Провадження № 2/679/153/2019
Справа № 679/171/19
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
21 березня 2019 року м.Нетішин
Нетішинський міський суд Хмельницької області в складі:
головуючого судді Стасюка Р.М.,
секретаря судового засідання Федорчук Л.О.,
за участю представника позивача ОСОБА_1,
представника відповідача ОСОБА_2,
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні, в режимі відео конференції, в залі суду м.Нетішин цивільну справу за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Лізинг Україна» до ОСОБА_3 про застосування наслідків недійсності нікчемного договору про фінансовий лізинг,-
В С Т А Н О В И В:
ТОВ «Порше Лізинг Україна» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_3 про застосування наслідків недійсності договору про фінансовий лізинг.
В обґрунтування свого позову, посилається на те, що 12.10.2011 року між ТОВ «Порше Лізинг Україна» та ОСОБА_3 було укладено договір про фінансовий лізинг №00003375 відповідно до умов якого позивач передав у користування відповідача обєкт лізингу, транспортний засіб автомобіль Audi А6 3.0 TFSI, номер кузова №WAUZZZ4G8BN014207, визначивши його вартість у розмірі 105000 доларів США.
28.10.2011 року відповідно до акту прийому-передачі обєкт лізингу передану ОСОБА_3
02.07.2011 року між ТОВ «Порше Лізинг Україна» та ОСОБА_3 укладено додаткову угоду №1 до договору про фінансовий лізинг №00003375 від 12.11.2013 року якою сторони домовилися про відстрочення терміну сплати лізингових платежів на термін 2 місяці починаючи з липня 2013 рок, у звязку з чим було підписано новий графік покриття витрат та виплати лізингових платежів. Однак, починаючи з 16.09.2013 року відповідачем лізингові платежі не сплачувались.
13.02.2014 року ТОВ «Порше Лізинг Україна» звернулося до приватного нотаріусу Київського міського нотаріального округу ОСОБА_4 із заявою про вчинення виконавчого напису про повернення обєкта фінансового лізингу, якою було вчинено виконавчий напис №166 про повернення обєкта фінансового лізингу. В подальшому, головним державним виконавцем відділу ДВС Бучачського міськрайонного управління юстиції ОСОБА_5 було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій було зобов'язано ОСОБА_3 добровільно повернути об'єкт фінансового лізингу. В ході примусового виконання виконавчого напису 06.06.2014 року обєкт лізингу було повернуто.
В подальшому ТОВ «Порше Лізинг Україна» звернулося до суду з позовом про стягнення з ОСОБА_3 заборгованості за договором фінансового лізингу №00003375 від 12.10.2011 року. Провадження у справі відкрито ухвалою Нетішинського міського суду Хмельницької області від 29.08.2014 року.
09.02.2017 року ОСОБА_3 звернувся до Дніпровського районного суду м.Києва з позовом до ТОВ «Порше Лізинг Україна», третя особа ТОВ «Мережеві технології» про визнання недійсним договору фінансового лізингу №00003375 від 12.10.2011 року. Рішенням Дніпровського районного суду м.Києва від 15.06.2017 року, яке залишено без змін ухвалою апеляційного суду м.Києва від 30.11.2017 року, в задоволенні позову відмовлено. При цьому у вказаному рішенні суду зазначено, що договір лізингу є нікчемним, в силу ч.1 ст.220 ЦК України, оскільки сторонами не додержано вимоги про нотаріальне посвідчення такого договору. За таких обставин у відповідності до ч.2 ст.215 ЦК України, визнання нікчемного договору недійсним не вимагається.
Рішенням Нетішинського міського суду Хмельницької області від 10.10.2018 року у задоволенні позову ТОВ «Порше Лізинг Україна» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором фінансового лізингу №00003375 від 12.10.2011 року відмовлено з посиланням на те, що будь-які вимоги, щодо стягнення заборгованості та/або збитків, що ґрунтуються на підставі нікчемного договору лізингу не підлягають задоволенню.

Однак, починаючи з 28.10.2011 року до 06.06.2014 року відповідач ОСОБА_3 здійснював фактичне користування обєктом лізингу. Сплата лізингових платежів ним припинена 16.09.2013 року, тобто в період з 16.09.2013 року по 06.06.2014 року відповідач користування обєктом лізингу без сплати лізингових платежів.

На підставі вищевказаного, враховуючи положення ст.ст.216, 1212 ЦК України, ТОВ «Порше Лізинг Україна» просить суд застосувати наслідки недійсності нікчемного договору про фінансовий лізинг та стягнути з ОСОБА_3 61147,19 гривень за користування обєктом лізингу в період з 16.09.2013 року по 06.06.2014 року.

Ухвалою Нетішинського міського суду від 30.01.2019 року провадження у справі відкрито за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

25.02.2019 року до суду надійшло заперечення представника відповідача ОСОБА_2 проти розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження, яке в ході розгляду справи представник відповідача відкликав.

Крім того, 25.02.2019 року до суду надійшов відзив представника відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_2 на позовну заяву ТОВ «Порше Лізинг Україна» в якому останній посилається на те, що предметом спору є застосування наслідків недійсності договору про фінансовий лізинг № 00003375, який був укладений 12.10.2011 року. Виконання вказаного договору розпочалось одночасно з моментом його укладення. Відповідно до ч.3 ст.261 ЦК України, перебіг позовної давності за вимогами про застосування наслідків нікчемного правочину починається від дня, коли почалося його виконання. Статтею 257 ЦК України, встановлено загальну позовну давність три роки. Враховуючи початок виконання договору про фінансовий лізинг, строк позовної давності за вимогами позивача сплинув 13.10.2014 року. За таких обставин представник, відповідача просив застосувати позовну давність та відмовити в задоволенні позову ТОВ «Порше Лізинг Україна» до ОСОБА_3 про застосування наслідків недійсності нікчемного договору про фінансовий лізинг.

Крім того зазначив, що при розгляді справи у Дніпровському районному суді м.Києва, саме ТОВ «Порше Лізинг Україна» заявляло клопотання про застосування строку позовної давності у справі за позовом ОСОБА_3 до ТОВ «Порше Лізинг Україна», третя особа ТОВ «Мережеві технології» про визнання недійсним договору фінансового лізингу №00003375 від 12.10.2011 року.

25.02.2019 року до суду надійшло заперечення ТОВ «Порше Лізинг Україна» на заяву представника відповідача ОСОБА_6 про застосування наслідків спливу позовної давності, в обґрунтування якої зазначено, що перебіг строку позовної давності за вимогами про застосування наслідків недійсності Договору лізингу починається 12.10.2011. Однак, сторонами правочину вчинено дії, які є перериванням строку позовної давності. Так, відповідачем було предявлено позов до позивача про визнання договору лізингу недійсним, а позивач предявив позов до відповідача про стягнення заборгованості за договором лізингу. Моментом переривання строку давності є дата відкриття провадження по справі у межах якої було розглянуто позовні вимоги про стягнення заборгованості за Договором лізингу тобто 29.08.2014. Рішення у справі 679/1669/14 прийнято 10.10.2018. Таким чином новий строк позовної давності розпочинається 10.10.2018 (дата винесення рішення) та закінчується 11.10.2021.

Представник позивача ОСОБА_1, в судовому засіданні позовні вимоги підтримав посилаючись на обставини зазначені в позовній заяві. Щодо заяви представника відповідача про застосування позовної давності зазначив, що строк позовної давності не сплив, однак в разі, якщо суд дійде думки, що строк порушено просив його поновити.

Крім того, представником позивача до закінчення судових дебатів зроблено заяву про те, що докази про розмір витрат, які понесла сторона позивача у звязку з розглядом справи, буде подано протягом пяти днів після ухвалення рішення суду.

Представник відповідача, надіслав до суду заперечення на заперечення позивача від 25.02.2019. В обґрунтування заперечень вказує, що 12.10.2011, з моменту початку фактичного виконання правочину, почався відлік позовної давності щодо вимог про застосування наслідків нікчемності правочину. Строк позовної давності закінчився 13.10.2014. Тобто, сторони договору мали право захистити свої інтереси шляхом подання позову з вимогами про застосування наслідків недійсності правочину виключно в межах даного строку, який закінчився 13.10.2014.

Після закінчення даного строку сторони втратили таке право, що додатково підтверджується відмовою у позовних вимогах Дніпровського районного суду м. Києва по справі № 755/2250/17, підставою якої було саме подання ТОВ «Порше Лізинг Україна» заяви про застосування наслідків позовної давності.

Суд, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, встановивши фактичні обставини справи, на які позивач посилається, як на підставу своїх вимог, дослідивши та оцінивши надані докази, проаналізувавши норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, вважає, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Частина друга статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно з пунктом 3 цієї частини є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і в доведенні перед судом їх переконливості.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру

У відповідності до ч.3 ст.12, ч.ч.1,5,6 ст.81 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено, що 12.10.2011 року між ТОВ «Порше Лізинг Україна» та ОСОБА_3 було укладено договір №00003375 фінансового лізингу. Обєктом лізингу був транспортний засіб - автомобіль Audi А6 3.0 TFSI.

У договорі визначено умови лізингу, серед яких: вартість обєкту лізингу - еквівалент 105000 долара США; авансовий платіж - еквівалент 47250 доларів США; щомісячний лізинговий платіж - еквівалент 1922,94 доларів США; адміністративний платіж - еквівалент 1575,00 доларів США; процентна ставка - змінна відповідно до п.6.4 Загальних комерційних умов внутрішнього фінансового лізингу.

20.11.2011 року відповідач сплатив позивачу кошти в сумі 408482,19 грн., 28.10.2011 року обєкт лізингу було передано ОСОБА_3, що підтверджується актом приймання-передачі.

02.07.2013 року між ТОВ «Порше Лізинг Україна» та ОСОБА_3 укладено додаткову угоду №1 до договору про фінансовий лізинг №00003375 від 12.11.2011 року якою сторони домовилися про відстрочення терміну сплати лізингових платежів на термін 2 місяці починаючи з липня 2013 року, у звязку з чим було підписано новий графік покриття витрат та виплати лізингових платежів.

Починаючи з 16.09.2013 року відповідачем лізингові платежі не сплачувались.

13.02.2014 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_4 вчинено виконавчий напис про повернення обєкта фінансового лізингу.

В ході примусового виконання виконавчого напису 06.06.2014 року обєкт лізингу було повернуто ТОВ «Порше Лізинг Україна».

Згідно графіку покриття витрат та виплати лізингових платежів за період з 16.09.2013 року по 06.06.2014 року, у частині відсотків за користування обєктом лізингу, ОСОБА_3 зобовязаний був сплатити 61147,19 гривень.

Враховуючи те, що ОСОБА_7 покладенні на нього зобовязання не виконав, позивач просить застосувати наслідки недійсності договору про фінансовий лізинг №00003375 від 12.11.2013 року та стягнути з відповідач на користь позивача вказану суму коштів.

Як встановлено в судовому засіданні, зобовязання за договором фінансового лізингу виникли між сторонами з моменту його укладення 12.10.2011 року.

Рішенням Дніпровського районного суду м.Києва від 15.06.2017 року, у справі за позовом ОСОБА_3 до ТОВ «Порше Лізинг Україна», третя особа ТОВ «Мережеві технології» про визнання недійсним договору фінансового лізингу, яке залишено без змін ухвалою апеляційного суду м.Києва від 30.11.2017 року, в задоволенні позову відмовлено, застосовано строк позовної давності, про що в ході розгляду справи заявлено представником відповідача.

Рішенням Нетішинського міського суду Хмельницької області від 10.10.2018 року у задоволенні позову ТОВ «Порше Лізинг Україна» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором фінансового лізингу №00003375 від 12.10.2011 року відмовлено з посиланням на те, що будь-які вимоги, щодо стягнення заборгованості та/або збитків, що ґрунтуються на підставі нікчемного договору лізингу не підлягають задоволенню.

Враховуючи, що вищезазначений Договір є нікчемним, він не породжує для його сторін правових наслідків, крім тих, що пов'язані з нікчемністю правочину.

У пункті 7 постанови Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року №9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", роз'яснено, що у разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину.

Отже, у разі застосування реституції за нікчемним договором лізингу, лізингодавець зобов'язаний повернути лізингоодержувачу сплачені ним платежі на виконання умов договору, а лізингоодержувач, у свою чергу, зобов'язаний повернути лізингодавцю майно, а саме об'єкт лізингу.

Крім того, за змістом Глав 82 і 83 ЦК України для деліктних зобов'язань, які виникають із заподіяння шкоди майну, характерним є, зокрема, зменшення майна потерпілого, а для кондиційних - приріст майна у набувача без достатніх правових підстав. Вина заподіювана шкоди є обов'язковим елементом настання відповідальності у деліктних зобов'язаннях. Натомість, для кондиційних зобов'язань вина не має значення, оскільки важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої.

Обов'язок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартість не є заходом відповідальності, оскільки набувач зобов'язується повернути тільки майно, яке безпідставно набув (зберігав), або вартість цього майна.

Особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно (ч.1 ст. 1212 ЦК України).

Правовідносини за нікчемним договором фінансового лізингу на підставі якого відбулося фактичне користування позивачем транспортним засобом позивача за своїм змістом є кондикційними.

Оскільки договір є нікчемним з моменту його укладення, то фактичний користувач предмета лізингу, який без достатньої правової підстави за рахунок власника предмета лізингу зберіг у себе кошти, які мав заплатити за весь час користування предметом лізингу, зобов'язаний повернути ці кошти власнику на підставі ч.1 ст. 1212 ЦК України.

Таким чином позовні вимоги ТОВ «Порше Лізинг Україна» обґрунтовані, втім за захистом своїх прав позивач звернувся з пропуском строку позовної давності, оскільки відповідно до вимог ч.3 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності за вимогами застосування наслідків нікчемного правочину починається від дня, коли почалося його виконання.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

При вирішенні питання щодо застосування наслідків нікчемності спірного договору, слід встановити наявність чи відсутність підстав для застосування правового механізму ч.4 ст. 267 ЦК України з урахуванням вимог ч.3 ст.261 ЦК України.

Відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок (ст.253 ЦК України).

Нормою ч.3 ст.267 ЦК України встановлено, що суд застосовує позовну давність лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення судом рішення.

Згідно із ч.4 ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Європейський суд з прав людини вказав, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем Держав-учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що які відбули у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (STUBBINGS AND OTHERS v. THE UNITED KINGDOM, №22083/93, №22095/93, §51, ЄСПЛ, від 22 жовтня 1996 року; ZOLOTAS v. GREECE (No.2), №66610/09, §43, ЄСПЛ, від 29 січня 2013 року).

З матеріалів справи вбачається, що представником відповідача ОСОБА_7 ОСОБА_2 25.02.2019 року, тобто до винесення судом рішення, звернувся до суду з заявою про застосування строків позовної давності.

Відповідно до ст.267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 256, 261, 267, 1212 ЦК України, ст.ст. 3, 4, 10, 13, 76-82, 89, 141, 259, 263-265, 268, 272 ЦПК України, суд,

У Х В А Л И В:

В задоволенні позову товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Лізинг Україна» до ОСОБА_3 про застосування наслідків недійсності нікчемного договору про фінансовий лізинг - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Хмельницького апеляційного суду через Нетішинський міський суд Хмельницької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Повне рішення суду складено 01 квітня 2019 року.

Позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Порше Лізинг Україна», ідентифікаційний код 35571472, місцезнаходження: 02152, пр. Павла Тичини, буд.1-В, м. Київ.

Відповідач: ОСОБА_3, РНОКПП НОМЕР_1, місце проживання: 30100, АДРЕСА_1.

Головуючий: Р.М. Стасюк