ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 січня 2019 року м.Суми

Справа №579/306/18

Номер провадження 22-ц/816/126/19

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Левченко Т. А. (суддя-доповідач),

суддів - Кононенко О. Ю. , Собина О. І.

з участю секретаря судового засідання - Новікової А.С.,

сторони:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю «АрмаПром»,

розглянув у відкритому судовому засіданні в приміщенні Сумського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Кролевецького районного суду Сумської області від 17 жовтня 2018 року, ухваленого у складі судді Моргуна О.В., у приміщенні Кролевецького районного суду Сумської області, повний текст якого складений 22 жовтня 2018 року,

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2018 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ТОВ «АрмаПром» про стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Вимоги позову обґрунтовано тим, що він перебував у трудових відносинах з ТОВ «АрмаПром» до 28 листопада 2017 року. Під час звільнення з роботи йому не було видано розрахунковий лист і не було проведено повний розрахунок. Так, позивач вважає, що йому не було враховано усіх змін з нормативних робочих днів, тому загальна сума коштів, яка була виплачена з порушенням строку розрахунку, є меншою від його підрахунків. Крім того, у розрахунковому листі не вказана одна відпрацьована ним зміна 28 листопада 2017 року, хоча вказаний день є днем звільнення позивача з роботи. Також позивач не погоджується з розміром компенсації за невикористану відпустку, вважаючи її розмір заниженим. Посилається на те, що за листопад 2017 року йому не була нарахована оплата в сумі 2/3 тарифного окладу за 4 дні місяця по п'ятницях, які були оголошені вихідними днями згідно з наказом підприємства, що позивач вважає простоєм. Крім того, зазначає, що відповідач, виплативши заробітну плату у грудні 2017 року, тим самим, порушив строки розрахунку при звільненні, однак, не нарахував середню заробітну плату за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку.

Посилаючись на вказані обставини, позивач просить суд стягнути з відповідача на його користь заборгованість по заробітній платі в сумі 220 грн; компенсацію частини невикористаної щорічної відпустки у сумі 353 грн 08 коп.; оплату часу простою з розрахунку 2/3 тарифу за дні, оголошені вихідними згідно з наказом адміністрації за 2017 рік у сумі 5882 грн; а також середню заробітну плату за весь час затримки розрахунку у сумі 4007 грн за кожен місяць затримки розрахунку.

Під час розгляду справи позивач позов підтримав частково, просив стягнути з відповідача заборгованість по заробітній платі в сумі 220 грн за неврахований відпрацьований один повний робочий день в листопаді 2017 року, уточнивши день - 29 листопада 2017 року, невраховані 2/3 тарифу за дні, оголошені вихідними за наказом адміністрації за 2016-2017 роки, а також середню заробітну плату за весь час затримки розрахунку. При цьому він зазначив, що компенсацію частини невикористаної щорічної відпустки можливо вважати йому виплаченою в повному обсязі, з цього питання він претензій не має.

Рішенням Кролевецького районного суду Сумської області від 17 жовтня 2018 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Вказане рішення суду позивач оскаржив в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на неповне з'ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального і процесуального права, просить рішення суду скасувати і ухвалити нове судове рішення.

В доводах апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції не витребував у повному обсязі усіх необхідних документів для підтвердження обставин повноти і достовірності проведених з ним розрахунків. Крім того, зазначає, що висновки суду про відсутність у відповідача факту заборгованості по заробітній платі перед позивачем та відсутності обставин простою на підприємстві не відповідають обставинам справи. При цьому, позивач посилається на незаконність наказів відповідача про встановлення неповного робочого дня, вказуючи, що він не надавав своєї згоди на таку зміну істотних умов праці. Відтак, вважає, що йому повинні бути оплачені вказані дні простою. Позивач також вважає помилковим розрахунок суду першої інстанції щодо кількості робочих днів для нарахування середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні і, відповідно, розмір середнього заробітку, який підлягає виплаті позивачу.

Відповідач ТОВ «АрмаПром», в установлений судом строк, подало відзив на апеляційну скаргу, в якому, посилаючись на дотримання судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - без змін. При цьому, зазначає, що доводи позивача про встановлення на підприємстві режиму простою спростовуються матеріалами справи. Зокрема, відповідно до наказу ТОВ «АрмаПром» від 28 лютого 2014 року за № 10/1 всім працівникам товариства з 01 травня 2014 року було встановлено неповний робочий тиждень з оплатою праці пропорційно відпрацьованого часу, а наказом відповідача від 31 травня 2017 року за № 28 у зв'язку з виробничою необхідністю з 01 червня 2017 року всім працівникам товариства було встановлено чотириденний робочий тиждень з оплатою праці пропорційно відпрацьованому часу з наступним режимом роботи: з понеділка по четвер - робочі дні, неробочий день - п'ятниця, а вихідні - субота та неділя. Позивач був ознайомлений із змінами режиму роботи, вказаних наказів не оскаржував, працював в умовах неповного робочого часу, отже, як вважає відповідач, фактично погодився зі змінами умов праці. До того ж, ОСОБА_1 фактично виходив на роботу в об'явлені робочі дні, а у встановлені неробочі дні не з'являвся на роботі.

Крім того, відповідач зауважує, що надав усі витребувані судом та позивачем документи, з якими той мав можливість ознайомитись під час розгляду даної справи в суді першої інстанції. У свою чергу, відповідач стверджує, що розрахунки позивача грунтуються на власних твердженнях та міркуваннях без документального їх підтвердження. Натомість в судовому засіданні викликаним спеціалістом було підраховано середньоденну заробітну плату для компенсації позивачу невикористаної частини відпустки та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні і за наслідками виявлених неточностей відповідач добровільно провів фактичний розрахунок з позивачем.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення позивача, який підтримав апеляційну скаргу, представника відповідача ТОВ «АрмаПром» Назаренко Н.М., яка заперечує проти апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи та перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що трудові права позивача станом на день розгляду даної справи судом першої інстанції з боку відповідача не порушені.

Так, суд першої інстанції установив факт відсутності у позивача заборгованості по заробітній платі. Також, установивши, що у відповідача відбулись зміни режиму роботи підприємства, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення заборгованості за неоплачені вимушені простої, оскільки протягом 2016-2017 років на підприємстві простоїв не було.

Водночас, суд констатував, що позивачу у день звільнення не було виплачено усі належні до виплати суми. Однак, установивши, що відповідач у добровільному порядку провів остаточний розрахунок з позивачем 24 вересня 2018 року, в тому числі, виплатив йому середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення цих вимог позивача.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, так як суд дійшов їх правильно встановивши фактичні обставини справи, з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що позивач ОСОБА_1 з 02 січня 2013 року по 28 листопада 2017 року працював на посаді інженера відділу головного механіка ТОВ «АрмаПром» (а. с. 12).

На підставі заяви від 28 листопада 2017 року того ж дня він був звільнений з роботи за власним бажанням згідно зі ст. 38 КЗпП України (а. с. 12).

Відповідно до наказу ТОВ «АрмаПром» від 27 лютого 2014 року за № 9/1 з травня 2014 року було змінено істотні умови праці, а саме: працівників було переведено на неповний робочий тиждень; у разі відмови працівників від роботи на умовах неповного часу було прийнято рішення вивільнити їх відповідно до чинного законодавства України, а також вирішено проводити оплату праці відповідно до відпрацьованого часу (а. с. 159). Згідно з наказом відповідача від 28 лютого 2014 року за № 10/1 всім працівникам товариства з 01 травня 2014 року було встановлено неповний робочий тиждень з оплатою праці пропорційно відпрацьованому часу з наступним режимом роботи: робочі дні - понеділок, вівторок, середа; неробочі дні - четвер, п'ятниця; вихідні дні: субота, неділя (а. с. 28).

Наказом відповідача від 31 травня 2017 року за № 28 у зв'язку з виробничою необхідністю всім працівникам ТОВ «АрмаПром» з 01 червня 2017 року було встановлено чотириденний робочий тиждень з оплатою праці пропорційно відпрацьованому часу з таким режимом роботи: робочі дні - понеділок, вівторок, середа, четвер; неробочі дні - п'ятниця; вихідні дні - субота, неділя. Вказаним наказом відмінено дію наказу № 10/1 від 28 лютого 2014 року про встановлення на підприємстві триденного робочого тижня для всіх працівників (а. с. 72).

У той же час, наказами відповідача у зв'язку з виробничою необхідністю четвер 26 січня 2017 року, п'ятниця 21 квітня 2017 року, п'ятниця 12 травня 2017 року, п'ятниця 09 червня 2017 року, п'ятниця 30 червня 2017 року, п'ятниця 18 серпня 2017 року та п'ятниця 20 жовтня 2017 року були встановлені робочими днями з оплатою праці згідно відпрацьованого часу (а. с. 38, 63, 71, 72, 80, 95, 110).

Як вбачається зі складеного працівниками ТОВ «АрмаПром» акту від 28 листопада 2017 року за № 1, ОСОБА_1, інженер відділу головного механіка, був відсутній на роботі 28 листопада 2017 року без поважних причин з 08-години 00 хв. по 17-годину 00 хв. впродовж робочого дня (а. с. 31). Позивач ОСОБА_1 від письмових пояснень відмовився, акт про відсутність на робочому місці впродовж робочого дня підписувати відмовився, про що працівниками ТОВ «АрмаПром» також був складений відповідний акт від 29 листопада 2017 року за № 1 (а. с. 32).

На підставі заяви від 28 листопада 2017 року того ж дня ОСОБА_1 був звільнений з роботи за власним бажанням згідно зі ст. 38 КЗпП України (а. с. 12, 34).

Разом з тим, у письмових поясненнях ТОВ «АрмаПром» повідомило суд першої інстанції, що у зв'язку з виявленою технічною помилкою у розрахунку компенсації за невикористану частину відпустки позивачу була виплачена недорахована сума компенсації у розмірі 21 грн, а також підприємство прийняло рішення про те, що хоча позивач ОСОБА_1 і не приступав до виконання своїх посадових обов'язків, але був присутній на підприємстві та оформляв власне звільнення, оплатити йому дві години, які він фактично був присутній, що становить 55 грн. Зазначені грошові кошти були нараховані та виплачені позивачу в червні 2018 року.

Згідно розрахунку відповідача позивачу підлягає компенсації 14 календарних днів невикористаної відпустки на день звільнення в сумі 2023 грн 84 коп. (а.с.212). Вказані кошти в сумі 2023 грн 84 коп. були виплачені позивачу трьома платежами (у грудні 2017 року, червні 2018 року та вересні 2018 року) (а. с. 17, 183, 216).

За положеннями частини 1 статті 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Згідно з частиною 1 статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Вимогами статті 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Як передбачено статтею 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Згідно наданого відповідачем розрахунку середньоденної заробітної плати за час затримки розрахунку при звільненні середньоденна заробітна плата з розрахунку двох місяців для виплати середньої заробітної плати за час затримки розрахунку при звільненні по лютий 2018 року становить 231 грн 36 коп. З березня 2018 року відповідачем було застосовано коефіцієнт підвищення заробітної плати, що становить 1,18, тому середньоденна заробітна плата становить 273 грн 01 коп.

Судом першої інстанції було встановлено, що відповідачем відповідно до зазначеного розміру середньоденної заробітної плати позивача, який обраховано згідно положень Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 року, здійснено нарахування та виплата позивачу середнього заробітку за весь час затримки розрахунку, тобто з 28.11.2017 року по 24.09.2018 року, зокрема: у червні 2018 року ОСОБА_1 нарахований середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з грудня 2017 року по червень 2018 року в сумі 34393,28 грн (а.с.183). З урахуванням встановлених законом податків і зборів, грошові кошти в сумі 27686,59 грн. були виплачені позивачу, що підтверджується виписками по картковому рахунку ОСОБА_1 в АТ КБ «ПриватБанк» (а.с.179, 180, 182). Крім того позивачу 24 вересня 2018 року було виплачено середній заробіток за час затримки розрахунку в сумі 15138 грн., що підтверджується випискою по картковому рахунку ОСОБА_1 в АТ КБ «ПриватБанк» (а.с.215). Отримання всіх зазначених виплат було підтверджене відповідачем ОСОБА_1 в судовому засіданні під час розгляду справи.

Перевіривши зазначені виплати, з наведенням відповідного розрахунку середнього заробітку за час затримки розрахунку, який підлягав виплаті позивачу, суд першої інстанції правильно встановив, що відповідачем виплачено позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку (24.09.2018 р.) в повному обсязі.

Щодо доводів апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції невірно визначив суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, то колегія суддів виходить з наступного. Зокрема, незважаючи на те, що суд визначив вказаний розмір з урахуванням чотириденного робочого тижня, проте сам відповідач в остаточному розрахунку з позивачем урахував і неробочі дні п'ятниці, добровільно виплативши позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з грудня 2017 по 24 вересня 2018 року. При цьому, посилання позивача в апеляційній скарзі на неврахування відповідачем двох робочих днів при підрахунку кількості днів для обчислення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за вересень місяць 2018 року не може бути підставою для задоволення апеляційної скарги, так як згідно цього ж розрахунку відповідач нарахував середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за грудень 2017 року - січень 2018 року у більшому розмірі, виходячи із п'ятиденного робочого тижня, незважаючи на те, що у ці місяці п'ятниця була неробочим днем, окрім п'ятниць 29 грудня 2017 року та 05 і 12 січня 2018 року, відповідно (а. с. 125-а, 133, 212-213).

Частиною 1 статті 34 КЗпП України визначено, що простій - це зупинення роботи, викликане відсутністю організаційних або технічних умов, необхідних для виконання роботи, невідворотною силою або іншими обставинами.

Частинами 1-4 статті 113 КЗпП України передбачено, що час простою не з вини працівника оплачується з розрахунку не нижче від двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу).

Про початок простою, крім простою структурного підрозділу чи всього підприємства, працівник повинен попередити власника або уповноважений ним орган чи бригадира, майстра або посадових осіб.

За час простою, коли виникла виробнича ситуація, небезпечна для життя чи здоров'я працівника або для людей, які його оточують, і навколишнього природного середовища не з його вини, за ним зберігається середній заробіток.

Час простою з вини працівника не оплачується.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідач не оплатив позивачу нібито самовільно встановлені вихідні дні, які він вважає простоєм, не заслуговують на увагу як такі, що спростовуються матеріалами справи, так як вказаний режим роботи з неробочими днями по п'ятницях за період з травня 2017 року по листопад 2017 року був встановлений відповідачем на підставі наказів, які є чинними. До того ж, позивач, під час розгляду даної справи судом першої інстанції, не заперечував, що був ознайомлений зі зміною режиму роботи та у вказані неробочі дні не з'являвся на підприємстві.

Встановивши відсутність доказів того, що протягом 2016-2017 років позивач працював неповний робочий тиждень у зв'язку з простоєм підприємства, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення його вимоги про стягнення з відповідача заборгованості за неоплачені вимушені простої згідно ст. 113 КЗпП України.

Враховуючи зазначене, не заслуговують на увагу колегії суддів доводи апеляційної скарги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні після проведення остаточного розрахунку, тобто, після 24 вересня 2018 року по грудень 2018 року, так як заборгованість по заробітній платі у відповідача перед позивачем відсутня.

Що стосується доводів апеляційної скарги про незаконність наказів щодо встановлення режиму роботи підприємства в умовах неповного робочого тижня, то вони не можуть бути предметом апеляційного перегляду, ураховуючи, що вказане питання не було предметом позовних вимог та не розглядалось судом першої інстанції.

Крім того, не можуть бути задоволені вимоги апеляційної скарги про зміну предмету і підстав позову, так як Цивільний процесуальний кодекс України не надає такого права позивачу на стадії апеляційного перегляду судового рішення. Такі процесуальні дії позивач має право здійснювати тільки під час розгляду справи судом першої інстанції.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що суд першої інстанції під час розгляду даної справи не витребував усіх запитуваних позивачем документів не може бути підставою для зміни чи скасування законного і обґрунтованого рішення суду, оскільки суд витребував усі необхідні документи в межах предмету і підстав позову.

Таким чином колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду і не містять нових даних, які б давали підстави для скасування оскаржуваного рішення суду. Правильно встановивши фактичні обставини справи, суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Відповідно до п. 2 ч. 6 ст. 19 та п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції у даній справі, як малозначній, не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись ст. ст. 367; 374 ч. 1 п. 1; 375; 381-382 ЦПК України, суд -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Кролевецького районного суду Сумської області від 17 жовтня 2018 року в даній справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.

Повне судове рішення складено 18 січня 2019 року.

Головуючий: Т.А. Левченко

Судді: О.Ю. Кононенко

О.І. Собина