КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/8934/2019
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 серпня 2019 року м. Київ

Справа № 757/8828/19-ц

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді-доповідача Ящук Т.І.,

суддів Немировської О.В., Чобіток А.О.,

за участю секретаря судового засідання Лугового Р.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана його представником ОСОБА_2 , на заочне рішення Печерського районного суду міста Києва від 25 березня 2019 року, постановлене у складі судді Ільєвої Т.Г.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до Печерського районного відділу Державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві, третя особа - Шоста Київська державна нотаріальна контора - про зняття арешту з майна,

встановив:

У лютому 2019 року позивач ОСОБА_1 звернувся до Печерського районного суду м. Києва з позовом до Печерського районного відділу Державної виконавчої служби м. Києва, за участю третьої особи, без самостійних вимог: Шоста київська державна нотаріальна контора про зняття арешту з майна, в якому просить суд зняти арешт з квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_1 , який накладений постановою ДВС Печерського району АК №243936 від 09.02.2007 та зареєстрований №4482085; зняти арешт з невизначеного майна, усього майна, що належить ОСОБА_1 , який був накладений постановою ДВС Печерського району АК 243936 від 09.02.2007 та зареєстрований Шостою київською державною нотаріальною конторою за №4482172.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги позивач посилається на те, що ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 31.01.2007 року було накладено арешт на рухоме та нерухоме майно, в тому числі і на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , на виконання ухвали суду від 31.01.2007 року, Печерським районним відділом ДВС м. Києва постановою від 09.02.2007 було накладено арешт на квартиру, що знаходиться вказаною адресою. 27.06.2007 року ухвалою суду позов, в ході якого було накладено арешт, було залишено без розгляду та заходи в частині накладення арешту на майно були скасовані. Однак, за зверненням позивача до Печерського ВДВС м. Києва з заявою про зняття арешту, державним виконавцем було відмовлено у вчиненні вказаних дій, оскільки матеріали виконавчого провадження були знищенні, у зв`язку з закінченням строку зберігання. Враховуючи вказані обставини, позивач вважає, що його право володіння, користування та розпорядження своїм майном порушує його законні права та інтереси.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 25 березня 2019 року позовні вимоги залишено без задоволення.

Не погоджуючись з рішенням суду, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 звернулась з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позов в повному обсязі, посилаючись на його незаконність, необґрунтованість, порушення та неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи.

Звертає увагу на те, що позивач заявляв позовні вимоги про зняття арешту, який був накладений постановою ДВС Печерського району м. Києва АК243936 від 09.02.2007 року, а не про скасування арешту чи скасування заходів забезпечення позову. Суд безпідставно ототожнює такі поняття, як скасування заходів забезпечення позову та зняття арешту з майна, і вважає, що вимоги позивача про зняття арешту з майна є вимогами про скасування заходів забезпечення позову.

Вказує, що вжиті ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 31.01.2007 року заходи забезпечення позову були скасовані, однак постанова ДВС Печерського району м. Києва АК 243936 від 09.02.2007 року, на підставі якої до Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна вносились записи про обтяження нерухомого майна, не збереглася (знищена), то позивач відповідно до ч. 5 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» звернувся до суду із позовною заявою про зняття арештів з нерухомого майна, оскільки наявний арешт обмежує його законні права як власника. Тому висновки суду першої інстанції про те, що заходи забезпечення позову були скасовані у 2007 році, у зв`язку із чим скасування арешту є неможливим, є безпідставними та необґрунтованими.

Зазначає, що висновки суду першої інстанції про те, що арешт, накладений на належне позивачу майно, мав бути знятий одночасно із закінченням (завершенням) виконавчого провадження, є безпідставними та суперечать Закону України «Про виконавче провадження», оскільки арешт, накладений на майно, не може бути знято, якщо виконавче провадження закінчено за судовим рішенням, винесеним в порядку забезпечення позову. Суд першої інстанції, не врахував, що державним виконавцем виконувалась ухвала про забезпечення позову, а тому у державного виконавця були відсутні підстави для зняття арешту у зв`язку із закінченням виконавчого провадження.

Крім того, суд першої інстанції не врахував, що звернення позивача до суду за захистом своїх прав та інтересів із позовною заявою про зняття арешту з майна не лише не заборонено законом, однак і передбачено ч. 5 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження».

Вважає, що судом першої інстанції безпідставно та необґрунтовано зроблено висновки про те, що захищати свої права та інтереси позивач повинен був шляхом оскарження дій Державної виконавчої служби в порядку адміністративного судочинства.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 підтримали доводи апеляційної скарги, просили рішення суду скасувати та прийняти постанову про задоволення позовних вимог.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, будучи повідомленими про день та час розгляду справи у встановленому законом порядку, тому колегія суддів вважала можливим розглянути справу за їх відсутності відповідно до вимог ч.2 ст. 372 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вислухавши пояснення позивача та його представника, з`ясувавши обставини справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справита встановлено судом, ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 31 січня 2007 у справі №2-845/2007 за позовом ТОВ «Будівельно-інвестиційна компанія «Житло-Інвест» до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, було задоволено клопотання про забезпечення позову та накладено арешт на рухоме та нерухоме майно, що належить позивачу, в тому числі і на квартиру АДРЕСА_2 .

На підставі ухвали суду від 31.01.2007, постановою ДВС Печерського району АК 243936 від 09 лютого 2007 року було накладено арешт на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить позивачу та на невизначене майно, все майно позивача та дане обтяження зареєстровано Шостою київською державною нотаріальною конторою за №4482085 та №4482172.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 26 квітня 2007 скасовано ухвалу Печерського районного суду м. Києва в частині накладення арешту на все рухоме та нерухоме майно, що належить позивачу. В частині щодо накладення арешту на квартиру АДРЕСА_2 , ухвалу залишено без змін.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 27.06.2007 зазначену позовну заяву залишено без розгляду. Заходи забезпечення позову в частині накладення арешту на квартиру АДРЕСА_2 , яка належить ОСОБА_1 скасовано.

Отже, заходи забезпечення позову, які були вжиті ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 31.01.2007 у справі № 2-845/2007, були скасовані судом в повному обсязі.

Однак, як вбачається з інформаційної довідки від 22.12.2018 року з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, 12.02.2007 12:34:51 за № 4482085 реєстратором: Шостою київською державною нотаріальною конторою накладено арешт на квартиру АДРЕСА_2 , яка належить ОСОБА_1 , підстава обтяження: постанова АК 243936, 09.02.2007 ДВС Печерського району м. Києва.

13.11.2018 року позивач звернувся до Печерського районного відділу Державної виконавчої служби м. Києва із заявою про зняття арештів, що зареєстровані Шостою київською державною нотаріальною конторою за № 4482085 та № 4482172 на підставі постанови ДВС Печерського району АК 243936 від 09.02.2007.

Листом Печерського районного відділу Державної виконавчої служби м. Києва від 04.02.2019 року повідомлено позивача про те, що відповідно до п. 9.9 Порядку роботи з документами в органах державної виконавчої служби, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 07.06.2017 № 1829/5, строк зберігання завершених виконавчих проваджень, переданих на зберігання, становить 3 (три) роки, крім виконавчих проваджень, завершених за постановами про накладення адміністративного стягнення, строк зберігання яких становить 1 (один) рік. Виконавчі провадження, строки зберігання яких закінчилися, підлягають знищенню. 03.12.2018 за вих. № В/12 Печерським РВ ДВС м. Києва було направлено лист до Шостої київської державної нотаріальної контори щодо надання копії постанови АК 243936 від 09.02.2007, однак отримано відповідь про те, що постанови, на підставі яких накладався арешт, не збереглись.

Посилаючись на норми Закону України «Про виконавче провадження», а також на той факт, що постанова АК 243936 від 09.02.2007 про накладення арештів на майно позивача не збереглася, Печерським РВДВС м. Києва було відмовлено у знятті зазначених арештів та вказано про можливість зняття арештів із зазначеного майна на підставі рішення суду.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що державним виконавцем не було направлено до Шостої київської державної нотаріальної контори жодних підтверджуючих документів, щодо скасування арештів накладених ухвалою суду, так як знищенню підлягають тільки завершені виконавчі провадження, строки зберігання яких закінчились, а тому, з урахуванням листа відповідача про знищення виконавчого провадження відносно позивача, таке виконавче провадження є завершеним, що мало стати наслідком для зняття накладеного на майно ОСОБА_1 арешту.

Наслідки завершення виконавчого провадження визначені Законом України «Про виконавче провадження», в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, відповідно до якого арешт, накладений на належне боржнику майно має бути знятий одночасно із закінченням виконавчого провадження про що має бути зазначено у відповідній постанові державного виконавця. Тому суд першої інстанції вбачав вчинення бездіяльності державного виконавця щодо неналежного виконання вимог Закону України «Про виконавче провадження», а саме в частині невиконання рішення суду щодо скасування арештів, які були накладені на майно позивача, що дає можливість позивачу оскаржити дії державної виконавчої служби в порядку адміністративного судочинства.

Крім цього, ч. 3 ст. 59 Закону №1404-VIII передбачено, що у разі виявлення порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом, арешт з майна боржника знімається згідно з постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, таким чином, щодо винесення відповідної постанови про зняття арешту з майна боржника, внесення відповідних відомостей до Єдиного реєстру заборон відчужень об`єктів нерухомого майна про зняття арешту та заборони відчуження майна позивача, впродовж строків встановлених чинним законодавством є дискреційними повноваженнями такого органу державної влади, тобто відносяться до його виключної компетенції.

Також суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову, посилаючись на те, що заходи забезпечення позову були скасовані судом у 2007 році, а тому скасування арешту є неможливим, оскільки питання щодо скасування заходів забезпечення позову вже були предметом розгляду в суді.

Однак з висновками суду першої інстанції колегія суддів не погоджується, виходячи з наступного.

Виконання судових рішень станом на час виникнення спірних правовідносин, здійснювалось відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року №606-ХІУ.

Відповідно до ч. 9 ст. 153 ЦПК України (в редакції 2004 року, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин) ухвала про забезпечення позову виконується негайно в порядку, встановленому для виконання судових рішень.

Отже, ухвала про забезпечення позову від 31.01.2007 року є самостійним виконавчим документом, яка підлягала негайному виконанню в порядку передбаченому Законом України «Про виконавче провадження», в редакції 1999 року.

Відповідно до ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції 1999 року), державний виконавець відкриває виконавче провадження на підставі виконавчого документа, яким відповідно до ст. 3 цього Закону є ухвала суду про забезпечення позову.

Згідно із ст. 24 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції 1999 року), державний виконавець у 3-денний строк з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження.

Відповідно до ч. 5 ст. 25 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції 1999 року), за виконавчим документом про конфіскацію майна, стягнення періодичних платежів, забезпечення позовних вимог державний виконавець розпочинає вчиняти виконавчі дії не пізніше ніж у 5-денний строк з дня винесення постанови про відкриття виконавчого провадження.

Відповідно до ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції 1999 року), виконавче провадження підлягає закінченню у разі фактичного повного виконання рішення згідно з виконавчим документом. Про закінчення виконавчого провадження державний виконавець виносить постанову, яка затверджується начальником відповідного органу державної виконавчої служби, якому він безпосередньо підпорядкований.

Відповідно до ч. 1 статті 38 вказаного Закону, у разі закінчення виконавчого провадження згідно із статтею 37 цього Закону, крім направлення виконавчого документа за належністю до іншого органу державної виконавчої служби; повернення виконавчого документа стягувачу згідно із статтею 40 цього Закону; повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, згідно із статтею 40-1 цього Закону, припиняється чинність арешту майна боржника, скасовуються інші здійснені державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв`язку з завершенням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом.

Якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем був накладений арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження, повернення виконавчого документа стягувачу або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про скасування арешту, накладеного на майно боржника.

Разом з тим, виконання державним виконавцем судового рішення, в даному випадку ухвали суду про забезпечення позову, полягало в накладенні державним виконавцем арешту на майно, яке було визначено в ухвалі суду. Після виконання ухвали про накладення арешту на майно, відповідно до ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції 1999 року), виконавче провадження підлягало закінченню із винесенням відповідної постанови.

Враховуючи те, що державним виконавцем виконувалась ухвала про забезпечення позову, у державного виконавця були відсутні підстави для зняття арешту у зв`язку з закінченням виконавчого провадження на підставі ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції 1999 року).

Згідно з ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження», чинній на даний час, у разі закінчення виконавчого провадження (крім офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за судовим рішенням, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також, крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат виконавчого провадження, нестягнення основної винагороди приватним виконавцем), повернення виконавчого документа до суду, який його видав, арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у зв`язку із закінченням виконавчого провадження.

За змістом вказаної норми, накладений на майно арешт не може бути знято, якщо виконавче провадження закінчено за судовим рішенням, винесеним в порядку забезпечення позову, оскільки примусовому виконанню підлягало судове рішення про накладення арешту.

Отже, висновки суду першої інстанції про те, що арешт, накладений на належне позивачу майно, мав бути знятий одночасно із закінченням (завершенням) виконавчого провадження, є помилковими, оскільки суперечать вимогам Закону України «Про виконавче провадження» в частині виконання судового рішення, винесеного в порядку забезпечення позову.

Відповідно до ст. 55 Конституції України кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Згідно зі ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Отже, відповідно до вищенаведених положень Конституції України та Конвенції кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Відповідно норм ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Частиною 2 статті 16 ЦК України передбачені способи захисту цивільного права та інтересу. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Відповідно до ч. 4, 5 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження», підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є:

1) отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом; 2) надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника; 3) отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах; 4) наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням; 5) відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно; 6) отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову; 7) погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника; 8) отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову; 9) підстави, передбачені пунктом 1-2 розділу XIII "Прикінцеві та перехідні положення" цього Закону.

У всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду.

Відповідно ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Згідно зі ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Право на захист власності викладено у ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод : Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства та на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно бути виправданим, а таким воно є, якщо здійснюється з метою задоволення «суспільного інтересу» та з дотриманням «справедливого балансу». У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями ст. 1 Першого протоколу, а саме: (а) чи є втручання законним; (б) чи переслідує воно «суспільний інтерес» ; (в) чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою ст. 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

З матеріалів справи встановлено, що ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 26 квітня 2007 скасовано ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 31 січня 2007 року в частині накладення арешту на все рухоме та нерухоме майно, що належить позивачу. В частині щодо накладення арешту на квартиру АДРЕСА_2 , ухвалу залишено без змін.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 27 червня 2007 року позовну заяву ТОВ «Будівельно-інвестиційна компанія «Житло-Інвест» до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди - залишено без розгляду. Заходи забезпечення позову в частині накладення арешту на квартиру АДРЕСА_2 , яка належить ОСОБА_1 скасовано.

Таким чином, вжиті ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 31.01.2007 року заходи забезпечення позову були скасовані судом, однак в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, на даний період часу значиться чинним арешт усього нерухомого майна ОСОБА_1 на підставі постанови АК 243936 від 09 лютого 2007 року ДВС Печерського району м. Києва. Однак постанова ДВС Печерського району м. Києва АК 243936 від 09 лютого 2007 року, на підставі якої до Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна вносились записи про обтяження нерухомого майна, та виконавче провадження щодо виконання ухвали суду від 31.01.2007 року, знищені.

За викладених обставин апеляційний суд дійшов висновку, що позивач правомірно обрав спосіб захисту шляхом подання позову про зняття арешту з майна, який передбачено ч. 5 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження», оскільки збереження арешту майна за відсутності підстав для цього є порушенням права власності позивача.

Враховуючи викладене, висновки суду про те, що заходи забезпечення позову були скасовані у 2007 році, а тому скасування арешту є неможливим, колегія суддів вважає помилковими, оскільки збереження арешту на нерухоме майно та запис про арешт у Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна на підставі постанови ДВС Печерського району м. Києва від 09 лютого 2007 року обмежують права позивача щодо вільного розпорядження майном, а тому його право підлягає захисту шляхом зняття арешту з майна в судовому порядку.

За викладених обставин, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог та зняття арешту з усього нерухомого майна, що належить ОСОБА_1 , накладеного постановою ДВС Печерського району АК №243936 від 09.02.2007 року та зареєстрований Шостою Київською державною нотаріальною конторою за № 4482085, а тому оскаржуване рішення підлягає скасуванню з прийняттям постанови про задоволення позову.

Керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 374-376, 381-383 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана його представником ОСОБА_2 ,- задовольнити.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 25 березня 2019 року - скасувати та прийняти постанову:

Позов ОСОБА_1 до Печерського районного відділу Державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві, третя особа - Шоста Київська державна нотаріальна контора про зняття арешту з майна - задовольнити.

Зняти арешт з квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_1 , який накладений постановою ДВС Печерського району АК №243936 від 09.02.2007 року та зареєстрований Шостою Київською державною нотаріальною конторою за № 4482085.

Зняти арешт з невизначеного майна, усього майна, що належить ОСОБА_1 , який був накладений постановою ДВС Печерського району АК № 243936 від 09.02.2007 року та зареєстрований Шостою Київською державною нотаріальною конторою за № 4482172.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 05 вересня 2019 року.

Суддя - доповідач: Ящук Т.І.

Судді: Немировська О.В.

Чобіток А.О.