22-ц/804/1034/19
263/6044/18

П О С Т А Н О В А

Іменем України

Єдиний унікальний номер 263/6044/18

Номер провадження 22-ц/804/1034/19

09 квітня 2019 року місто Маріуполь

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Донецького апеляційного суду у складі:

головуючого судді Гаврилової Г.Л.

суддів Зайцевої С.А., Пономарьової О.М.

за участю секретаря Єфремової О.В.

сторони:

позивач ОСОБА_1,

відповідачі Публічне акціонерне товариство по газопостачанню та газифікації «Маріупольгаз», Комунальне комерційне підприємство Маріупольської міської ради «Керуюча компанія «Західна»,

розглянув у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 21 серпня 2018 року , у складі судді Шатілової Л.Г.

В С Т А Н О В И Л А:

У травні 2018 року позивач звернувся до суду з позовною заявою до ПАТ по газопостачанню та газифікації «Маріупольгаз», ККП Маріупольської міської ради «Керуюча компанія «Західна» про захист прав споживачів. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що на підставі договору відчуження, він є власником квартири АДРЕСА_1. У звязку з тим, що газ у квартирі використовується лише для приготування їжі, у 2017 році відповідно до положень Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» від 16 червня 2011 року №3533-VІ він звернувся з заявою про забезпечення його у строк до 01 січня 2018 року квартирним (індивідуальним) лічильником для обліку спожитого газу. Листом № 08-181 від 01 лютого 2018 року відповідачем роз'яснено, що законом не передбачено виділення коштів на безкоштовну установку індивідуального лічильника, а на його виконання Національною комісією, яка здійснює державне регулювання в сфері енергетики і комунальних послуг було прийнято рішення щодо фінансування установки лише надомних вузлів обліку та запропоновано встановити квартирний лічильник за власні кошти через Єдиний центр по обслуговуванню абонентів ПАТ «Маріупольгаз», який займається саме цим питанням. 13 травня 2016 року між ПАТ «Маріупольгаз» та ККП «КК «Західна» укладено договір №08/514-2016 на установку загально будинкового лічильника, який введено у комерційний облік з 01 грудня 2016 року та по ньому ведеться облік та здійснюються розрахунки зі всіма споживачами. Зазначає, що участь власників квартир у цих договірних правовідносинах законодавством не передбачено, а тому відмова позивача та інших власників від обліку спожитого газу за показниками загального будинкового лічильника, не має юридичної сили. У звязку з викладеним, просить суд визнати дії ПАТ «Маріупольгаз» щодо відмови у встановленні квартирного обліку газу неправомірними, зобов'язати ПАТ «Маріупольгаз» за власний рахунок встановити квартирний прилад обліку газу за адресою: АДРЕСА_2, та визнати нікчемним договір №08/514-2016, укладений 13 травня 2016 року між ПАТ «Маріупольгаз» та ККП «КК «Західна».

Рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 21 серпня 2018 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ПАТ по газопостачанню та газифікації «Маріупольгаз», ККП Маріупольської міської ради «Керуюча компанія «Західна» про захист прав споживачів відмовлено.

Не погодившись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу та посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 21 серпня 2018 року скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що судом не взято до уваги норми Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу», в редакції від 16 червня 2011 року, яким зазначено, що у разі не встановлення населенню у строки, зазначені у цьому законі лічильників газу з вини суб'єктів господарювання, що здійснюють розподіл природного газу на відповідній території, припинення розподілу природного газу таким споживачам було заборонено. Тобто, зі змісту означеного закону вбачається необхідність обов'язковість відповідних суб'єктів господарювання встановити населенню лічильники, що дозволять визначити обсяг споживання газу кожним окремим споживачем. Також зазначає, що суд залишив без уваги факт встановлення відповідачем ПАТ «Маріупольгаз» в період 2016-2017 років частині власників, що мешкають в його будинку, квартирних індивідуальних приладів.

У відзиві на апеляційну скаргу ПАТ «Маріупольгаз» вказує, що постачання природного газу має здійснюватися лише за умови наявності комерційного вузла обліку природного газу, а оператор газорозподільної системи і балансоутримувач будинку (власник) зобов'язані врегулювати між собою договірні відносини щодо зняття показань будинкового вузла обліку. Стосовно встановлення за кошти ПАТ «Маріупольгаз» індивідуального лічильнику природного газу, зазначає, що позивач має можливість встановити за свій рахунок індивідуальний лічильник природного газу з послідуючою компенсацією цих витрат за рахунок коштів, які ним сплачуються за тарифом на розподіл природного газу, в порядку, що в подальшому буде встановлений Кабінетом Міністрів України. Закон України «Про внесення змін до Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» щодо порядку встановлення лічильників споживачам природного газу» від 21 грудня 2017 року №2260-УІІІ, що набрав чинності 20 січня 2018 року, не містить вказівки про надання йому (або окремим його статтям) зворотної сили. Тобто положення даного закону не можна застосовувати до відносин які склались до 22 січня 2018 року. Таким чином, укладення договору № 08/491-2016 від 13 травня 2016 року та встановлення загальнобудинкового лічильника природного газу на будинку №4 повністю відповідає вимогам законодавства. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення.

У відповіді ОСОБА_1 на відзив ПАТ «Маріупольгаз» вказує, що звертаючись до суду з позовом у даній справі, він просив захистити його права, як споживача газу та посилався на Закон України «Про захист прав споживачів» та ст.ст. 901-903, 626, 629 ЦК України, що передбачають надання послуг по укладеним договорам; Закон України «Про житлово-комунальні послуги», за змістом абз.11 ч.1 ст.1 та п.1 ч.1 ст.13 якого визначено, що газопостачання є видом комунальної послуги, а засіб обліку визначає кількісні та/або якісні показники такої послуги, і саме для споживача встановлено обов'язок забезпечувати доступ до свого приміщення для огляду засобу обліку, що свідчить про те, що саме відповідач зобов'язаний був встановити позивачу за власний рахунок квартирний прилад (індивідуальний) для обліку газу, проте суд дані доводи не розглянув. Вважає, що відповідно до Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу», в редакції від 16 червня 2011 року, відповідач має обов'язок встановлювати споживачам індивідуальні лічильники газу в кожній квартирі. Право на безоплатне встановлення індивідуального лічильника він набув у встановленому законом порядку, а зміни Законом України «Про внесення змін до Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» щодо порядку встановлення лічильників споживачам природного газу від 21 грудня 2017 року в частині встановлення цього лічильника за власні кошти, застосовуватись до позивача не можуть, оскільки погіршують його права як споживача, та набули чинності після звернення до суду.

Постановою Донецького апеляційного суду від 22 листопада 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 21 серпня 2018 року залишено без змін.

Постановою Верховного суду 06 лютого 2019 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Постанову Донецького апеляційного суду від 22 листопада 2018 року в частині визнання дій ПАТ по газопостачанню та газифікації «Маріупольгаз» неправомірними та зобов'язання встановити квартирний прилад обліку газу скасовано, справу в цій частині передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. В іншій частині оскаржувані судові рішення залишені без змін.

Отже, судове рішення переглядається судовою колегією в межах заявлених позивачем позовних вимог про визнання дій ПАТ по газопостачанню та газифікації «Маріупольгаз» неправомірними та зобов'язання встановити квартирний прилад обліку газу.

Позивач та відповідач ККП Маріупольської міської ради «Керуюча компанія «Західна», належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи до суду не зявились, позивач надав клопотання до апеляційного суду про слухання справи за його відсутність.( а.с. 212)

Відповідно до частини 2 статтті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача ОСОБА_2, який просив апеляційну скаргу відхилити, судове рішення залишити без змін, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_3, на підставі рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 15 лютого 2012 року.( а.с. 6)

Судом також встановлено, що між ПАТ «Маріупольгаз» та ККП ММР «КК «Західна» було укладено договорів про проведення монтажних робіт по установки загальнобудинкового лічильника газу, його обслуговування і порядок проведення робіт по контрольному зняттю показів загальнобудинкового лічильника газу та лічильників, встановлених індивідуально в квартирах споживачів (при їх наявності) №08/491- 2016 від 13 травня 2016 року.( а.с.38-39)

Відповідно до умов Договору №08/491-2016 ПАТ «Маріупольгаз» було встановлено загальнобудинковий лічильник газу на будинок №4 по вулиці Грушевського у місті Маріуполі, що підтверджується Актом встановлення загальнобудинкового лічильника газу від 02 листопада 2016 року.

29 грудня 2017 року ОСОБА_1 направив ПАТ «Маріупольгаз» заяву про встановлення індивідуального газового лічильника, яку було отримано ПАТ «Маріупольгаз» 02 січня 2018 року (а.с. 41, 82).

За результатами розгляду вищевказаної заяви ОСОБА_1 01 лютого 2018 року за вих. №08-181 ПАТ «Маріупольгаз» було надано письмову відповідь, відповідно до якої ОСОБА_1 було повідомлено, що Законом №3533-VI не визначено обов'язку встановлення саме індивідуальних лічильників газу у кожній квартирі, в яких газ використовується тільки для приготування їжі.

Відмовляючи у задоволені позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до Кодексу газорозподільних систем за ініціативи балансоутримувача (управителя) або оператора ГРМ та за їх рахунок в багатоквартирному будинку (гуртожитку) або на групу будинків (гуртожитків), мешканці яких в повному обсязі чи частково розраховуються за нормами споживання, або для цілей складання загального балансу споживання природного газу, може бути організований та встановлений загальнобудинковий вузол обліку природного газу. Обов'язок забезпечення відповідачем саме індивідуальними лічильниками газу не передбачено ні Законом України «Про забезпечення комерційного обліку газу», ні Кодексом газорозподільних систем. За змістом пункту 4 Тимчасового положення про порядок проведення розрахунків за надання населенню послуг з газопостачання в умовах використання загальнобудинкового вузла обліку, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16 травня 2002 року № 620 (зі змінами) власник (власники) будинку (будинків) (квартир), особа, відповідальна за експлуатацію будинку (будинків, балансоутримувач будинку (будинків) тощо та оператор газорозподільної системи зобов'язані врегулювати між собою договірні відносини щодо зняття показань будинкового вузла обліку та лічильників газу, установлених у квартирі (за їх наявності), а також забезпечення можливості проведення монтажу, збереження та здійснення експлуатації будинкового вузла обліку. У разі не врегулювання зазначених питань газопостачання такому будинку, групі будинків, групі споживачів може бути припинено відповідно до законодавства.

Судова колегія не погоджується з такими висновками суду з оглядом на таке.

Згідно з частиною першою статті 5 Закону України «Про захист прав споживачів» держава забезпечує споживачам захист їх прав, надає можливість вільного вибору продукції, здобуття знань і кваліфікації, необхідних для прийняття самостійних рішень під час придбання та використання продукції відповідно до їх потреб, і гарантує придбання або одержання продукції іншими законними способами в обсязі, що забезпечує рівень споживання, достатній для підтримання здоров'я і життєдіяльності.

За змістом статті 21 цього Закону права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо при реалізації продукції будь-яким чином порушується свобода волевиявлення споживача та/або висловлене ним волевиявлення.

Відповідно до пунктів 3, 4, 7 частини першої статті 21 Закону України «Про захист прав споживачів» крім інших випадків порушень прав споживачів, права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо виконавець послуги нав'язує такі умови одержання послуги, які ставлять споживача у нерівне становище порівняно з іншими споживачами, порушується принцип рівності сторін договору, ціну продукції визначено неналежним чином.

Як зазначено в преамбулі Закону України від 24 червня 2004 року № 1875-IV «Про житлово-комунальні послуги», який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, цей Закон визначає основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов'язки.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» у цьому Законі наведені нижче терміни вживаються в такому значенні:

- житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил;

- виконавець - суб'єкт господарювання, предметом діяльності якого є надання житлово-комунальної послуги споживачу відповідно до умов договору;

- засіб обліку - прилад, технічний пристрій для обліку кількісних та/або якісних показників житлово-комунальної послуги, який має нормовані метрологічні характеристики;

- комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на задоволення потреби фізичної чи юридичної особи у забезпеченні холодною та гарячою водою, водовідведенням, газопостачанням, опаленням, а також вивезення побутових відходів у порядку, встановленому законодавством;

- норми споживання - кількісні показники споживання житлово-комунальних послуг, затверджені згідно із законодавством відповідними органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування;

- споживач - фізична чи юридична особа, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальну послугу.

Згідно зі статтею 2 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» державна політика у сфері житлово-комунальних послуг базується на таких принципах: забезпечення раціонального використання наявних ресурсів та сталого розвитку населених пунктів; регулювання цін/тарифів на житлово-комунальні послуги, перелік яких визначено цим Законом, з урахуванням досягнутого рівня соціально-економічного розвитку, природних особливостей відповідного регіону та технічних можливостей; забезпечення рівних можливостей доступу до отримання мінімальних норм житлово-комунальних послуг для споживачів незалежно від соціального, майнового стану, віку, місцеперебування та форми власності юридичних осіб тощо; забезпечення соціального захисту малозабезпечених громадян.

Як наведено у статті 3 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», предметом регулювання цього Закону є правовідносини, що виникають між виробниками, виконавцями, споживачами у процесі створення, надання та споживання житлово-комунальних послуг, суб'єктами цього Закону є органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування, власники, виробники, виконавці та споживачі житлово-комунальних послуг.

Відповідно до частини першої статті 14 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» залежно від порядку затвердження цін/тарифів на житлово-комунальні послуги вони поділяються на три групи: перша група - це житлово-комунальні послуги, ціни/тарифи на які затверджують уповноважені центральні органи виконавчої влади, а у випадках, передбачених законом, - національна комісія, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг.

Тарифи на газопостачання відносяться до першої групи.

Згідно з частиною першою статті 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах.

Споживач має право одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг. Споживач зобов'язаний укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору (частини перша, друга статті 20 цього Закону).

Згідно з пунктом 1 частини другої статті 21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» виконавець зобов'язаний забезпечувати своєчасність та відповідну якість житлово-комунальних послуг згідно із законодавством та умовами договору.

Як зазначено у частині першій статті 30 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», державне регулювання цін/тарифів базується на таких основних принципах доступності житлово-комунальних послуг для всіх споживачів та рівності правових гарантій.

Правові, економічні та організаційні засади забезпечення всіх категорій споживачів вузлами обліку природного газу з метою запровадження повного комерційного (приладового) обліку природного газу визначені Законом України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу».

Відповідно до глави 1 розділу 1 Кодексу газорозподільних систем Оператор ГРМ - суб'єкт господарювання, що на підставі ліцензії здійснює діяльність з розподілу природного газу газорозподільною системою, яка знаходиться у його власності або користуванні відповідно до законодавства, та здійснює щодо неї функції оперативно-технологічного управління.

ПАТ «Маріупольгаз» є оператором ГРМ.

Згідно з положеннями статті 6 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» та графіками оснащення квартир і приватних будинків лічильниками газу, розробленими відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України від 25 квітня 2012 року № 259-р «Деякі питання забезпечення комерційного (приладового) обліку природного газу», газорозподільні підприємства зобов'язані забезпечити встановлення лічильників газу для населення, що проживає у квартирах та приватних будинках, в яких газ використовується для підігріву води та приготування їжі (плита газова + газова колонка) - до 01 січня 2016 року, тільки для приготування їжі - до 01 січня 2018 року (відповідно до абзацу четвертого підпункту «а» пункту 2 частини першої статті 6 зі змінами, внесеними згідно із Законом від 21 грудня 2017 року № 2260-VIII, - тільки для приготування їжі - до 01 січня 2021 року.)

У частині першій статті 3 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» передбачено, що фінансування робіт з оснащення лічильниками газу населення здійснюється за рахунок: коштів суб'єктів господарювання, що здійснюють розподіл природного газу на відповідній території; коштів відповідного бюджету; інших джерел, не заборонених законодавством.

Тобто, саме на ПАТ «Маріупольгаз» покладений обов'язок встановлення лічильників газу, лише він повинен вживати заходів щодо залучення інших джерел фінансування цих робіт і покладання такого обов'язку на споживачів є неправомірним.

Установлено, що ОСОБА_1 є споживачем природного газу, а ПАТ «Маріупольгаз» - оператором ГРМ, виконавцем комунальної послуги, спрямованої на задоволення потреби фізичної особи у забезпеченні газопостачанням.

Відповідно до пунктів 1.1-1.3 Типового договору розподілу природного газу, затвердженого постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 30 вересня 2015 року № 2498 цей договір є публічним, регламентує порядок та умови переміщення природного газу з метою фізичної доставки Оператором ГРМ обсягів природного газу, які належать споживачам (їх постачальникам), до об'єктів споживачів, а також правові засади санкціонованого відбору природного газу з газорозподільної системи. Умови договору однакові для всіх споживачів України.

Цей договір є договором приєднання, що укладається з урахуванням вимог статей 633, 634, 641 та 642 ЦК України на невизначений строк. Фактом приєднання споживача до умов договору (акцептування договору) є вчинення споживачем будь-яких дій, які засвідчують його бажання укласти договір, зокрема сплата рахунка Оператора ГРМ, та/або документально підтверджене споживання природного газу.

У пункті 1.4 Типового договору вказано, що термін, що використовується в цьому договорі, має таке значення: «споживач» - фізична або юридична особа чи фізична особа - підприємець, об'єкт якої підключений до газорозподільної системи Оператора ГРМ.

Інші терміни вживаються у значеннях, наведених у Законі України «Про ринок природного газу» та Кодексі газорозподільних систем.

Установлено, що позивач приєднався до вказаного Типового договору, оскільки щомісячно споживає природний газ та щомісячно сплачує рахунки за спожитий природний газ.

Права та обов'язки споживачів визначені Типовим договором, а саме розділом IV «Ціна, порядок обліку та оплати природного газу», розділом V «Права та обов'язки споживача» та розділом VІ «Права і обов'язки постачальника».

Згідно з пунктом 2.1 цього Типового договору ПАТ «Маріупольгаз» взяло на себе зобов'язання постачати природний газ споживачу в необхідних об'ємах (обсягах), а він взяв на себе зобов'язання своєчасно сплачувати вартість природного газу у розмірі, строки та порядку, що визначені цим договором.

Відповідно до вимог статті 526 ЦК України зобов'язання повинні виконуватися належним чином, відповідно до умов договору.

У частині першій статті 626 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох і більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до вимог статті 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Стаття 6 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» визначає обов'язок газорозподільної організації встановити саме квартирні прилади обліку газу в багатоквартирному будинку.

Відтак, відмова ПАТ «Маріупольгаз» встановити індивідуальний лічильник позивачу суперечить вимогам законодавства, порушує права позивача.

За таких обставин, з урахуванням вимог статті 5 Закону України «Про захист прав споживачів», статті 2 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» волевиявлення позивача на встановлення індивідуального лічильнику газу не може бути порушеним.

Крім того, вимоги статті 6 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» мають вищу юридичну силу, ніж вимоги Тимчасового положення про порядок проведення розрахунків за надання населенню послуг з газопостачання в умовах використання загальнобудинкового вузла обліку, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16 травня 2002 року № 620 (зі змінами, внесеними постановою від 27 січня 2016 року № 46) про те, що власник (власники) будинку (будинків) (квартир), особа, відповідальна за експлуатацію будинку (будинків) (далі-експлуатаційна організація), балансоутримувач будинку (будинків) тощо та оператор газорозподільної системи зобов'язані врегулювати між собою договірні відносини щодо забезпечення можливості проведення монтажу, збереження та здійснення експлуатації будинкового вузла обліку, на які послався суд, та відповідач у відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1

Ці вимоги зобов'язують ПАТ «Маріупольгаз» забезпечити встановлення лічильників газу для населення, що проживає у квартирах, в яких газ використовується тільки для приготування їжі, - до 01 січня 2018 року.

Зазначений висновок відповідає правовій позиції ОСОБА_3 Верховного Суду, висловленій у постанові від 07 листопада 2018 року у справі № 214/2435/17 (провадження № 14-347цс18).

Згідно з частиною четвертою статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Отже, відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 суд не врахував, що зі змісту статті 6 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» вбачається обов'язок встановлення відповідними суб'єктами господарювання - газорозподільними організаціями лічильників для такої категорії споживачів природного газу, як населення у вигляді приладів обліку природного газу, що дозволяють визначати обсяги споживання газу кожним окремим споживачем.

При цьому , як вбачається з додатку до постанови НКРЕКП від 24.03.2016 року № 439 (у редакції постанови НКРЕКП від 15.12.2016 року № 2298) до структури тарифу на послуги розподілу природнього газу ПАТ « Маріупольгаз» були передбачені витрати на встановлення індивідуальних лічильників газу населенню( пункт 2.1.6.) ( а.с.218)

У свою чергу, позивачем було надіслано ПАТ «Маріупольгаз» заявку про встановлення індивідуального лічильника газу до набуття чинності змін, внесеними згідно із Законом від 21 грудня 2017 року № 2260-VIII, а саме 29 грудня 2017 року, та у такій ситуації є визначальним дата виявлення бажання позивача скористатися умовами й підставами, передбаченими Законом України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу», Кодексом газорозподільних систем.

За таких обставин, судове рішення в частині, що переглядається, а саме- про визнання дій ПАТ по газопостачанню та газифікації «Маріупольгаз» неправомірними та зобов'язання встановити квартирний прилад обліку газу підлягає скасуванню з ухваленням у відповідній частині нового рішення про задоволення даних позовних вимог,та зобовязання ПАТ по газопостачанню та газифікації «Маріупольгаз» встановити ОСОБА_1 індивідуальний квартирний лічильник газу за рахунок коштів, визначених частиною 1 статті 3 Закону України « Про забезпечення комерційного обліку природного газу».

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 21 серпня 2018 року в частині відмови у задоволені позову про визнання дій Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «Маріупольгаз» неправомірними та зобовязання встановити квартирний прилад обліку газу -скасувати.

Позов ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «Маріупольгаз» про визнання дій неправомірними та зобовязання встановити квартирний прилад обліку газу задовольнити .

Визнати неправомірними дії Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «Маріупольгаз» щодо відмови ОСОБА_1 у встановленні індивідуального квартирного обліку газу.

Зобовязати Публічне акціонерне товариство по газопостачанню та газифікації «Маріупольгаз» встановити ОСОБА_1 індивідуальний квартирний лічильник газу за рахунок коштів, визначених частиною 1 статті 3 Закону України « Про забезпечення комерційного обліку природного газу».

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 11 квітня 2019 року.

Головуючий Гаврилова Г.Л.

Судді Зайцева С.А.

ОСОБА_4