Постанова

Іменем України

28 серпня 2019 року

м. Київ

справа № 346/5723/16-ц

провадження № 61-25281св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Кривцової Г. В. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Луспеника Д. Д.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Апеляційного суду Івано-Франківської області у складі колегії суддів: Томин О. О., Мелінишин Г. П., Максюти І. О., від 09 жовтня 2017 року,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 про захист честі, гідності та ділової репутації, відшкодування моральної шкоди.

Позовна заява ОСОБА_1 мотивована тим, що вона постійно проживає у м. Коломия, працює директором газети «Реклама», займає активну громадську позицію та бере участь у суспільному житті рідного міста як голова Коломийської міської організації «Радикальної партії Олега Ляшка ». Під час своєї громадської діяльності вона отримувала численні звернення від громадян з приводу перепідпорядкування наявних в м. Коломия дитячо-юнацьких спортивних шкіл. Зазначала, що громадськість була обурена рішенням Коломийської міської ради «Про деякі питання роботи дитячо-юнацьких спортивних шкіл» від 13 липня 2016 року. Для привернення уваги громадськості до виниклої проблеми, ІНФОРМАЦІЯ_2 під стінами Коломийської міської ради організовано віче.

Після завершення вказаного масового заходу, від своєї дочки їй стало відомо про те, що ІНФОРМАЦІЯ_2 начальником відділу інформаційної політики Коломийської міської ради ОСОБА_2. поширено для невизначеного кола осіб, шляхом публікації на особистій сторінці в соціальній мережі «Facebook», інформацію наступного змісту: « Коротко про сьогоднішнє віче». Перше - збирала його Шанувальниця коломийської синагоги ОСОБА_1. Так саме та ОСОБА_1 , яка нібито заступилась за людей з ТЦ «Європа», хоча сама була причетна до продажу підприємцям площ про 70-100 тис баксів і без документів. Гроші банку вони з ОСОБА_13 не повернули, а потім ще й вбирались в костюми дідів морозів. Словом, блазні. Друге - людям відверто брешуть, буцім спортивну школу закривають, насправді ж відкривають ще одну. Так-так, в Коломиї буде три спорт школи і нема в цьому нічого поганого. Третє - добра частка «мітингувальників» були проплачені. на власні вуха почула розмову підлітків про оплату і умови перебування серед протестуючих. їх видавали за учнів ДЮСШ, насправді ж спортивного в них хіба кросівки абібас. Останнє - нардеп ОСОБА_14. Ну тут уже нема слів одні матюки. Словом то все танці блаженних. Не ведіться, друзяки.» (орфографія та пунктуація автора збережені).

Доказами даної обставини є знімок екрану комунікаційного пристрою її дочки. На момент звернення до суду з цим позовом повідомлення відповідача видалено з її сторінки за невідомих їй обставин.

Вважала, що дана інформація носить образливий характер, не відповідає дійсності, принижує її честь та гідність і наносить шкоду діловій репутації.

З урахуванням зазначеного, ОСОБА_1 просилапоновити її порушене немайнове право на честь, гідність та ділову репутацію шляхом визнання поширеної інформації недостовірною та такою, що порушує її честь, гідність і ділову репутацію; зобов`язати ОСОБА_2 спростувати поширену про неї інформацію, шляхом публікації на особистій сторінці в соціальній мережі «Facebook» повідомлення з наступним текстом: «Хочу вибачитись перед ОСОБА_1 за свій пост від ІНФОРМАЦІЯ_2. Моє твердження про її відношення до Коломийської синагоги, до продажу приміщень в ТЦ «Європа» і про підкуп мітингувальників на віче від ІНФОРМАЦІЯ_2 не відповідають дійсності»; стягнути з ОСОБА_2 на її користь 10 000 грн у відшкодування моральної шкоди.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 27 червня 2017 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано недостовірною та такою, що порушує честь, гідність та ділову репутацію ОСОБА_1 поширену ОСОБА_2 в мережі Інтернет на особистій сторінці у соціальній мережі «Facebook» ІНФОРМАЦІЯ_2 інформацію: «Так саме та ОСОБА_1 … хоча сама була причетна до продажу підприємцям площ по 70-100 тис баксів і без документів. Гроші банку вони з ОСОБА_13 не повернули…» та «…добра частка «мітингувальників» були проплачені, на власні вуха почула мову підлітків про оплату і умови перебування серед протестуючих.»

Зобов`язано ОСОБА_2 спростувати вищезазначену інформацію шляхом публікації на особистій сторінці в соціальній мережі «Facebook» повідомлення з наступним текстом: «Спростування (заголовок). Спростовую поширену мною в пості від ІНФОРМАЦІЯ_2 недостовірну інформацію. Мої твердження про причетність ОСОБА_1 до продажу приміщень в ТЦ «Європа» підприємцям по 70-100 тисяч доларів США без документів, в тому числі і про неповернення нею грошей за дане приміщення банку, а також про підкуп нею мітингувальників на віче ІНФОРМАЦІЯ_2 не відповідають дійсності.»

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 10 000 грн у відшкодування моральної шкоди.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_2 у мережі Інтернет на особистій сторінці у соціальній мережі «Facebook» поширила для необмеженого кола осіб недостовірну та таку, що принижує честь, гідність та ділову репутацію інформацію про ОСОБА_1 , яка є публічною особою, чим спричинила позивачу моральну шкоду, а тому дійшов висновку про наявність правових підстав для зобов`язання відповідача спростувати таку інформацію та стягнення з останньої на користь позивача моральної шкоди.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням Апеляційного суду Івано-Франківської області від 09 жовтня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено, рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позову, суд апеляційної інстанції виходив з того, що позивач не надала доказів на підтвердження того, що інформація, яку остання просить визнати недостовірною, поширена в соціальній мережі «Facebook» саме ОСОБА_2 . При цьому, суд апеляційної інстанції врахував, що позивач є публічною особою, межа допустимої критики якої є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У листопаді 2017 року ОСОБА_1 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що суд апеляційної інстанції, дійшовши висновку про відсутність доказів на підтвердження того, що інформацію, яку вона просить визнати недостовірною, поширено саме відповідачем, не надав належної оцінки доказам, які містяться в матеріалах справи.

Також суд апеляційної інстанції помилково застосував до спірних правовідносин пункт 21 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист честі і гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 23 лютого 2009 року № 1, Декларацію про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації від 12 лютого 2004 року і Резолюцію 1165 (1998) Парламентської Асамблеї Ради Європи про право на недоторканість приватного життя, оскільки поширена інформація не стосується висловлюваних нею ідей суспільного розвитку, критики її дій як громадського активіста чи оціночним судженням з їх приводу.

Отже, застосування ширших меж допустимої критики щодо неї є безпідставним.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 09 листопада 2017 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано матеріали цивільної справи із суду першої інстанції.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями 06 червня 2019 року справу призначено колегії суддів у складі судді-доповідача Кривцової Г. В. та суддів: Гулька Б. І., Луспеника Д. Д.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

ОСОБА_1 є головою Коломийської міської організації «Радикальна партія Олега Ляшка», директором газети «Реклама».

На сторінці у соціальній мережі «Facebook» під іменем «ОСОБА_2» ІНФОРМАЦІЯ_2 поширена для невизначеного кола осіб, шляхом публікації, інформація наступного змісту:

« Коротко про сьогоднішнє віче». Перше - збирала його Шанувальниця коломийської синагоги ОСОБА_1. Так саме та ОСОБА_1 , яка нібито заступилась за людей з ТЦ «Європа», хоча сама була причетна до продажу підприємцям площ про 70-100 тис баксів і без документів. Гроші банку вони з ОСОБА_13 не повернули, а потім ще й вбирались в костюми дідів морозів. Словом, блазні. Друге - людям відверто брешуть, буцім спортивну школу закривають, насправді ж відкривають ще одну. Так-так, в Коломиї буде три спорт школи і нема в цьому нічого поганого. Третє - добра частка «мітингувальників» були проплачені. на власні вуха почула розмову підлітків про оплату і умови перебування серед протестуючих. їх видавали за учнів ДЮСШ, насправді ж спортивного в них хіба кросівки абібас. Останнє - нардеп ОСОБА_14. Ну тут уже нема слів одні матюки. Словом то все танці блаженних. Не ведіться, друзяки.»

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що рішення суду апеляційної інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 3 ЦПК України 2004 року, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно з положеннями статті 57 ЦПК України 2004 року, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Відповідно до статті 60 ЦПК України 2004 року, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Аналогічні положення містить стаття 81 чинного ЦПК України.

Відповідно до статті 34 Конституції України, кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.

Згідно зі статтею 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Статтею 201 ЦК України передбачено, що честь, гідність і ділова репутація є особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством.

Главою 22 Цивільного кодексу України визначено перелік особистих немайнових прав фізичної особи, серед яких право на повагу до гідності та честі (стаття 297 ЦК України) та право на недоторканість ділової репутації (стаття 299 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

Пленум Верховного Суду України у пункті 15 постанови від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» роз`яснив судам, що при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права.

Установивши, що інформацію, яку просить визнати недостовірною позивач, поширено на сторінці у соціальній мережі «Facebook» під іменем « ОСОБА_2 », а відповідач користується сторінкою в соціальній мережі «Facebook» під іменем « ОСОБА_2» та заперечувала факт поширення на своїй сторінці вказаної інформації про ОСОБА_1 , суд апеляційної інстанції правильно виходив із того, що позивач не довела факт поширення інформації саме відповідачем.

При цьому судом установлено, що позивач є публічною особою, оскільки обіймає публічну посаду, а саме є головою Коломийської міської організації «Радикальна партія Олега Ляшка», директором газети «Реклама».

За змістом частини першої статті 302 ЦК України фізична особа має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію.

Кожен має право на свободу вираження поглядів в розумінні статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якою передбачено свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів.

За положеннями статті 29 Закону України «Про інформацію» від 02 жовтня 1992 року № 2657-XII (далі - Закон № 2657-XII) суспільство має право на отримання суспільно необхідної інформації і предметом суспільного інтересу вважається інформація, яка свідчить про загрозу державному суверенітету, територіальній цілісності України; забезпечує реалізацію конституційних прав, свобод і обов`язків; свідчить про можливість порушення прав людини, введення громадськості в оману, шкідливі екологічні та інші негативні наслідки діяльності (бездіяльності) фізичних або юридичних осіб тощо.

При цьому суспільство також має право на отримання інформації яка відповідає дійсності та надає можливість суспільству здійснити її оцінку самостійно на основі усіх фактів та різноманіття думок щодо оцінки такої інформації та її значення для суспільства, тому так важливо, щоб інформація, яка розповсюджується будь-ким, а особливо засобами масової інформації або лідерами суспільної думки, посадовими особами, державними службовцями, відповідала дійсності з одного боку, а з іншого була суспільно значуща та задовольняла попит суспільства на необхідність контролю за діяльністю державних органів та їх посадових осіб.

За таких обставин, з огляду на необхідність громадського контролю за діяльністю державних органів та посадових осіб інформація, яка розповсюджується щодо державних посадовців, публічних осіб є суспільно важливою інформацією, а обмеження щодо розповсюдження цієї інформації та межі критики та оцінки поведінки є більш ширшими, ніж межі критики та оцінки поведінки пересічного громадянина.

Публічна особа, державний службовець, повинен бути готовим до підвищеного рівня критики, у тому числі у грубій формі, прискіпливої уваги суспільства і підвищеної зацікавленості суспільства його діяльністю та/або особистим життям тощо, адже вони, обираючи кар`єру публічної особи, погодились на таку увагу.

Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням, чи критикою та чи є вона такою, що виходить за межі допустимої критики за встановлених судами фактичних обставин справи.

Відповідно до частини другої статті 47-1 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Таким чином, згідно статті 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, особливо якщо такі висловлювання стосуються публічної особи, або посадової особи рівня суспільного значення та його діяльність представляє суспільний інтерес.

Суду слід уважно розрізняти факти та оціночні судження і критику у поєднанні з дотриманням розумних меж цих суджень.

Наявність фактів можна довести, а правдивість оціночних суджень не можна. Що ж стосується оціночних суджень, цю вимогу неможливо виконати, і вона є порушенням самої свободи поглядів, яка є основною складовою права, гарантованого статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Лінгенс проти Австрії»).

У разі якщо позивач є публічною особою, то суд, розглядаючи і вирішуючи справу про захист його гідності, честі чи ділової репутації, повинен ураховувати положення Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації (далі - Декларація), а також рекомендації, що містяться у Резолюції № 1165 (1998) Парламентської Асамблеї Ради Європи про право на недоторканність особистого життя (далі - Резолюція).

У Резолюції зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі).

У статтях 3, 4, 6 Декларації вказується, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися «виставити» себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами.

Проблеми, пов`язані з особливостями реалізації права громадян на свободу вираження поглядів і критику стосовно дій (бездіяльності) посадових та службових осіб, неодноразово були предметом розгляду Європейського суду з прав людини.

Застосовуючи положення статті 10 Конвенції про захист прав людини та основних свобод у рішеннях «Газета «Україна-центр» проти України», «Нікула проти Фінляндії», «Яновський проти Польщі» та інших, Суд підкреслює, що межі допустимої інформації щодо посадових та службових осіб можуть бути ширшими порівняно з межами такої ж інформації щодо звичайних громадян.

Свобода дотримуватися своїх поглядів є основною передумовою інших свобод, гарантованих статтею 10 Європейської конвенції з прав людини, і вона користується майже абсолютним захистом у тому сенсі, що можливі обмеження, закладені в пункті 2 цієї статті. Крім того, поряд з інформацією чи даними, що підлягають перевірці, стаття 10 захищає і погляди, критичні зауваження або припущення, правдивість яких не може бути піддана перевірці на правдивість. Оціночні судження також користуються захистом - це передумова плюралізму поглядів.

Європейський суд з прав людини 02 червня 2016 року ухвалив рішення у справі № 61561/08 «Інститут економічних реформ проти України», де розглядаючи питання забезпечення балансу між свободою вираження поглядів та захистом репутації особи, зазначив, що відповідно до пункту 2 статті 10 Конвенції, існує мало можливостей для обмеження політичних висловлювань чи дебатів з питань, що становлять суспільний інтерес, при цьому високий рівень захисту свободи вираження поглядів буде надаватися у випадках, коли висловлювання стосуються питання, що становить суспільний інтерес.

У зазначеному рішенні суд проводить відмінність між твердженнями про факти і оціночними судженнями. Існування фактів можна довести, тоді як правдивість оціночних суджень не підлягає доведенню. Оціночне судження не може бути доведене, це порушує саму свободу думки, яка є основною частиною права, гарантованого статтею 10 Конвенції.

Для того, щоб розрізняти фактичне твердження і оціночне судження, необхідно брати до уваги обставини справи і загальний тон зауважень, оскільки твердження про питання, що становлять суспільний інтерес, є оціночними судженнями, а не констатацію фактів.

У справі «Дюльдін і Кіслов проти Росії» Європейський суд з прав людини зазначив: «37. Суд знову повторює, що свобода вираження являє собою одну з найважливіших основ демократичного суспільства та одну з базових умов його прогресу. Відповідно до частини другої статті 10 (Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод), вона стосується не лише «інформації» або «ідей», які сприймаються схвально або вважаються необразливими, або не викликають інтересу, але й тих, що ображають, шокують або непокоять. Такими є вимоги плюралізму, толерантності та свободи поглядів, без яких не існує «демократичного суспільства».

З урахуванням наведених норм матеріального права, практики Європейського суду з прав людини, суд апеляційної інстанції, належним чином дослідивши та оцінивши надані сторонами докази, дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про захист честі, гідності та ділової репутації.

Також суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення з відповідача на її користь 10 000 грн у відшкодування моральної шкоди, оскільки вказані вимоги є похідними від вимоги про захист честі, гідності та ділової репутації.

Доводи касаційної скарги про неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права є безпідставними, оскільки суд, вирішуючи спір, правильно застосував до спірних правовідносин пункт 21 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист честі і гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 23 лютого 2009 року № 1, положення Декларації та Резолюції, оскільки позивач є публічною особою.

Інші доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів, що згідно з положеннями статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а рішення апеляційного суду - без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Івано-Франківської області від 09 жовтня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Г. В. Кривцова Б. І. Гулько Д. Д. Луспеник