Дата документу 12.04.2019 Справа № 310/2246/18
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №310/2246/18 Головуючий у 1 інстанції: Дністрян О.М.
Провадження № 22-ц/807/1281/19 Суддя-доповідач: Дашковська А.В.
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«12» квітня 2019 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Дашковської А.В.,

суддів: Кримської О.М.,

Бєлки В.Ю.,

розглянувши в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу з апеляційною скаргою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 26 грудня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , треті особи: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , про стягнення аліментів на утримання батьків,

ВСТАНОВИВ:

В квітні 2018 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулись до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення аліментів на утримання батьків.

В обґрунтування позовних вимог зазначили, що ОСОБА_1 68 років, не працює, отримує пенсію за інвалідністю в сумі 1452 грн., інших джерел доходів не має, є інвалідом з дитинства, має виражений правосторонній спастичний геміпарез, хворобу нирок та сечовивідних шляхів. ОСОБА_2 65 років, не працює, отримує пенсію за віком в розмірі 1550,81 грн., інших джерел доходів не має, хворіє на гіпертонію та варикозне розширення вен.

Відповідач є їх сином та проходить службу по контракту в військовій частині № НОМЕР_1 , має постійний дохід, склад його сім`ї 3 особи, має можливість надавати їм матеріальну допомогу, платить аліменти на дитину від першого шлюбу у розмірі 1/4 частини доходів в місяць.

ОСОБА_3 матеріальну допомогу їм не надає.

На підставі зазначеного просили стягнути з відповідача аліменти на утримання ОСОБА_1 у розмірі 1/6 частини усіх його доходів щомісячно та на утримання ОСОБА_2 у розмірі 1/6 частини усіх його доходів щомісячно, починаючи з дати подання позовної заяви та до зміни матеріального та сімейного стану сторін.

Ухвалою Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 19 червня 2018 року за заявою ОСОБА_1 та ОСОБА_2 залучено до участі у розгляді справи в якості третіх осіб ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .

Рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 26 грудня 2018 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 подали апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на існування потреби в матеріальній допомозі, визнання позову відповідачем, безпідставне врахування заперечень третьої особи ОСОБА_4 , незалучення до участі у розгляді справи сина ОСОБА_2 від першого шлюбу, просять скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

ОСОБА_4 подала відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначила, що позивачами було надано недостовірні відомості щодо розміру доходів, позивачем ОСОБА_2 не заявлялось клопотання про залучення до участі у розгляді справи її сина від першого шлюбу як співвідповідача, з відповідача ще стягуються аліменти на утримання двох дітей.

Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 08 лютого 2019 року апеляційне провадження за вищезазначеною апеляційною скаргою відкрито, та ухвалою Запорізького апеляційного суду від 15 березня 2019 року справу призначено до апеляційного розгляду без повідомлення учасників справи в порядку ч. 2 ст. 369 ЦПК України в редакції, чинній з 15 грудня 2017 року.

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу.

Зважаючи на те, що ціна позову у справі становить менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа є малозначною, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.

Згідно з частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачами не доведено існування потреби в отриманні матеріальної допомоги від відповідача.

Колегія суддів погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції.

Судом першої інстанції встановлено, що позивачі є батьками ОСОБА_3 (а.с.12).

Згідно з довідкою Лікувально-трудової експертної комісії серія ЮВ №3583666 ОСОБА_6 є інвалідом дитинства другої групи (а.с.10). Відповідно до висновку №331 КП «Приморський РЦПМСД» має виражений правосторонній спастичний геміпарез, є інвалідом ІІ групи з дитинства, потребує стороннього нагляду (а.с.11).

Матеріали справи містять довідку Приморського об`єднаного управління Пенсійного фону України в Запорізькій області, згідно з якою ОСОБА_1 знаходиться на обліку в зазначеному управлінні та за період жовтень 2017р. березень 2018 р. отримував пенсію в розмірі 1452,00 грн. щомісячно; довідку Приморського управління соціального захисту від 16.10.2018р., згідно з якою ОСОБА_1 отримує соціальну допомогу інвалідам з дитинства 2-ої групи у розмірі 1452,00 грн. щомісячно (а.с.8,89).

Відповідно до довідки Приморського об`єднаного управління Пенсійного фону України в Запорізькій області ОСОБА_2 перебуває на обліку в зазначеному управлінні та отримує пенсію за віком в розмірі 1550,81 грн. щомісячно; згідно з довідкою Приморського управління соціального захисту від 16.10.2018р. ОСОБА_2 отримує соціальну допомогу за надання соціальних послуг громадянину похилого віку, інваліду 2-ої групи у розмірі 143,50 грн. щомісячно (а.с.8,88).

Також з відомостей з Державного реєстру фізичних осіб платників податків ДФС України про суми виплачених доходів вбачається, що ОСОБА_1 у 2017 році виплачено дохід від оренди майна у розмірі 12582,00 грн., ОСОБА_2 у 2017 році виплачено дохід від оренди майна у розмірі 6947,00 грн. (а.с.103,104).

Відповідач є працездатним, має двох доньок: ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.14), та ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.13). ОСОБА_3 є військовослужбовцем військової частини НОМЕР_1 м.Бердянськ (а.с.15), згідно довідки про доходи за період з липня 2016 року до грудня 2017 року отримав загальний дохід у сумі 136783,78 грн., що у середньому складає 7599,10 грн. на місяць (а.с.9).

Спірні правовідносини регулюються положеннями Сімейного кодексу України.

Згідно з частиною першою статті 202 СК України повнолітні дочка, син зобов`язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги.

За приписами статті 205 СК України суд визначає розмір аліментів на батьків у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) з урахуванням матеріального та сімейного стану сторін. При визначенні розміру аліментів та додаткових витрат суд бере до уваги можливість одержання утримання від інших дітей, до яких не пред`явлено позову про стягнення аліментів, дружини, чоловіка та своїх батьків.

Обов`язок повнолітніх дочки, сина утримувати своїх непрацездатних батьків не є абсолютним.

Необхідність матеріальної допомоги визначається в кожному конкретному випадку в залежності від матеріального становища батьків. До уваги суд бере отримання батьками пенсії, державних пільг, субсидій, наявність у батьків майна, що може приносити дохід, тощо. Сам факт непрацездатності батьків не зумовлює виникнення у дітей обов`язку надання їм утримання - стан непрацездатності має супроводжуватися необхідністю отримувати сторонню матеріальну допомогу. Свідченням такої потреби є отримання матір`ю чи батьком доходів, які є меншими за прожитковий мінімум. Згідно з діючим законодавством держава забезпечує необхідним утриманням непрацездатних осіб - пенсією за віком, пенсією з інвалідності, державною допомогою тощо. Тому під час постановлення рішення суду слід зважати на розмір такого державного утримання і ставити його у залежність із прожитковим мінімумом.

Прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність, на час звернення ОСОБА_1 , ОСОБА_2 з позовом у відповідності до ст. 7 Закону України «Про державний бюджет на 2018 рік» становив 1373 грн., на час ухвалення рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 26 грудня 2018 року 1497 грн.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що доходи позивачів є за розміром вищими, ніж встановлений законом прожитковий мінімум для категорії осіб, до яких вони відносяться, а тому відсутні підстави вважати, що позивачі є особами, які потребують сторонньої матеріальної допомоги.

Відповідно до ст.ст. 76,81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Позивачами не надано ані в суді першої, ані в суді апеляційної інстанції доказів на підтвердження того, що отримувані ними доходи є недостатніми.

Посилання в апеляційній скарзі на незалучення в якості третьої особи сина ОСОБА_2 від першого шлюбу не можуть бути прийняті до уваги, оскільки відповідне клопотання позивачами не заявлялось.

Доводи апеляційної скарги щодо безпідставного врахування заперечень третьої особи ОСОБА_4 , оскільки вона не є особою, яка має право на залучення до розгляду даної справи, є неприйнятним, оскільки ОСОБА_4 була залучена до участі у розгляді справи саме за заявою позивачів.

Інші приведені в апеляційній скарзі доводи є такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції та не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці.

Згідно зі ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" від 23 лютого 2006 року № 3477-IV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського Суду як джерело права.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (справа "Проніна проти України", № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Вагомих, достовірних та достатніх доводів, які б містили інформацію щодо предмета доказування і спростовували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, апеляційна скарга не містить.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку згідно з вимогами ЦПК України, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення.

Колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачається, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 279, 368, 369, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 26 грудня 2018 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Повний текст постанови складений 12 квітня 2019 року.

Головуючий

Судді: