ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
«11» квітня 2019 року
м. Харків
справа № 636/127/18-ц
провадження № 22ц/818/2378/19
Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В. (суддя-доповідач),

суддів - Бровченка І.О., Колтунової А.І.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,
відповідач ОСОБА_2

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Чугуївського міського суду Харківської області від 07 лютого 2019 року в складі судді Карімова І.В.
в с т а н о в и в:
У грудні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання повнолітньої дитини, яка продовжує навчання, який в подальшому уточнив.

Позовна заява мотивована тим, що в період з 18 березня 2000 року по 28 жовтня 2008 року вона з відповідачем перебувала у зареєстрованому шлюбі, від якого мають спільного сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який після розірвання шлюбу проживає з ним.

Зазначив, що за рішенням Чугуївського міського суду Харківської області від 20 березня 2009 року з ОСОБА_2 стягнуто аліменти на користь ОСОБА_1 на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_3 до досягнення дитиною повноліття.

Вказав, що ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 досяг повноліття, однак продовжує навчатися у Харківському національному університеті Повітряних Сил імені Івана Кожедуба на денній формі навчання, перебуває на казарменому режимі та не має змоги влаштуватися на роботу, щоб самостійно отримувати заробіток.

Також зазначив, що у відповідача вже є заборгованість з виплати аліментів, а відсутність матеріального утримання у зв`язку із досягненням сином повноліття ставить його у скрутне матеріальне становище, оскільки він не може працювати у зв`язку з навчанням на денній формі.

Просив стягнути з ОСОБА_2 аліменти на користь ОСОБА_3 , який продовжує навчання у Харківському національному університеті Повітряних Сил імені Івана Кожедуба в розмірі 50 (п`ятдесяти) відсотків від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, починаючи з дати подання позову та до закінчення навчання чи до досягнення ОСОБА_3 двадцятитрьохрічного віку у зв`язку з тим, яка з цих обставин настане першою.

Рішенням Чугуївського міського суду Харківської області від 07 лютого 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, порушено та неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права.

Вважав, що суд не надав належної оцінки доказам у справі, не звернув увагу на те, що ОСОБА_3 , хоча і навчається на безоплатній денній формі навчання та перебуває на казарменому режимі, проте має інші потреби, не пов`язані з навчанням, які не може забезпечувати самостійно без матеріальної допомоги батьків; що висновок суду першої інстанції щодо того, що відповідач на даний час не має можливості виплачувати аліменти у зв`язку з тим, що вона перебуває у скрутному матеріальному становищі не відповідає дійсності, оскільки загалом відповідачем після подання позову сплачено близько 30 000,00 грн., що є доказом фінансової спроможності відповідача сплачувати аліменти на повнолітнього сина, який продовжує навчання.

29 березня 2019 року від ОСОБА_1 до суду апеляційної інстанції надійшли додаткові пояснення на апеляційну скаргу, в якій він зазначив, що ОСОБА_3 дійсно навчається на безоплатній денній формі навчання у Харківському національному університеті повітряних сил імені Івана Кожедуба, перебуває на казарменому режимі та додатково навчається на факультеті інформаційних та технічних систем Інституту цивільної авіації Харківського національного університету Повітряних Сил імені Івана Кожедуба за заочною формою навчання на контрактній основі з 01 вересня 2018 року по 28 лютого 2022 року та надав до суду апеляційної інстанції щодо цього копію довідки від 19 березня 2019 року.

Частинами 1, 3 статті 369 ЦПК України передбачено, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою. Розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

Частиною 1 статті 369 ЦПК України передбачено, що апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно пункту 1 частини 4 статті 274 ЦПК України в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах, що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів та поділу майна подружжя.

Аналізуючи наведені норми права, судова колегія вважає за необхідне розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно залишити без задоволення, рішення суду залишити без змін.

Рішення суду першої інстанції, з висновком якого погоджується судова колегія, мотивовано тим, що відсутність хоча б одного юридичного факту надання матеріальної допомоги, є підставою для відмови у задоволенні позову.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що в період з 18 березня 2000 року по 28 жовтня 2008 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі та мають від шлюбу спільного сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а. с. 52, 55).

Рішенням Чугуївського міського суду Харківської області від 28 жовтня 2008 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано, вирішено, що неповнолітній син сторін ОСОБА_3 залишиться проживати з батьком.

Рішенням Чугуївського міського суду Харківської області від 20 березня 2009 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_3 аліменти у твердій грошовій сумі у розмірі 233, 00 грн. з усіх видів доходу кожного місяця, починаючи з 14 листопада 2008 року і до досягнення дитиною повноліття.

Із довідки від 01 лютого 2018 року № 3/211 вбачається, що курсант ОСОБА_3 перебуває на військовій службі у Харківському національному університеті Повітряних Сил імені Івана Кожедуба та навчається на 1 курсі. Додатково він навчається на факультеті інформаційних та технічних систем Інституту цивільної авіації Харківського національного університету Повітряних Сил імені Івана Кожедуба за заочною формою навчання на контрактній основі з 01 вересня 2018 року по 28 лютого 2022 року.

Способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину, закріплені у главі 15 СК України і поділяються, зокрема, на аліменти, які стягуються до досягнення дитиною повноліття.

Згідно зі статтею 6 СК України дитиною визнається особа до досягнення нею повноліття.

Обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, передбачений главою 16 СК України.

Зокрема, статтею 199 СК України визначено, що якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення 23 років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Право на утримання припиняється у разі припинення навчання. Право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання.

Пунктом 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 6 «Про застосування судами окремих норм СК України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» роз`яснено, що обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв`язку з цим матеріальної допомоги; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу, тобто відсутність хоча б одного з цих фактів є підставою для відмови у задоволенні позову.

Матеріали справи свідчать про те, що син є повнолітнім, продовжує навчання у вищому навчальному закладі та перебуває на казарменому режимі.

Мати сина, який продовжує навчання, не працює; з 08 грудня 2016 року по 31 жовтня 2017 року вона перебувала на обліку у Первомайському районному центрі зайнятості. За цей період, а саме, з 08 грудня 2016 року по 30 жовтня 2017 року, отримала 10 989, 24 грн.

Станом на 26 листопада 2018 року вона не перебуває у Первомайській міськрайонній філії Харківського обласного центру зайнятості та інших центрах зайнятості України. З інформаційного фонду Державного реєстру фізичних осіб Державної фіскальної служби України про суми виплачених доходів та утриманих податків ОСОБА_2 в період з 01 січня 2018 року по 30 червня 2018 року відсутня інформація про доходи ОСОБА_2 .

Проте, вона не є непрацездатною, не хворіє, не має інвалідності та інших утриманців, тобто вона може надавати матеріальну допомогу своєму сину ОСОБА_3 .

Однак, ОСОБА_3 перебуває на казарменому режимі і всім необхідним його забезпечує держава.

Так, відповідно до пункту 131 Розділу 4 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України військовослужбовці, які проходять строкову службу, курсанти військових навчальних закладів, крім матросів і старшин, які перебувають на кораблях, розміщуються в казармах, а ті, що проходять службу за контрактом, - у гуртожитках у розташуванні військової частини (сімейні - у сімейних гуртожитках або з дозволу командира (начальника)на квартирах поза розташуванням військової частини).

Згідно положень пунктів 199-201 Розділу 5 зазначеного Статуту розподіл часу здійснюється таким чином, щоб забезпечити у військовій частині постійну бойову готовність і проведення занять з бойової підготовки та створити умови для підтримання порядку, військової дисципліни й виховання військовослужбовців, підвищення їх культурного рівня, всебічного побутового обслуговування, відпочинку й харчування.

Для військовослужбовців строкової військової служби і курсантів (слухачів) військових навчальних закладів, навчальних центрів, військових частин встановлюється шестиденний робочий тиждень з одним вихідним днем. Тривалість робочого тижня встановлюється законом.

Розподіл часу у військовій частині протягом доби і протягом тижня здійснюється згідно з розпорядком дня, яким встановлюється виконання основних заходів повсякденної діяльності, навчання й побуту особового складу підрозділів, штабів.

У розпорядку дня має бути передбачений час для проведення ранкової фізичної зарядки, ранкового огляду, ранкового й вечірнього туалету; для навчальних занять і підготовки до них; для інструктажу та розводу добового наряду; для зміни спеціального (робочого) одягу, чищення одягу, взуття, миття рук перед їжею, харчування, обслуговування озброєння, бойової та іншої техніки; для гуманітарної, культурно-освітньої та спортивно-масової роботи, слухання радіо й перегляду телепередач; для приймання хворих у медичному пункті, приймання військовослужбовців командуванням з особистих питань, відвідування військовослужбовців; для особистих потреб військовослужбовців, вечірньої прогулянки, вечірньої перевірки та восьмигодинного сну. Проміжок між харчуванням не може перевищувати 7 годин. Після обіду протягом не менше ніж 30 хвилин заняття не проводяться і роботи не виконуються.

Таким чином, враховуючи особливості організації забезпечення та утримання курсантів військового навчального закладу, ОСОБА_3 , проживаючи в казармі Харківського національного університету Повітряних Сил імені Івана Кожедуба, перебуває на повному державному утриманні, яке включає в себе забезпечення основних потреб особи відповідного віку, що отримує відповідну освіту.

В даному випадку відсутній один із юридичних фактів надання матеріальної допомоги це наявність потреби в матеріальній допомозі, тому позов не підлягає задоволенню.

Посилання ОСОБА_1 на те, що повнолітній син має інші потреби, які не пов`язані з навчанням, тому його позов необхідно задовольнити є необгрунтованими, оскільки положення статті 199 СК України передбачають надання матеріальної допомоги тільки у зв`язку з продовженням навчання, а не з будь яких інших потреб.

Вирішуючи спір, який виник між сторонами справи, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів.

Докази та обставини, на які посилається банк в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції і при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, а ОСОБА_1 звільнено від сплати судових витрат, питання щодо перерозподілу судових витрат не вирішується.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст.374, ст.375, ст. ст. 381-384, 389 ЦПК України
п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Чугуївського міського суду Харківської області від 07 лютого 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий І.В. Бурлака

Судді І.О. Бровченко

А.І. Колтунова

Повний текст постанови складено 11 квітня 2019 року.