ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1982/19 Справа № 186/1743/15 Суддя у 1-й інстанції - Кривошея С.С. Суддя у 2-й інстанції - Демченко Е. Л.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 січня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого - судді Демченко Е.Л.

суддів - Деркач Н.М., Куценко Т.Р.

розглянувши у спрощеному позовному провадженні, без повідомлення учасників справи, в м.Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Першотравенського міського суду Дніпропетровської області від 19 лютого 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення індексу інфляції та процентів від простроченої суми, -

в с т а н о в и л а:

У грудні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення інфляційних збитків та процентів від простроченої суми.

Вказував, що 30 березня 2010 року відділом державної виконавчої служби Першотравневого міського управління юстиції було відкрито виконавче провадження №18323027 за виконавчим листом №2-72, виданим 29 грудня 2009 року на виконання рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 02 березня 2010 року, про стягнення з ОСОБА_1 на його користь заборгованості за договором позики у розмірі 15.375 грн.

Зазначав, що згідно довідки від 28 серпня 2015 року №4848 кошти в розмірі 399 грн.77 коп. в рахунок повернення боргу, згідно з виконавчим листом від 29 грудня 2009 року №2-72, були стягнуті з ОСОБА_1 у травні 2013 року, а тому йому спричинена матеріальна шкода, яка полягає в заборгованості з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення та передбачених пунктом 6 договору позики 10% від простроченої суми.

Посилаючись на вказані обставини, просив суд стягнути з ОСОБА_1 на його користь інфляційні збитки за весь час прострочення повернення позики (грудень 2007 року - травень 2013 року) у розмірі 275 грн.40 коп. та 10% від простроченої суми у розмірі 1.141 грн.88 коп., а всього 1.417 грн. 28 коп.

Рішенням Першотравенського міського суду Дніпропетровської області від 19 лютого 2016 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість із сплати відсотків від простроченої суми у розмірі 1.141 грн.88 коп. та інфляційне збільшення у розмірі 226 грн.67 коп., а всього стягнуто 1.368 грн. 55 коп.

Компенсовано за рахунок держави ОСОБА_2 витрати на сплату судового збору в розмірі 487 грн.20 коп.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погодившись із рішенням Першотравенського міського суду ОСОБА_1 оскаржив його до апеляційного суду в частині стягнення щомісячно 10% від простроченої суми.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду в частині стягнення з нього заборгованості по відсотках від простроченої суми в розмірі 1.141 грн.88 коп.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не взяв до уваги, що договір позики від 20 жовтня 2007 року не передбачав стягнення 10% від простроченої суми щомісячно; рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 13 грудня 2011 року з нього на користь ОСОБА_2 вже було стягнуто 1.500 грн., що складало 10% від простроченої суми, тобто ОСОБА_2 вже скористався таким своїм правом.

Рішенням апеляційного суду Дніпровської області від 15 вересня 2016 року рішення Першотравенського міського суду Дніпропетровської області від 19 лютого 2016 року скасовано і в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про стягнення індексу інфляції та процентів від простроченої суми відмовлено.

Постановою Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 15 вересня 2016 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Згідно з п.1 ч.1 ст.274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.

Відповідно до ч.1 ст.368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями встановленими цією главою.

Для цілей цього кодексу малозначними справами є: справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (п.1 ч.6 ст.19 ЦПК України).

Зважаючи на те, що ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.

Розглянувши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів не находить підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду.

Статтями 12,81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Судом першої інстанції встановлено, що 20 жовтня 2007 року сторони по справі уклали договір позики в простій письмовій формі, за яким відповідач отримав від позивача 15.000 грн. Строк повернення боргу визначено - 20 грудня 2007 року.

За умовами п.6 вказаного договору в випадку несвоєчасного повернення позики позичальник зобов'язався сплачувати позикодавцю суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь період прострочення та 10% від простроченої суми.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 02 березня 2010 року з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 стягнуто борг у розмірі 15.000 грн. і судові витрати 375 грн.

Постановою державного виконавця ВДВС Першотравенського МУЮ ВП №18323027 від 30 березня 2010 року відкрито виконавче провадження щодо стягнення зазначених коштів.

Згідно довідки ВДВС Першотравенського МУЮ від 28 серпня 2015 року №4848, кошти в розмірі 399 грн.77 коп., що стягнуті в травні 2013 року з ОСОБА_1, перераховані на підставі виконавчого листа №2-72 від 29 грудня 2009 року. Сума боргу станом на 01 червня 2013 року складає 11.418 грн.83 коп.

Задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення з ОСОБА_1 10% від простроченої суми, суд першої інстанції виходив з того, що п.6 укладеного сторонами договору позики від 20 жовтня 2007 року передбачено таку відповідальність боржника за порушення грошового зобов'язання.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Згідно із статтею 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Частиною першою статті 631 ЦК України передбачено, що строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

За змістом ст.ст.525,526 ЦК України зобов'язання мають виконуватися належним чином згідно з умовами договору та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускається.

У статті 611 ЦК України зазначено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Відповідно до п.6 укладеного між сторонами договору позики від 20 жовтня 2007 року передбачено, що у випадку несвоєчасного повернення позики Позичальник сплачує позикодавцю суму з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь період прострочення, а також 10% від простроченої суми.

У відповідності до частин першої та третьої статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Виходячи із системного аналізу ст.ст.525,526,599,611 ЦК України, змісту договору позики слід дійти висновку про те, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносини сторін такого договору, не звільняє боржника та поручителя від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання й не позбавляє права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та ЦК України.

Вказана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі №6-1206цс15.

Суд першої інстанції, дослідивши всі наявні у справі докази в їх сукупності та надавши їм належну оцінку, обґрунтовано виходив із того, що зобов'язання в повному обсязі не було виконане, кошти позивачу не повернуті, а відповідач несе відповідальність відповідно умов договору позики в зв'язку з несвоєчасним поверненням отриманих коштів.

Доводи, на які посилається заявник у своїй апеляційній скарзі, висновків суду першої інстанції в оскаржуваній частині не спростовують, оскільки наявність не виконаного боржником рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 13 грудня 2011 року, яким стягнуто 1.500 грн., що складало 10% від простроченої суми, не припиняє правовідносини укладеного сторонами договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання в подальшому відповідно до умов договору позики в зв'язку з несвоєчасним поверненням отриманих коштів.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення має бути залишено без змін в оскаржуваній частині.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Першотравенського міського суду Дніпропетровської області від 19 лютого 2016 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Повний текст постанови складено 22 січня 2019 року.

Головуючий: Демченко Е.Л.

Судді: Деркач Н.М.

Куценко Т.Р.