ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/623/19 Справа № 209/4084/13-ц Суддя у 1-й інстанції - Ковальова А.Б. Суддя у 2-й інстанції - Лаченкова О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 січня 2019 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду області в складі:

головуючого - Лаченкової О.В.

суддів - Варенко О.П., Городничої В.С.,

при секретарі - Кошара О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпрі

апеляційну скаргу ОСОБА_1

на ухвалу Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 24 квітня 2018 року

по справі за заявою ОСОБА_2, заінтересовані особи:ОСОБА_1 приватний виконавець виконавчого округу Дніпропетровської області Сивокозов Олександр Миколайович про визнання виконавчого документу таким, що не підлягає виконанню, -

ВСТАНОВИЛА:

В січні 2018 року до Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області надійшла заява ОСОБА_2, заінтересовані особи: ОСОБА_1, приватний виконавець виконавчого округу Дніпропетровської області Сивокозов Олександр Миколайович про визнання виконавчого документу таким, що не підлягає виконанню.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 24 квітня 2018 року заяву ОСОБА_2, заінтересовані особи:ОСОБА_1 приватний виконавець виконавчого округу Дніпропетровської області Сивокозов Олександр Миколайович про визнання виконавчого документу таким, що не підлягає виконанню - задоволено.

Визнано таким, що не підлягає виконанню виконавчий лист Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 05 липня 2016 року № 209/4084/13-ц про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошових коштів за договором позики від 11 червня 2010 року у сумі 908640 грн., трьох відсотків річних в сумі 103062,18 грн. та сплаченого судового збору в сумі 3211,60 грн. та 229,40 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати ухвалу Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 24 квітня 2018 року та відмовити у задоволенні скарги в повному обсязі.

Відзивів на апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 24 квітня 2018 року від інших учасників справи до суду не надходило.

Вислухавши доповідь судді, пояснення осіб, які з'явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що заочним рішенням Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 20 червня 2014 року у справі №209/4084/13-ц частково задоволено позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, та стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти за договором позики від 11 червня 2010 року в сумі 908640 грн., три відсотки річних в сумі 103062,18 грн., індексацію в розмірі 60456,85 грн., судовий збір 3211,60 грн. та 229,40 грн. (а.с.18-20).

Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 02 червня 2015 року заочне рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 20 червня 2014 року скасовано в частині стягнення індексації в розмірі 60 456,85грн. та ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні цих позовних вимог. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін (а.с.21).

05 липня 2016 року Дніпровським районним судом м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області видано виконавчий лист у справі №209/4084/13-ц про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошових коштів за договором позики від 11 червня 2010 року в сумі 908640 грн., трьох відсотків річних в сумі 103062,18 грн., судового збору 3211,60 грн. та 229,40 грн. В тексті виконавчого листа зазначено: "строк предьявлення до виконання один рік", "рішення набрало чинності 02 червня 2015 року" (а.с.7).

19 грудня 2017 року ОСОБА_1 звернувся до приватного виконавця виконавчого округу Дніпропетровської області Сивокозова О.М. з заявою про відкриття виконавчого провадження на підставі виконавчого листа Дніпровського районного суду м.Дніпродзержинська №209/4084/13-ц від 05 липня 2016р. (а.с.8-9).

19 грудня 2017 року приватним виконавцем виконавчого округу Дніпропетровської області Сивокозовим Олександром Миколайовичем винесено Постанову про відкриття виконавчого провадження №55415699 за виконавчим листом №209/4084/13-ц від 05 липня 2016р. про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошових коштів за договором позики від 11.06.2010р. в сумі 908640 грн., трьох відсотків річних в сумі 103062,18 грн., судового збору 3211,60 грн. та 229,40 грн. (а.с.10).

Відповідно до п.2 ч.4 ст.4 Закону України «Про виконавче провадження» № 1404-VIII від 02.06.2016р., що набрав чинності 05.10.2016р., виконавчий документ повертається стягувачу органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем без прийняття до виконання протягом трьох робочих днів з дня його пред'явлення, якщо пропущено встановлений законом строк пред'явлення виконавчого документа до виконання.

Згідно ст.12 Закону України «Про виконавче провадження» №1404-VІІI (в редакції, що була чинна на момент відкриття виконавчого провадження) виконавчі документи можуть бути пред'явлені до примусового виконання протягом трьох років, крім посвідчень комісій по трудових спорах та виконавчих документів, за якими стягувачем є держава або державний орган, які можуть бути пред'явлені до примусового виконання протягом трьох місяців - частина перша. Строки, зазначені в частині першій цієї статті, встановлюються для виконання рішення з наступного дня після набрання ним законної сили чи закінчення строку, встановленого в разі відстрочки чи розстрочки виконання рішення, а якщо рішення підлягає негайному виконанню - з наступного дня після його прийняття.

Відповідно до п.5 «Прикінцевих та перехідних положень» Закону України «Про виконавче провадження»№1404-VІІI виконавчі документи, видані до набрання чинності цим Законом, пред'являються до виконання у строки, встановлені цим Законом.

Проте, п.5 «Прикінцевих та перехідних положень» Закону України «Про виконавче провадження»№1404-VІІI не підлягає застосуванню до спірних правовідносин, виходячи з наступного.

Згідно пред'явленого до виконання виконавчого листа Дніпровського районного суду м.Дніпродзержинська від 05 липня 2016 року №209/4084/13-ц рішення суду набрало законної сили - 02 червня 2015 року, строк пред'явлення до виконання - один рік.

Відповідно до ч.1 ст. 22 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, що діяла на момент видачі виконавчого листа), виконавчі документи можуть бути пред'явлені до виконання в такі строки: 1) посвідчення комісій по трудових спорах, постанови судів у справах про адміністративні правопорушення та постанови органів (посадових осіб), уповноважених розглядати справи про адміністративні правопорушення, протягом трьох місяців; 2) інші виконавчі документи протягом року, якщо інше не передбачено законом.

Згідно із частиною другою статті 22 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, що діяла на момент видачі виконавчого листа) строки, зазначені у частині першій цієї статті, встановлюються для виконання судових рішень з наступного дня після набрання рішенням законної сили чи закінчення строку, встановленого у разі відстрочки чи розстрочки виконання рішення, а в разі якщо судове рішення підлягає негайному виконанню, з наступного дня після його постановлення.

Таким чином, судом встановлено, що виконавчим листом від 05 липня 2016 року №209/4084/13-ц визначено строк пред'явлення до виконання - один рік з наступного дня після набрання судовим рішенням законної сили, тобто до 03 червня 2016 року включно.

А тому, ОСОБА_1 звернувся до суду з заявою про видачу виконавчого листа і виконавчий лист фактично видано 05 липня 2016 року, тобто після спливу строку пред'явлення виконавчого документу до виконання. З заявою про поновлення строку на пред'явлення виконавчого документа до виконання позивач (стягувач) ОСОБА_1 до суду не звертався, строк пред'явлення виконавчого документа до виконання судом не поновлювався.

Закон України «Про виконавче провадження» №1404-VІІI набув чинності 05 жовтня 2016 року, тобто після того як строк пред'явлення виконавчого листа до виконання сплинув.

Згідно з ст. 91 Конституції України Верховна Рада України приймає закони, постанови та інші акти більшістю від її конституційного складу, крім випадків, передбачених цією Конституцією.

Статтею 94 Конституції України визначено порядок набрання чинності прийнятими законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Згідно ст.4 Цивільного кодексу України основу цивільного законодавства України становить Конституція України. Основним актом цивільного законодавства України є Цивільний кодекс України. Актами цивільного законодавства є також інші закони України, які приймаються відповідно до Конституції України та цього Кодексу.

Відповідно до ст.5 Цивільного кодексу України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

Згідно п.2 Постанови пленуму Верховного суду України «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» від N 9 від 01.11.96 року оскільки Конституція України, як зазначено в її ст.8, має найвищу юридичну силу, а її норми є нормами прямої дії, суди при розгляді конкретних справ мають оцінювати зміст будь-якого закону чи іншого нормативно-правового акта з точки зору його відповідності Конституції і в усіх необхідних випадках застосовувати Конституцію як акт прямої дії. Судові рішення мають ґрунтуватись на Конституції, а також на чинному законодавстві, яке не суперечить їй.

Відповідно до ст.151-2 Конституції України рішення та висновки, ухвалені Конституційним Судом України, є обов'язковими, остаточними і не можуть бути оскаржені.

Конституційний суд України у Рішенні від 09.02.1999р. у справі N 1-7/99 N 1-рп/99 щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 58 Конституції України (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) надав офіційне тлумачення, що положення частини першої статті 58 Конституції України про те, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи, треба розуміти так, що воно стосується людини і громадянина (фізичної особи). Конституційний суд зазначив: «В регулюванні суспільних відносин застосовуються різні способи дії в часі нормативно-правових актів. Перехід від однієї форми регулювання суспільних відносин до іншої може здійснюватися, зокрема, негайно (безпосередня дія), шляхом перехідного періоду (ультраактивна форма) і шляхом зворотної дії (ретроактивна форма). За загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце».

Конституційний суд України у Рішенні від 05.04.2001 у справі № 3-рп/2001 зазначив, що дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом. Конституційним Судом України встановлено, що закріплення принципу незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів є гарантією безпеки людини і громадянина, довіри до держави. Винятки з цього конституційного принципу, тобто надання закону або іншому нормативно-правовому акту зворотної сили, передбачено частиною першою статті 58 Конституції України, а саме: коли закони або інші нормативно-правові акти пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Норми, що пом'якшують чи скасують відповідальності особи п. 5 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про виконавче провадження» №1404-VІІI не містить.

Таким чином, враховуючи, що станом на момент набрання чинності Закону України «Про виконавче провадження» №1404-VІІI строк пред'явлення виконавчого листа до виконання сплинув та не поновлений судом, норми цього Закону на спірні правовідносини не розповсюджуються.

Пункт 5 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про виконавче провадження» №1404-VІІI не може застосовуватись до спірних правовідносин, оскільки такі припинились до набрання чинності даним законом.

Відповідно до ч.1 ст.9 Конституції України, Конвенція про захист прав і основоположних свобод людини 1950 року є частиною національного законодавства України.

Згідно ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Як зазначено в Постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України від 19 грудня 2014 року «Про застосування судами міжнародних договорів України при здійсненні правосуддя», під час розгляду конкретної судової справи вирішення (подолання) колізії між нормою міжнародного договору України і нормою іншого законодавчого акта України належить до компетенції суду. При цьому норми Конвенції мають значення джерела як матеріального, так і процесуального права.

Європейський суд з прав людини неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі. Тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. І роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоби позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справах «Кантоні проти Франції» від 11 листопада 1996 року («Cantoni v. France», заява № 17862/91, § 31-32), «Вєренцов проти України» від 11 квітня 2013 року («Vyerentsov v. Ukraine», заява «№ 20372/11, § 65)).

Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України). Аналогічний припис закріплений у частині першій статті 10 ЦПК України.

Елементом верховенства права є принцип правової визначеності, який, зокрема, передбачає, що закон, як і будь-який інший акт держави, повинен характеризуватися якістю, щоби виключити будь-який ризик свавілля.

В п.30 Рішення Європейського суду з прав людини у справі "Мельник проти України"(заява N 23436/03), п.30, Суд дотримується думки, що застосування зворотного в часі цивільного процесуального законодавства порушуватиме принцип юридичної визначеності.

Згідно рішень Європейського суду з прав людини, поняття «якість закону» означає, що національне законодавство повинно бути доступним і передбачуваним, тобто визначати достатньо чіткі положення, аби дати людям адекватну вказівку щодо обставин і умов, за яких державні органи мають право вживати заходів, що вплинуть на конвенційні права цих людей (mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справах «C.G. та інші проти Болгарії» («C. G. and Others v. Bulgaria», заява №1365/07, 24 April 2008, § 39), «ОлександрВолков проти України» («Oleksandr Volkov v. Ukraine», заява № 21722/11, § 170), «Круслен проти Франції» (Kruslin v. France) від 24 квітня 1990 року, п.27).

Стосовно обставин справи, суд вважає, що застосування процесуальних обмежень щодо строку пред'явлення виконавчого документу до виконання було встановлено Законом України «Про виконавче провадження», що діяв на момент набрання чинності судовим рішенням, тобто було очевидним та передбачуваним для сторін. Матеріалами справи доведено, що рішення суду набрало законної сили 02 червня 2015 р. з прийняттям Апеляційним судом Дніпропетровської області рішення у справі. При апеляційному розгляді справи був присутній представник позивача, який є фахівцем з права - адвокатом. З заявою на отримання виконавчого листа у відповідності до ч.2 ст. 368 ЦПК України (в редакції, що діяла на момент набрання рішенням законної сили) позивач звернувся 05 липня 2016 року, тобто після спливу строку на пред'явлення виконавчого листа до виконання. З заявою до суду про поновлення строку із наведенням поважності причин його пропуску, стягувач не звертався.

За змістом ст.1 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» та ст.5 Закону України «Про виконавче провадження» №1404-VIII приватні виконавці є суб'єктами владних повноважень, на яких державою покладені функції з примусового виконання рішень, тобто функції державного примусу, що здійснюється за принципом законності (ст.19 Конституції України).

З огляду на викладене, застосування до спірних правовідносин п.5 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про виконавче провадження» №1404-VІІI, буде порушувати Конституцію України, суперечити практиці Європейського суду з прав людини та порушувати принцип верховенства права в цілому.

Згідно ст.5 зазначеного вище Закону України, державний виконавець, приватний виконавець під час здійснення професійної діяльності є незалежними, керуються принципом верховенства права та діють виключно відповідно до закону.

Задовольняючи вимоги скарги, суд першої інстанції дійшов до правильного та обґрунтованого висновку про задоволення скарги, оскільки виконавчий лист №209/4084/13-ц видано 05 липня 2016 року та визначено строк пред'явлення до виконання - один рік з наступного дня після набрання судовим рішенням законної сили, тобто до 03 червня 2016 року включно, тому строк пред'явлення виконавчого листа до виконання сплинув.

Приведені в апеляційній скарзі доводи апелянта, що строк для пред'явлення виконавчого листа №209/4084/13-ц від 05 липня 2016 року, з урахуванням п. 5 "Прикінцевих та перехідних положень" Закону України "Про виконавче провадження", не закінчився, колегія суддів ставиться критично, оскільки станом на момент набрання чинності Закону України "Про виконавче провадження" №1404-VIII (05.10.2016р.) строк пред'явлення до виконання виконавчого листа сплинув та не поновлений судом, норми цього Закону, що продовжують строк пред'явлення виконавчих документів до виконання, на спірні правовідносини не розповсюджуються.

Приведені в апеляційній скарзі інші доводи про те, що суд не дав оцінки наданих ним доказам не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці, та особистого тлумачення апелянтом норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст.89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції ( 995_004 ) зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування чи зміни рішення - не встановлено, а тому апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а ухвала суду - без змін.

Відповідно до ст.141 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишаючи рішення суду без змін не змінює розподіл судових витрат.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Ухвалу Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 24 квітня 2018 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя О.В.Лаченкова

Судді О.П.Варенко

В.С. Городнича