно, а саме: житловий будинок, земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 в рівних частинах ОСОБА_1 та ОСОБА_5

Відповідно до господарської книги Григорівської сільської ради за період з 1987 по 1995 роки єдиною особою, яка проживала разом із спадкодавицею (ОСОБА_4.), є ОСОБА_1 (т. 1, а. с. 46-47).

Таким чином, ОСОБА_1 у встановлені законом порядку прийняв спадщину, оскільки фактично вступив в управління або володіння житловим будинком та земельною ділянкою за адресою: АДРЕСА_1. Відповідач по даний час проживає та зареєстрований за вказаною адресою.

Інші особи та ОСОБА_5 правом на прийняття спадщини за заповітом чи за законом не скористались.

Відповідно до ст. 553 ЦК Української РСР спадкоємець за законом або за заповітом вправі відмовитись від спадщини протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. При цьому він може заявити, що відмовляється від спадщини на користь кого-небудь з інших спадкоємців, закликаних до спадкоємства за законом або за заповітом, а також на користь держави або окремих державних, кооперативних або інших громадських організацій. Наступне скасування спадкоємцем такої заяви не допускається.

Вважається, що відмовився від спадщини також той спадкоємець, який не вчинив жодної з дій, що свідчать про прийняття спадщини (стаття 549 цього Кодексу).

Встановлено, що 06.11.2006 ОСОБА_1 власноруч написав відмову від належної йому частини спадкового майна після померлої ОСОБА_4 на користь його брата ОСОБА_8

Разом з тим, вказана заява не свідчить відповідно до вимог закону про відмову відповідача від належної йому частини спадкового майна після померлої ОСОБА_4, оскільки спадкоємець мав право відмовитись від спадщини протягом шести місяців з дня відкриття спадщини, а саме з ІНФОРМАЦІЯ_2.

ОСОБА_1 написав таку заяву після спливу шестимісячного строку, а тому остання не може будь-яким чином впливати на прийняту ним спадщину після смерті його бабці.

Отже, батько позивачки - ОСОБА_5, який не вступив в фактичне управління або володіння спадковим майном та, не подавши до державної нотаріальної контори заяви про прийняття спадщини протягом 6 місяців з дня її відкриття, є таким, що відмовився від спадщини, а тому не став власником спадкового майна.

Згідно частин 3 та 4 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» вбачається, що речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов:

1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення;

2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов'язкової реєстрації.

Будь-які дії особи, спрямовані на набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, можуть вчинятися, якщо речові права на таке майно зареєстровані згідно із вимогами цього Закону, крім випадків, коли речові права на нерухоме майно, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними згідно з частиною третьою цієї статті, та у випадках, визначених статтею 28 цього Закону.

Згідно з п. 5 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» №5 від 07.02.2014 року передбачено, що вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд має враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК).

За наведеного, права на нерухоме майновизнаються дійсними у разі фактичного прийняття спадщини, оскільки на момент виникнення спірних правовідносин законодавством не передбачалось їх обов'язкової реєстрації.

Згідно з ч. 1 ст. 81 Земельного кодексу України (в редакції, що діяла на час виникнення права власності на земельну ділянку у ОСОБА_1.) вбачається, що громадяни України набувають право власності на земельні ділянки на підставі: придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, іншими цивільно-правовими угодами; безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; прийняття спадщини; виділенні в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю).

Отже, ОСОБА_1, будучи єдиною особою, яка прийняла спадщину після смерті ОСОБА_9, на підставі відповідних рішень органу місцевого самоврядування, у передбаченому законом порядку, зареєстрував право власності на житловий будинок та земельну ділянку.

Реєстрація права власності відповідачем на дані об'єкти нерухомого майна жодним чином не порушує прав та інтересів ОСОБА_2, оскільки у неї жодних прав на дані об'єкти нерухомості, у зв'язку з неприйняттям спадщини її батьком, не виникло.

Відповідно до ч. ч. 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Разом з тим, позивачем на підтвердження своїх позовних вимог не надано суду належних та допустимих доказів.

На вищевикладене суд першої інстанції уваги не звернув, у зв'язку з чим дійшов невірних висновків з неповним з'ясуванням обставин справи та порушенням норм матеріального права.

За наведених обставин, рішення суду першої інстанціївідповідно до ч. 2 ст. 376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового про відмову в задоволенні позовних вимог.

Таким чином, вимоги апеляційної скарги знайшли своє підтвердження при розгляді справи в суді апеляційної інстанції.

Обґрунтовуючи своє рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Враховуючи вищевикладене та відповідно до вимог ст. 133 ЦПК України з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір в розмірі 3 840 грн.

Керуючись ст.ст. 367-368, 371, 374, 376, 381-384, 389-390 ЦПК України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Обухівського районного суду Київської області від 09 жовтня 2018 року скасувати.

Ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до Григорівської сільської ради Обухівського району Київської області, ОСОБА_1, ОСОБА_3 про визнання недійсним рішень, скасування державного акту на право власності на землю та визнання права власності відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 3 840 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 25.01.2019.

Головуючий: В.В. Саліхов

Судді: І.М. Вербова

Н.В.Поліщук