Постанова

Іменем України

16 січня 2019 року

м. Київ

справа № 754/12314/15-ц

провадження № 61-32932св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А. (суддя-доповідач),

суддів: Карпенко С. О., Кузнєцова В. О., Луспеника Д. Д., Погрібного С. О.,

учасники справи:

позивач (відповідач за зустрічним позовом) - Публічне акціонерне товариство «Універсал Банк»,

відповідач (позивач за зустрічним позовом) - ОСОБА_1,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 27 червня 2017 року у складі судді Клочко І. В. та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 12 жовтня 2017 року у складі колегії суддів: Андрієнко А. М., Заришняк Г. М., Мараєвої Н. Є.,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2015 року Публічне акціонерне товариство «Універсал Банк» (далі - ПАТ «Універсал Банк», банк) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором. Обґрунтовуючи позовні вимоги, ПАТ «Універсал Банк» посилалося на те, що 13 грудня 2007 року між Відкритим акціонерним товариством «Універсал Банк» (далі - ВАТ «Універсал Банк»), правонаступником якого є ПАТ «Універсал Банк», та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 061-2914/840-0689, за умовами якого ОСОБА_1 отримала кредит у розмірі 119 400 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12,75 % річних на суму залишку заборгованості з кінцевим терміном повернення до 10 грудня 2029 року. Між сторонами також було погоджено, що за користування кредитними коштами понад встановлений строк (або терміни погашення) нараховується процентна ставка в розмірі 38,25 % річних (підвищена процентна ставка). 30 червня 2008 року банк направив відповідачу повідомлення про те, що починаючи з 15 липня 2008 року нарахування процентів за залишком кредиту буде відбуватися в таких розмірах: базова процентна ставка - 13,75 %, підвищена процентна ставка - 41,25 %. Заперечення проти підвищеної процентної ставки позичальник не надала. В порушення вимог законодавства та умов кредитного договору ОСОБА_1 належним чином не виконувала своїх зобов'язань, у зв'язку з чим в неї утворилася заборгованість, яка станом на 23 липня 2015 року склала 20 363,38 доларів США, що за курсом Національного банку України (далі - НБУ) еквівалентно 435 478,86 грн, яка складається із: заборгованості за кредитом - 19 141,16 доларів США, що еквівалентно 409 341,21 грн; за процентами - 1 176, 33 доларів США, що еквівалентно 25 156,28 грн; за підвищеним процентами - 45,89 доларів США, що еквівалентно 981,38 грн. Враховуючи наведене, ПАТ «Універсал Банк» просило стягнути з відповідача на свою користь вказану заборгованість.

У листопаді 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду із зустрічним позовом до ПАТ «Універсал Банк» про захист порушеного права споживача фінансових послуг та визнання кредитного договору недійсним. Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_1 посилалася на те, що при укладенні кредитного договору банк не виконав вимоги законодавства про дотримання істотних умов договору щодо надання позичальнику об`єктивної, повної та достовірної інформації про умови кредитування. У кредитному договорі приховане фактичне значення реальної процентної ставки та фактичне значення здорожчання кредиту, які суттєво відрізняються від тієї реальної процентної ставки за кредитом та того розміру здорожчання кредиту, які були обумовлені та узгоджені сторонами. З аналізу матеріалів кредитного договору та додатку № 2 до нього вбачається, що відсутні встановлені законодавством обов`язкові умови, які необхідні для їх укладення, а саме: не встановлено умов надання кредиту, зокрема про можливі валютні ризики для позичальника; не розкрито обов'язкових умов щодо основних економічних і правових вимог виникнення іпотечного боргу шляхом оприлюднення їх у письмовій формі ще до укладення договору; не встановлено інфляційного застереження та відсутні відомості відносно досягнутої домовленості про розрахунки індексації інфляційних втрат вартості предмета іпотеки та збереження її реальної вартості. Враховуючи наведене, ОСОБА_1 просила визнати порушеним її право як споживача фінансових послуг банку, визнати недійсним кредитний договір від 13 грудня 2007 року № 061-2914/840-0689, укладений між нею та ВАТ «Універсал Банк», правонаступником якого є ПАТ «Універсал Банк», а також стягнути з позивача на її користь судові витрати.

Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 27 червня 2017 року в задоволенні первісного позову ПАТ «Універсал Банк» відмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано недійсним кредитний договір від 13 грудня 2007 року № 061-2914/840-0689, укладений між ВАТ «Універсал Банк», правонаступником якого є ПАТ «Універсал Банк», та ОСОБА_1 В іншій частині зустрічних позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що під час укладення договору банк приховав від позичальника дійсний розмір процентної ставки та повну об`єктивну інформацію стосовно кінцевої сукупної вартості кредиту, які не відповідають вказаній у договорі процентній ставці і абсолютному значенню здорожчання кредиту та фактично завищені, у зв'язку з чим відповідач була введений в оману ВАТ «Універсал Банк». При цьому суд дійшов висновку, що позовна давність пропущена ОСОБА_1 з поважних причин, а тому поновив їй цей строк. У зв'язку із задоволенням зустрічного позову про визнання кредитного договору недійсним місцевий суд виходив з відсутності правових підстав для задоволення первісного позову.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 12 жовтня 2017 року апеляційну скаргу ПАТ «Універсал Банк» відхилено, а рішення Деснянського районного суду міста Києва від 27 червня 2017 року залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що висновки місцевого суду по суті вирішеного спору є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення судом норм матеріального та процесуального права.

У листопаді 2017 року ПАТ «Універсал Банк» подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 27 червня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 12 жовтня 2017 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просило скасувати оскаржувані судові рішення і направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами не в повній мірі досліджений висновок експерта від 02 грудня 2016 року № 2051 за результатами проведення судово-економічної експертизи, з якого незрозуміло, які документи вивчав експерт при його складанні, так як додатку від 28 вересня 2007 року № 2 «Графік платежів» до кредитного договору від 13 грудня 2007 року № 061-2914/840-0689 ні банком, ні судом експерту для дослідження не надавалося і не могло надаватися, оскільки додаток до договору не міг бути укладений раніше, ніж основний договір. При цьому у висновку експерт зазначив, що додаток від 28 вересня 2007 року № 2 не відображає усіх витрат, пов'язаних з укладенням кредитного договору, а саме відсутній збір на обов'язкове пенсійне страхування з операції купівлі нерухомості, що показує знижену вартість кредиту у грошовому виразі та у процентному значенні. Однак вказані платежі не пов'язані з оформленням та обслуговуванням кредитного договору, а є платежами за оформлення договору купівлі-продажу об'єкта нерухомості і не повинні враховуватися при розрахунку реальної процентної ставки та абсолютного значення здорожчання кредиту. Експерт безпідставно послався на Закон України «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом та іпотечні сертифікати» та вийшов за межі спеціальних знань, оскільки вирішував питання поза межами його компетенції. Банк не вводив позичальника в оману при укладенні кредитного договору та не змушував підписувати його.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 листопада 2017 року відкрито касаційне провадження у цій справі.

У квітні 2018 року ОСОБА_1 подала відзив на касаційну скаргу, в якому просила відмовити в її задоволенні, а оскаржувані судові рішення залишити в силі, посилаючись на те, що доводи скарги є безпідставними та спростовуються наявними в матеріалах справи доказами. Судами попередніх інстанції було спростовано доводи банку щодо неправильної дати додатку № 2 до кредитного договору, який був предметом експертного дослідження. Експертом правильно визначено, що абсолютне значення здорожчання кредиту, про яке не повідомлено позичальника до укладення кредитного договору, включає в себе платежі у вигляді збору на обов'язкове пенсійне страхування операцій з купівлі нерухомості, плати за здійснення незалежної експертної оцінки нерухомості, витрат і зборів, пов'язаних із встановленням іпотеки, інфляційних втрат та комісії за переказ готівки. Безпідставними є посилання у скарзі на те, що експерт вийшов за межі спеціальних знань, оскільки ним дано відповіді на поставлені судом питання, при цьому належних та допустимих доказів на спростування його висновку банком не надано.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

31 травня 2018 року справу № 754/12314/15-ц Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно зі статтею 213 Цивільного процесуального кодексу Українивід 18 березня 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваного рішення (далі - ЦПК України 2004 року), рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин (стаття 214 ЦПК України 2004 року).

Зазначеним вимогам закону оскаржувані судові рішення не відповідають.

С;sign=25d6d00b6278a799a8a1ebc3cd79303a&aju;keyno=1">таттею 627 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів.

Відповідно до частини третьої статті 509 ЦК України зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Частиною першою статті 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно зі статтями 1054, 1055 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Кредитний договір укладається в письмовій формі.

Судами встановлено, що 13 грудня 2007 року між ВАТ «Універсал Банк», правонаступником якого є ПАТ «Універсал Банк», та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 061-2914/840-0689, за умовами якого ОСОБА_1 отримала кредит у розмірі 119 400 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12,75 % річних на суму залишку заборгованості з кінцевим терміном повернення до 10 грудня 2029 року. Сторони погодили, що розмір базової процентної ставки може змінюватися згідно з умовами цього договору.

Пунктом 1.1.1. кредитного договору передбачено, що за користування кредитними коштами понад встановлений строк (або терміни погашення) нараховується процентна ставка в розмірі 38,25 % річних (підвищена процентна ставка).

Згідно з пунктами 1.2., 1.3. кредитного договору строк кредитування становить період: з дати надання кредитором кредиту позичальнику по 10 грудня 2029 року включно (що є датою останнього погашення всієї суми кредиту). Строки та терміни надання та погашення кредиту визначаються умовами цього договору. Цільове призначення кредиту - на придбання майна, а саме: однокімнатної квартири АДРЕСА_1.

Кошти в сумі 119 400 доларів США були перераховані ОСОБА_1, що підтверджується меморіальним ордером від 13 грудня 2007 року № 0612914USD000133.

26 травня 2008 року ОСОБА_1 достроково сплатила частину кредиту в розмірі 90 тис доларів США.

30 червня 2008 року банк направив ОСОБА_1 повідомлення про те, що починаючи з 15 липня 2008 року нарахування відсотків на залишок її кредиту буде відбуватися за таких умов: базова процентна ставка - 13,75 % річних; підвищена процентна ставка (у разі прострочення платежу) - 41,25 %.

Згідно з наданим позивачем розрахунком станом на 23 липня 2015 року відповідач мала заборгованість у розмірі 20 363,38 доларів США, яка складалася з: простроченої заборгованості в розмірі 543,09 доларів США; суми дострокового стягнення - 18 598,07 доларів США; заборгованості за відсотками - 1 176,33 доларів США; заборгованості за підвищеними відсотками - 45,89 доларів США.

Під час судового розгляду ПАТ «Універсал Банк» надало новий розрахунок заборгованості, згідно з яким станом на 26 червня 2017 року відповідач мала заборгованість у загальному розмірі 16 223,35 доларів США, яка складалася з суми дострокового стягнення за кредитом - 16 125,34 доларів США та відсотків - 98,01 доларів США. Простроченої заборгованості за кредитом та заборгованості за підвищеними відсотками не було.

Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 22 грудня 2015 року в цій справі було призначено судово-економічну експертизу.

Згідно з висновком судового експерта ВіхляєваО. К. від 12 грудня 2016 року за результатами проведення судово-економічної експертизи, за даними пункту 1.1. кредитного договору від 13 грудня 2007 року № 061-2914/840-0689 процентна ставка за користування кредитом становить 12,75 %. В межах наданих матеріалів згідно з додатком від 28 вересня 2007 року № 2 «Графік платежів» (том 1 аркуш справи 14-16) до кредитного договору (том 1 аркуш справи 6-11) реальна процентна ставка становить 14,48 %, абсолютне значення здорожчання кредиту складає 177 706,69 доларів США. Також встановлено, що реальна процентна ставка на моменту укладення договору складає 14,73 % та є вищою від визначених договором реальної процентної ставки та процентів за користування кредитом. Абсолютне значення здорожчання кредиту на момент укладення договору складає 178 976,24 доларів США та є вищим від абсолютного значення здорожчання кредиту, наведеного у додатку № 2 до договору.

Частинами першою-третьою статті 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Правові наслідки вчинення правочину під впливом обману передбачені статтею 230 ЦК України, на яку ОСОБА_1, серед інших норм матеріального права, посилалася як на правову підставу зустрічного позову.

Згідно з частиною першою статті 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Тлумачення статті 230 ЦК України дає підстави для висновку про те, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення, тобто природи правочину, прав та обов'язків сторін, властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.

Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину.

Тобто правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

При цьому, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).

На підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним особа повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, наявність обставин, які вказують на помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення.

Лише в разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229, статті 230 та статті 203ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.

Згідно з частинами другою, п'ятою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. У разі ненадання зазначеної інформації суб'єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону. До договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими: 1) для надання кредиту необхідно передати як забезпечення повну суму або частину суми кредиту чи використати її повністю або частково для покладення на депозит, або викупу цінних паперів, або інших фінансових інструментів, крім випадків, коли споживач одержує за таким депозитом, такими цінними паперами чи іншими фінансовими інструментами таку ж або більшу відсоткову ставку, як і ставка за його кредитом; 2) споживач зобов'язаний під час укладення договору укласти інший договір з кредитодавцем або третьою особою, визначеною кредитодавцем, крім випадків, коли укладення такого договору вимагається законодавством та/або коли витрати за таким договором прямо передбачені у складі сукупної вартості кредиту для споживача; 3) передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки; 4) встановлюються дискримінаційні стосовно споживача правила зміни відсоткової ставки.

Відповідно до частин першої, другої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), яка регулює визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача, продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема, щодо плати за обслуговування кредиту та плати за дострокове його погашення, і це є підставою для визнання таких положень недійсними (окремих положень, а не договору в цілому).

Частиною другою статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткій, незрозумілій або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

Даними про сукупну вартість кредиту є інформація про процентну ставку, вартість сукупних послуг та інших фінансових зобов'язань позивача, варіанти погашення кредиту, кількість платежів, їх періодичність та обсяги.

Згідно з пунктом 3.1. Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, які були чинними на час укладення між сторонами спірного договору, банки зобов'язані в кредитному договорі або додатку до нього надавати детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх сукупних послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача.

Відповідно до статті 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Отже, нормами цивільного законодавства передбачено як визнання правочину недійсним в цілому, так і визнання недійсним окремих його положень, а також - можливість визнання правочину недійсним в цілому, якщо недійсність окремих його положень тягне за собою недійсність інших його частин і недійсність правочину в цілому.

Встановивши на підставі висновку експерта, що банком не була надана позичальнику повна та достовірна інформація про умови кредитування і сукупну вартість кредиту в частині, що стосується реальної процентної ставки, яка є вищою, ніж зазначена у графіку платежів, суди за відсутності достатніх даних для визнання решти умов і договору в цілому несправедливими, відсутності достатніх даних щодо нечесної підприємницької практики чи введення позичальника в оману необґрунтовано дійшли висновку про наявність правових підстав для визнання договору недійсним у цілому, не встановивши всупереч статті 217 ЦК України обставин, які можна було кваліфікувати як несправедливі умови і які могли мати наслідком недійсність договору загалом. Судами залишено поза увагою те, що ОСОБА_1 отримала кошти за договором, протягом тривалого часу після укладення спірного договору здійснювала платежі на виконання його умов.

У випадку сплати процентів за користування кредитом у більшому розмірі, ніж той, що передбачений умовами договору, позичальник має право на проведення відповідного перерахунку, або повернення зайво сплачених коштів.

Загальними вимогами процесуального права, закріпленими у статтях 131, 132, 137, 177, 179, 185, 194, 212-215 ЦПК України 2004 року, визначено обов'язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні позову. Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення у справі неможливо.

За змістом пункту 6 частини третьої статті 295, частини другої статті 303 та пункту 1 частини першої статті 309 ЦПК України 2004 року апеляційний суд може встановлювати нові обставини, якщо їх наявність підтверджується новими доказами, що мають значення для справи (з урахуванням положень про належність і допустимість доказів), які особа не мала можливості подати до суду першої інстанції з поважних причин, доведених нею, або які неправомірно не були цим судом прийняті та досліджені, або доказами, які судом першої інстанції досліджувалися із порушенням установленого порядку.

Погодившись з висновками суду першої інстанції, апеляційний суд не перевірив доводів апеляційної скарги та не спростував їх належним чином, не визначився з правовими підставами заявленого зустрічного позову про визнання кредитного договору недійсним, оскільки позивач посилалася і на статтю 230 ЦК України, і на статті 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів», не встановив вищевказаних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, та дійшов передчасного висновку про залишення рішення суду першої інстанції без змін.

Вирішуючи первісний позов банку про стягнення заборгованості за кредитним договором, суди виходили з того, що він не підлягає задоволенню у зв'язку з визнанням договору недійсним. При цьому розрахунок заборгованості за кредитним договором не був предметом дослідження й оцінки судів.

В силу вищенаведених положень статті 400 ЦПК України у Верховного Суду відсутні процесуальні можливості з'ясувати дійсні обставини справи та оцінити докази, які не були досліджені судами, що перешкоджає Верховному Суду ухвалити нове судове рішення.

Відповідно до пункту 1 частини третьої та частини четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

Оскільки порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, допущені судами обох попередніх інстанцій, оскаржувані судові рішення слід скасувати з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Під час нового розгляду суду належить врахувати викладене, розглянути справу в установлені законом розумні строки з додержанням вимог матеріального і процесуального права, дослідити та належним чином оцінити подані сторонами докази, дати правову оцінку доводам і запереченням сторін та ухвалити законне і справедливе судове рішення відповідно до встановлених обставин та вимог закону.

Надіслане ОСОБА_1 електронною поштою клопотання, яке надійшло до Верховного Суду 15 січня 2019 року, про відкладення розгляду справи з тих мотивів, що про розгляд касаційної скарги банку вона дізналася випадково і що їй не було відомо про подання ПАТ «Унівесал Банк» такої скарги, проти якої вона заперечує, не може бути задоволене з таких підстав.

Відповідно до частини першої статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу. У разі необхідності учасники справи можуть бути викликані для надання пояснень у справі

Таким чином, питання виклику учасників справи у судове засідання суд вирішує з урахуванням конкретних обставин справи та встановленої необхідності надання пояснень учасниками справи.

Ухвалою Верховного Суду від 27 грудня 2018 року, якою справа призначена до судового розгляду судом касаційної інстанції, вирішено провести цей розгляд без повідомлення (виклику) сторін у зв'язку з відсутністю такої необхідності.

При цьому Верховним Судом взято до уваги, що у квітні 2018 року ОСОБА_1 подала відзив (заперечення) на касаційну скаргу, узагальнений виклад якого наведено вище. Цей відзив досліджений судом і врахований при вирішенні справи. Тому доводи заявника про її необізнаність з фактом подання банком касаційної скарги є безпідставними.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» задовольнити.

Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 27 червня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 12 жовтня 2017 року скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. А. Стрільчук
Судді:С. О. Карпенко
В. О. Кузнєцов
Д. Д. Луспеник С. О. Погрібний