Справа № 357/3987/18 Головуючий 1 інстанція- Кошель Л.М.
Провадження № 22-ц/824/2714/2019 Доповідач апеляційна інстанція- Савченко С.І.
П О С Т А Н О В А

іменем України

23 січня 2019 року м.Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії судів судової палати у цивільних справах: судді-доповідача Савченка С.І., суддів Верланова С.М., Мережко М.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами в приміщенні апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 10 липня 2018 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», правонаступником якого є Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором,-

в с т а н о в и в:

У квітні 2018 року ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», звернувсядо суду із вказаним вище позовом, який мотивував тим, що 17 вересня 2011 року між банком і відповідачем ОСОБА_2 було укладено договір про надання банківських послуг, який включає анкету-заяву позичальника, «Умови та правила надання банківських послуг», «Правила користування платіжною карткою», а також «Тарифи банку». Згідно вказаного договору банк надав відповідачу кредит на споживчі цілі у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку у розмірі 13000 грн. із сплатою процентів на суму залишку заборгованості з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки, а відповідач зобов'язався повернути отриманий кредит та сплатити проценти за його користування.

Вказував, що за умовами кредитного договору позичальник мав своєчасно повертати кредит та проценти платежами, однак не виконував цих обов'язків в повному обсязі, внаслідок чого виникла прострочена заборгованість, яка станом на 14 січня 2018 року становить 58857,49 грн., з яких тіло кредиту - 16408,70 грн., проценти - 20845,02 грн., пеня - 18324,84 грн. та штраф: фіксована частина - 500 грн., процентна складова - 2778,93 грн. Посилаючись на ст.ст.1051, 1054 ЦК України та умови кредитного договору, просив стягнути із відповідача на користь банку заборгованість за кредитом в розмірі 58857,49 грн. та судові витрати.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 10 липня 2018 року позов задоволено частково. Стягнуто із ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» борг за кредитом у розмірі 37253,72 грн., з яких тіло кредиту - 16408,70 грн., проценти - 20845,02 грн., та судовий збір у розмірі 1762 грн. В решті позову відмовлено.

Не погоджуючись із судовим рішенням, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині задоволення вимог банку і в цій

- 2 -

частині ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні вимог банку в повному обсязі, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушенням судом норм матеріального і процесуального права. Скарга мотивована тим, що банк направив йому відповідь на відзив лише 26 липня 2018 року, хоча рішення ухвалене 10 липня 2018 року, що свідчить про порушення принципу змагальності сторін. Суд не звернув уваги на відсутність в матеріалах справи доказів щодо строку дії платіжної картки та процентів, які встановлені за користування коштами, а його фото із платіжною карткою в руках не є таким доказом. Суд залишив поза увагою, що згідно розрахунку боргу проценти нараховані після 28 березня 2014 року, тоб то після закінчення строку дії договору, що суперечить закону та судовій практиці.

В іншій частині, а саме щодо відмови у задоволенні позовних вимог рішення суду не оскаржується і не переглядається.

Позивач АТ КБ «ПриватБанк» відзив на апеляційну скаргу не подав.

Згідно ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Оскільки в даній справі ціна позову становить 58857,49 грн., що менше ста розмірів прожиткового мінімуму, і дана справа не відноситься до тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч.13 ст.7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без проведення судового засідання, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення із додержанням норм матеріального і процесуального права.

Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції обгрунтовував свої висновки тим, що позичальник ОСОБА_2 не повернув у повному обсязі отримані ним кредитні кошти, що у свою чергу свідчить про порушення прав АТ КБ «Приватбанк» як кредитора і необхідність їх захисту шляхом стягнення заборгованості за тілом кредиту та процентами за користвання грошовими коштами.

Такі висновки суду є правильними і такими, що відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Згідно ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк зобов'язується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити відсотки.

Згідно ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Згідно ст.610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання.

Згідно ст.611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки встановлені договором або законом.

Судом встановлено 17 вересня 2011 року відповідач ОСОБА_2 з метою отримання банківських послуг звернувся до ПАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк» і підписав анкету-заяву, на підставі якої банк надав відповідачу грошові кошти

- 3 -

на споживчі цілі у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку у загальному розмірі 13000 грн., що стверджується копією анкети-заяви, копією паспорта ОСОБА_2, фотознімком відповідача ОСОБА_2, який тримає в руці платіжну картку, а також повною випискою по рахунках відповідача за період із 01 вересня 2011 року по 22 червня 2018 року (а.с.11,30,57-64, 66).

Отже, між сторонами виникли права і обов'язки, які грунтуються на кредитних правовідносинах, врегульованих параграфом 2 глави 71 ЦК України «Кредит».

Відповідач ОСОБА_2 користувався кредитними коштами та здійснював регулярне погашення кредиту щомісяція в розмірі від 100 грн. до 12911,12 грн., що стверджується наданим банком розрахунком (а.с.8-10). Проте, погашення відповідачем кредиту відбувалося всупереч договору не в повному обсязі, а починаючи із червня 2017 року відповідач припинив погашення кредиту і у нього станом на 14 січня 2018 року утворилася заборгованість за тілом у розмірі 16408,70 грн. та процентами 20845,02 грн. (а.с.10).

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

За таких обставин суд обгрунтовано задоволив вимоги частково, захистивши права позивача та стягнувши на його користь борг за кредитом у вигляді тіла кредиту і процентів.

Доводи апеляційної скарги щодо відсутності в матеріалах справи доказів щодо строку дії платіжної картки та розміру процентів, які встановлені за користування коштами, необгрунтовані.

Подаючи позов, банк додав до заяви не тільки анкету-заяву позичальника ОСОБА_2, а й інші заяви позичальника щодо видачі кредитних коштів, складені пізніше на підставі цієї анкети-заяви. У вказаних заявах про видачу коштів, вказані як суми кредиту, так і розмір процентів за їх користування, а також інші платежі, обов'язок по сплаті яких взяв на себе відповідач (а.с.11-13). Остання заява ОСОБА_2 щодо збільшення кредитного ліміту до 26497,50 грн. датована 12 жовтня 2016 року.

Окрім того, до відповіді на відзив банк надав виписку по картковому рахунку відповідача за період із 01 вересня 2011 року по 22 червня 2018 року, де чітко відображені як розмір коштів, які використовував відповідач, так і місце їх зняття чи поповнення рахунку, зокрема термінали та банкомати із зазначенням населених пунктів та вулиць, де вони розташовані (а.с.37-64). Із вказаної виписки вбачається, що відповідач мав кілька платіжних карток, на підставі яких використовував кредитні кошти.

Посилання у скарзі на те, що суд залишив поза увагою, що згідно розрахунку боргу проценти нараховані після 28 березня 2014 року, тобто після закінчення строку дії договору, що суперечить закону та судовій практиці, колегія суддів вважає безпідстаними. Як вище вказувалося після заповнення анкети-заяви позичальник неодноразово звертався із заявами до банку про видачу коштів, в тому числі після березня 2014 року, якими продовжував користуватися (отримувати та погашати кошти), що стверджується розрахунком боргу та випискою по рахунку і що у свою чергу доводить користування картками в межах строку їх дії і правомірність вимог банку щодо стягнення процентів.

При цьому колегія суддів враховує, що заперечуючи проти позову, відповідач всупереч вимогам ст.ст.12,81 ЦПК України, яка покладає на сторони обов'язок доведення своїх вимог, не надав суду жодного доказу на спростування наданих банком доказів, в тому числі не сростував наданий банком розрахунок боргу.

Відхиляючи апеляційну скаргу, колегія суддів погоджується з її доводами про те, що суд приєднав до матеріалів справи направлену електронною поштою відповідь на відзив, яка лише 26 липня 2018 року, тобто після ухвалення судового рішення, була направлена банком відповідачу, що єпорушенням норм процесуального права.

Проте відповідно до ч.3 ст.376 ЦПК України порушення норм процесуального права

- 4 -

може бути підставою для скасування або зміни судового рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Аналогічні роз'яснення містить п.19 постанови Пленуму Верховного Суду України № 12 від 24 жовтня 2008 року «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку», згідно якого порушення або неправильне застосування норм процесуального права можуть бути підставою для скасування чи зміни рішення, якщо таке порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Наведені скаржником ОСОБА_2 в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду щодо наявності передбачених законом підстав для часткового задоволення позову.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, розглядаючи спір повно та всебічно дослідив і оцінив обставини справи, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, а тому визнає дане рішення законним та обґрунтованим.

Підстав для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення колегія суддів не вбачає.

Згідно ч.3 ст.389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах (ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб) не підлягають касаційному оскарженню, крім випадків, визначених у п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.

Керуючись ст.ст.259, 374, 376, 381 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 10 липня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених у п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.

Головуючий

Судді: