АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/81/19Головуючий по 1 інстанції - Смоляр О.А.
Категорія: 27 Доповідач в апеляційній інстанції - Нерушак Л.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 січня 2019 року Апеляційний суд Черкаської області у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

Головуючого Нерушак Л.В. ( суддя - доповідач )

Суддів Бородійчука В.Г., Бабенка В.М.

за участю секретаря Анкудінова О.І.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3

відповідач - ОСОБА_4

особа, яка подала апеляційну скаргу - представник ОСОБА_4 - ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Черкаси апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 на рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 29 жовтня 2018 року, ухваленого під головуванням судді Смоляра О.А. у залі Черкаського районного суду Черкаської області № 23, 29 жовтня 2018 року о 14 год. 15 хв. у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення боргу, - :

в с т а н о в и в :

26.06.2018 року ОСОБА_3 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_4 про стягнення боргу.

Позивач ОСОБА_3 в обґрунтування позовних вимог посилається, що 27.04.2015 року між ним та відповідачем ОСОБА_4 було укладено усний договір позики, згідно до умов якого він надав позичальнику грошові кошти у сумі 91 600 грн.

На підтвердження укладення договору позики відповідач написав позивачу розписку, в якій він зазначив, що зобов'язується повернути зазначену суму коштів до 27.09.2015 року. Однак, на сьогоднішній день відповідач ОСОБА_4 так і не повернув борг у сумі 91 600 грн. ОСОБА_3 вказує, що він, з метою досудового врегулювання спору, 04.05.2018 року направив відповідачу ОСОБА_4 претензію, на яку останній не відповів. У зв'язку з тим, що взяті на себе зобов'язання відповідач не виконав в повному обсязі, то позивач просив суд стягнути з відповідача сума боргу за договором позики від 27.04.2015 року у розмірі 91 600 грн. - основна сума боргу, 7 506 грн. - 3% річних, 35 174,40 грн.- інфляційне збільшення боргу, а всього на загальну суму 134 280, 40 грн.

Рішенням Черкаського районного суду Черкаської області від 29 жовтня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення боргу - задоволено в повному обсязі.

Стягнуто з ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 (місце проживання: АДРЕСА_1, паспорт серії НОМЕР_2, виданий Черкаським РС УДМС України в Черкаській області 16.10.2014 року) на користь ОСОБА_3 (місце проживання: АДРЕСА_2, реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_1, паспорт серії НОМЕР_3, виданий Залізничним РУ ГУ МВС України в м. Києві 10.09.1997 року) борг в сумі 134 280 (сто тридцять чотири тисячі двісті вісімдесят) грн.40 коп.

Стягнуто з ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 (місце проживання: АДРЕСА_1, паспорт серії НОМЕР_2, виданий Черкаським РС УДМС України в Черкаській області 16.10.2014 року) на користь ОСОБА_3 (місце проживання: АДРЕСА_3, реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_1, паспорт серії НОМЕР_3, виданий Залізничним РУ ГУ МВС України в м. Києві 10.09.1997 року) судові витрати в сумі 1342,80 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, представник ОСОБА_4 - адвокат ОСОБА_5 оскаржив рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку, подавши апеляційну скаргу. В обґрунтування апеляційної скарги представник ОСОБА_4 - ОСОБА_5 зазначає, що, на його думку, судом не повно з`ясовані обставини, що мають значення для справи, має місце недоведеність обставин справи, які суд першої інстанції визнав встановленими. В апеляційній скарзі зазначається, що суд, задовольняючи позов в частині стягнення 91 600 грн., згідно даних розписки невірно прийшов до висновку про те, що складання лише розписки, яка була написана особисто боржником достатньо для підтвердження факту укладання договору позики та факту передачі грошей вказаних в розписці. Суд не прийняв до уваги та не дав оцінку тим обставинам, які були зазначені у відзиві на позовну заяву, а саме : ОСОБА_4 вказаних грошей в розписці не отримував, що крім розписки жодних інших доказів на підтвердження вказаних в позовній заяві фактів позивач не надав. Представник відповідача ОСОБА_5 в апеляційній скарзі вказує на те, що суд першої інстанції не прийняв до уваги вимоги ст. 208 та 1047 ЦК України, тому ухвалив незаконне рішення, яке підлягає скасуванню.

Представник ОСОБА_4 - адвокат ОСОБА_5 просить скасувати рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 29.10.2018 року у цивільній справі № 707/1200/18 та винести нове, яким повністю відмовити в задоволенні позовних вимог позивача .

18 грудня 2018 року на адресу апеляційного суду Черкаської області надійшов відзив на апеляційну скаргу від представника позивача - адвоката

ОСОБА_6 У відзиві зазначається, що апеляційна скарга є надуманою та такою, що не підлягає до задоволення. Представник позивача посилається, що факт передачі позивачем відповідачу коштів зафіксований розпискою, у якій відповідач вказує, що він позичив у ОСОБА_3 гроші. Дана розписка і є письмовою формою договору позики в розумінні ст. 1047 ЦК України. Розписку відповідач написав власноручно і дану обставину не заперечує. Також зазначає, що відповідач має право оспорити договір позики у разі, якщо кошти ним не отримано, чи одержано у меншій сумі, ніж зазначено у розписці, але з таким позовом відповідач не звертався.

У відзиві представник позивача ОСОБА_3 - адвокат ОСОБА_6 просить апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_4 - адвоката ОСОБА_5 по справі відхилити.

Відповідно до п. 8 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Справа підлягає розгляду апеляційному суду Черкаської області у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням та викликом сторін у судове засідання.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення представників сторін, які з'явилися в судове засідання, вивчивши та обговоривши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Статтею 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Статтею 263 ЦПК України передбачено, що законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вирішуючи спір та ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог про стягнення боргу, суд першої інстанції виходив з доведеності позовних вимог позивачем, посилаючись на боргову розписку, написану відповідачем, даючи оцінку розписці як належному та допустимому доказу укладення між сторонами договору позики, оскільки розписка містить відомості про дату та суму отриманих в борг коштів, умови їх повернення та підтверджує сам факт передачі коштів. Суд першої інстанції вказав у рішенні, що розрахунки по нарахуванню 3 % річних та інфляційних витрат є вірними, їх судом перевірено, тому суд дійшов висновку про стягнення боргу у сумі 134280, 40 грн., що складається із 91600 грн. - суми основного боргу, 7506 грн. - 3 % річних, 35174, 40 грн. - інфляційне збільшення боргу. Також суд послався у рішенні, що ні відповідачем, ні його представником не надано доказів, що відповідач ОСОБА_4 написав розписку під погрозами з боку позивача чи психологічним тиском. Відсутні дані про звернення відповідача до правоохоронних органів із відповідною заявою, що відповідача примусили написати боргову розписку.

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає висновки такими, що відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Колегія суддів апеляційного суду вважає, що суд першої інстанції, встановивши дійсні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, правильно застосував норми матеріального права, не допустив порушень норм процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення справи, та ухвалив у справі законне і обґрунтоване рішення, підстав для скасування якого апеляційний суд не вбачає, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено обов`язок сторін доводити ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов'язків має право на справедливий судовий розгляд.

Однією з основних засад судочинства, визначених п.8 ч.3 ст. 129 Конституції України є забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції згідно даних змісту розписки від 27.04.2015 року, написаної відповідачем ОСОБА_4, вбачається, що ОСОБА_4 позичив у ОСОБА_3 грошові кошти у сумі 91 600 грн. та зобов`язався повернути їх у строк до 27.09.2015 року.

Взятих та себе зобов'язань відповідач ОСОБА_4 не виконав у строки, вказані у розписці, тому позивач ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом про стягнення грошових коштів, оскільки добровільно повернути кошти відповідач ОСОБА_4 не бажає.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України визначено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої є якості.

Згідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається в письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить зобов'язання повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

У постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року № 6-63цс13 висловлена правова позиція, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Колегія суддів апеляційного суду вважає, що судом першої інстанції належним чином досліджено та перевірено наявні у матеріалах справи докази, відповідно до вимог закону і вказаної вище правової позиції.

Як зазначалось вище, у матеріалах справи наявна копія письмової розписки відповідача від 27.04.2015 року, яка була досліджена судом першої інстанції, та з якої вбачається, що ОСОБА_4 позичив у ОСОБА_3 грошові кошти в сумі 91 600 грн. , і зобов`язався повернути їх у строк до 27.09.2015 року.

Із змісту представленої письмової розписки вбачається, що в ній зазначені: сторони зобов'язання (позикодавець та позичальник), грошова сума, яка передана та отримана у власність, зобов'язання їх повернути в конкретний строк, є особистий підпис позичальника ОСОБА_4, який ним не оспорюється.

Відповідно до вимог ст. 204 ЦК України передбачається презумпція правомірності правочину, якщо його недійсність прямо не встановлена законом, або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно із положеннями частини 2 статті 1046 ЦК України договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

У відповідності до норм чинного цивільного законодавства договір позики відноситься до реальних договорів, тому передача грошей або речей є не тільки виконанням договору, але й його укладенням.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Згідно зі ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст. 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов`язання.

З огляду на вищевикладене, проаналізувавши встановлені фактичні обставини по справі, оцінивши представлені у порядку ст. ст. 77, 80 ЦПК України докази в їх сукупності, колегія суддів апеляційного суду вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 досягнуто згоди стосовно всіх істотних умов договору позики, й письмова розписка відповідача свідчить про його укладення 27.04.2015 року відповідно до вимог чинного цивільного законодавства. Відповідач не надав доказів, які б спростовували укладення договору позики між сторонами .

Відповідно до ч.1 ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки НБУ.

Згідно ч.1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він відповідно до ст. 625 ЦК України зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За таких обставин, колегія суддів апеляційного суду вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку, визнавши розписку належним доказом по справі, тому доводи скаржника є безпідставними та не підлягають задоволенню судом апеляційної інстанції , оскільки не спростовують висновків суду про наявність підстав для задоволення позовних вимог.

Як вбачається з матеріалів справи на момент звернення до суду та ухвалення рішення відповідачем ОСОБА_4 не було здійснено жодних платежів за вищевказаним договором позики, оскільки такі докази не надано, відсутні дані щодо часткового чи повного повернення боргу.

Доводи апеляційної скарги стосовно того, що вказаних грошей у розписці відповідач не отримував, не можуть бути взяті до уваги, оскільки спростовуються доказами в матеріалах справи, а саме розпискою, яка наявна в матеріалах справи, що визнана судом належним, достовірним доказом у справі.

Також, не можуть бути прийняті до уваги та не підлягають задоволенню доводи скаржника стосовно того, що суд першої інстанції не перевірив правильність нарахування стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, оскільки дані твердження є припущенням скаржника щодо недостовірності даних розрахунків, так як скаржником не надано суду своїх розрахунків, які б спростовували розрахунки, надані у підтвердження позовних вимог позивачем.

У відповідності до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Інші доводи апеляційної скарги, наведені скаржником не є суттєвими, і не дають підстав для висновку про неправильність застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно зі ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Виходячи з вищевикладеного, не вбачається, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення допущено порушення норм матеріального чи процесуального права, залишено не розглянутими обставини, що мають значення для справи, тому відсутні підстави для скасування рішення суду першої інстанції .

За таких обставин, апеляційний суд дійшов висновку, що доводи апеляційної скарги є необгрунтованими, були предметом розгляду суду першої інстанції, яким дана належна оцінка, не спростовують висновків суду першої інстанції, тому не підлягають задоволенню апеляційним судом.

З огляду на викладене, апеляційний суд вважає, що ухвалене у справі рішення є законним та обгрунтованим і підстав для його зміни чи скасування, за наведеними у скарзі доводами не вбачається, оскільки доводи апеляційної скарги не є суттєвими, носять суб'єктивний характер, не відповідають обставинам справи, зводяться до невірного трактування норм матеріального права і правильності висновків суду не спростовують, тому рішення суду першої інстанції слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення .

Керуючись ст.ст. 258, 367, 368, 374,375, 381 - 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 - адвоката ОСОБА_5 - залишити без задоволення.

Рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 29 жовтня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення боргу - залишити без змін.

Судові витрати за розгляд апеляційної скарги залишити за особою, яка подавала скаргу.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту постанови.

Головуючий Нерушак Л.В.

Судді Бородійчук В.Г.

Бабенко В.М.