ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/836/19 Справа № 176/2080/15-ц Суддя у 1-й інстанції - Кучма В.В. Суддя у 2-й інстанції - Лаченкова О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 січня 2019 року

09 січня 2019 року

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду області в складі:

головуючого - Лаченкової О.В.

суддів - Варенко О.П., Городничої В.С.

при секретарі - Кошара О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпрі

апеляційні скарги ОСОБА_1, ОСОБА_2, Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк",

на рішення Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від 07 травня 2018 року

по справі за позовом Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі у власність та за зустрічним позовом Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" до ОСОБА_1, третя особа на стороні відповідача ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором,-

ВСТАНОВИЛА:

В вересні 2015 року до Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області надійшов позов Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі у власність.

В вересні 2015 року до Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області надійшов позов Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" до ОСОБА_1, третя особа на стороні відповідача ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Рішенням Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від 07 травня 2018 року у позові Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі у власність відмовлено.

Позов Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, зареєстрованої та проживаючої за адресою: АДРЕСА_2 ідентифікаційний номер НОМЕР_1, на користь Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», , МФО №380236, розрахунковий рахунок 373980009, юридична адреса: вул. Щорса буд. 36 «б», м. Київ, поштовий індекс 01133, заборгованість за кредитним договором №0315/1207/71-513 від 27.12.2007 року станом на 28.07.2015 року в сумі 184203 (сто вісімдесят чотири тисячі двісті три) гривні 70 копійок.

В апеляційній скарзі Публічне акціонерне товариство "Дельта Банк" просить скасувати рішення Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від 07 травня 2018 року в частині позовних вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки та ухвалити нове рішення про задоволення даних позовних вимог.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 просять скасувати рішення Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від 07 травня 2018 року по цивільній справі № 176/208015-ц в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" заборгованість за кредитним договором № 0315/1207/71-513 від 27.12.2007 року станом на 28.07.2015 року в сумі 184203 (сто вісімдесят чотири тисячі двісті три) гривні 70 копійок. і стягнення судового збору в розмірі 2763 (дві тисячі сімсот шістдесят три) гривні 05 копійок та прийняти нове рішення в цій частині, яким відмовити в задоволенні позовних вимог ПАТ "Дельта Банк" повністю.

Відзивів на апеляційні скарги ОСОБА_1, ОСОБА_2, Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" на рішення Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від 07 травня 2018 року від учасників справи до суду не надходило.

Вислухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, 27.12.2007 року між Акціонерним комерційним банком «ТАС-Комерцбанк» та ОСОБА_3 був укладений кредитний договір №0315/1207/71-513, відповідно до умов якого банк надає грошові кошти у вигляді кредиту на цільові потреби, а саме: для придбання квартири АДРЕСА_1 у розмірі 9 000.00 доларів США, на строк з 27.12.2007 року по 26.12.2037 року включно, на умовах, передбачених у цьому договорі, а позичальниця зобов'язується повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом у розмірі 12,5 відсотків річних та виконати свої зобов'язання у повному обсязі у терміни, передбачені цим договором, а саме шляхом внесення коштів на позичковий рахунок через касу банку щомісяця згідно встановленого графіку, що є невід'ємною частиною цього договору (т. 2 а.с. 9-19).

Відповідно до копії паспорту ОСОБА_3 вступила до шлюбу, та в подальшому вносила платежі під прізвищем ОСОБА_2 (т. 2 а.с. 24, т. 3 а.с. 17).

Згідно із платіжним дорученням від 27.12.2007 року та особистим підписом отримувача ОСОБА_2 підтверджується отримання кредитних коштів, обумовлених кредитним договором, готівкою у гривневому еквіваленті на момент видачі (т. 2 а.с. 121).

ОСОБА_4 банку України №20-0007/100948 від 13.12.2016 року та інформацією з сайту НБУ встановлено та підтверджується, що відповідно до статуту «ТАС-Комерцбанк», державна реєстрація якого була проведена 03.12.2007 року державним реєстратором Шевченківської районної у місті Києві державної адміністрації, згідно з рішенням позачергових загальних зборів акціонерів від 15.10.2007 року Акціонерний комерційний банк «ТАС-Комерцбанк» змінив своє найменування на Відкрите акціонерне товариство «Сведбанк», яке виступило правонаступником по всіх правах та зобов'язаннях АКБ «ТАС-Комерцбанк», банківська ліцензія №38 від 07.12.2007 року.

У зв'язку з набранням чинності Закону України «Про акціонерні товариства» та приведенням діяльності акціонерних товариств у відповідність до вимог цього Закону згідно з рішенням позачергових загальних зборів акціонерів від 30.04.2009 року Відкрите акціонерне товариство «Сведбанк» змінило своє найменування на Публічне акціонерне товариство «Сведбанк» згідно статуту, державна реєстрація якого була проведена 10.06.2009 року державним реєстратором Шевченківської районної у місті Києві державної адміністрації, банківська ліцензія №38 від 22.06.2007 року у зв'язку з чим ПАТ «Сведбанк» виступило правонаступником по всіх правах та зобов'язаннях ВАТ «Сведбанк» (т. 3 а.с. 39-44).

Відповідно до положень, що визначені ст. 227 ЦК України, правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним. В той час, згідно зі ч.1 ст. 218 ЦК України недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. Заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо -, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків.

Сторонами по справі не підтверджено та не спростовано, що рішення про відкликання банківської ліцензії у зв'язку з реорганізацію шляхом зміни найменування банку «ТАС-Комерцбанк» відбулося раніше укладання спірного договору кредитування, так само й те, що цей договір якщо такі обставини настали визнаний недійсним в судовому порядку.

До теперішнього часу кредитний договір №0315/1207/71-513 з підстав того, що вчинений юридичною особою Акціонерним комерційним банком «ТАС-Комерцбанк» без відповідної банківської ліцензії за рішенням суду недійним не визнаний, таким чином лишається дійсним і тягне наслідки для сторін у договорі.

Кредитодавцем у договорі виступає Акціонерний комерційний банк «ТАС-Комерцбанк», правонаступником якого у зв'язку зі зміною найменування по всіх правах та зобов'язаннях являється Відкрите акціонерне товариство «Сведбанк», та в наступному Публічне акціонерне товариство «Сведбанк».

З тих самих підстав не визнані не дійсними за рішенням суду, й спірні договори про забезпечення зобов'язань за отриманим кредитом - іпотечний договір №0315/1207/71-513-Z-1 від 27.12.2007 року, укладений з ОСОБА_2 та договір поруки від 27.12.07 року за №0315/1207/71-513-Р-1 з ОСОБА_1

За умовами договору кредитування надання кредитних коштів передбачалось на строк з 27.12.2007 року по 26.12.2037 року включно, як вбачається з Додатку №1 у вигляді графіку погашення кредиту, який є невід'ємною частиною договору.

Перше внесення платежів на погашення тіла кредиту та відсотків передбачалось починаючи з 20 січня 2008 року, згідно платіжного дорученням від 27.12.2007 року ОСОБА_2 є такою, яка отримала фактично кредитні кошти на момент видачі від ВАТ «Сведбанк», та згідно квитанцій F22653-36 від 21 січня 2008 року (т. 1 а.с. 154) здійснила перше погашення тіла кредиту та обумовлених у договорі відсотків у відповідності зі встановленим графіком до каси банку отримувача ВАТ «Сведбанк».

Відповідно до копій платіжних документів про сплату кредиту з січня 2008 року по березень 2014 року, наданих самою відповідачкою (т. 1 а.с. 154-176, т. 2 а.с. 236-254, т. 3 а.с. 1-23), підтверджується, що остання незміно починаючи з першого платежу та протягом тривалого часу фактично здійснювала періодичні платежі з погашення основного боргу та відсотків за користування кредитними коштами у встановленому розмірі на користь ВАТ «Сведбанк», та в наступному на користь ПАТ «Сведбанк», тобто таким чином слід визнати, що між позичальником ОСОБА_2 та правонаступником Публічним акціонерним товариством «Сведбанк» відбулися правовідносини з надання та отримання кредиту, та виконання позичальницею обов'язків з повернення певної частини кредиту та сплати відсотків у встановленому розмірі.

Відповідно до ч. 2 ст.1046 ЦК України вбачається, що договір позики є укладеним саме з моменту передачі коштів. Дана норма розповсюджується й на кредитні відносини.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2 від 27.12.2007 року дійсно отримала запозичені грошові кошти за зазначеним договором кредиту, хоча який не визнає за відзивом на позовні вимоги, та мала можливість розпоряджатись ними на умовах, передбачених договором, шляхом витрати на цільові потреби для придбання квартири.

Згідно з п. 1.4 кредитного договору №0315/1207/71-513 від 27.12.2007 року кредитні кошти були для здійснення ОСОБА_2 розрахунку за договором купівлі-продажу між ОСОБА_5 з метою придбання квартири АДРЕСА_1

Договором купівлі-продажу від 25.12.2008 року, посвідченого державним нотаріусом державної нотаріальної контори Морозюк В.О. за реєстровим №4187 підтверджується, що предметом цього договору між продавцем ОСОБА_5 та покупцем ОСОБА_3, після шлюбу ОСОБА_2, є придбана за кредитні кошти квартира АДРЕСА_1, загальною площею 29,3 кв. м. (т. 1 а.с. 179).

Згідно п. 1.1 кредитного договору №0315/1207/71-513 банк надає позичальниці грошові кошти в обумовленій сумі у вигляді кредиту після укладання нею договору купівлі-продажу квартири, зазначеного у п.1.4 цього договору, а згідно з п. 2 договору купівлі-продажу квартири покупець ОСОБА_2 мала сплатити продавцеві за продаж квартири кошти в строк до 05 січня 2008 року, тобто після пред'явлення банку примірника цього укладеного договору купівлі-продажу та отримання грошових коштів за кредитом.

В забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором з ОСОБА_2 укладений договір іпотеки № 0315/1207/71-513-Z-1 від 27.12.2007 року, згідно якого відповідачка надає в іпотеку належне їй нерухоме майно квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 29,3 кв.м., яка належить їй на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого державним нотаріусом державної нотаріальної контори Морозюк В.О. за реєстровим №4187, зареєстрованого в Жовтоводському МБТІ в реєстрі права власності за №17223880 від 27.12.2007 року (т. 2 а.с. 20-22).

25 травня 2012 року між Публічним акціонерним товариством «Сведбанк» та Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги, відповідно до якого в порядку, обсязі та на умовах, що визначені цим договором, ПАТ «Сведбанк» передає (відступає) ПАТ «Дельта Банк» права вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами, внаслідок чого ПАТ «Дельта Банк» замінює ПАТ «Сведбанк» як кредитора, стає новим кредитором у зазначених зобов'язаннях, внаслідок передачі від ПАТ «Сведюанк» до ПАТ «Дельта Банк» прав вимоги до боржників, до ПАТ «Дельта Банк» також переходить (відступається) право вимоги замість ПАТ «Сведбанк» до боржників щодо повного, належного та реального виконання обов'язків за кредитними та забезпечувальними договорами, що підтверджується копією даного договору відступлення права вимоги, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевченко Д.Г. від 25 травня 2012 року, листом Національного банку України №20-0007/100948 від 13.12.2016 року про настання таких обставин (т. 1 а.с. 30-38, т. 3 а.с. 39-44).

Витягом з Додатку №1 до договору купівлі-продажу прав вимоги за кредитами між Публічним акціонерним товариством «Сведбанк» та Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» від 25 травня 2012 року підтверджується, що внаслідок передачі прав вимоги до ПАТ «Дельта Банк» у тому числі переходить право вимоги за забезпечувальними договорами - за іпотечним договором № 0315/1207/71-513-Z1 від 27.12.2007 року, укладеного з ОСОБА_2 та за договором поруки від 27.12.07 року за №0315/1207/71-513-Р-1, укладеного з відповідачем ОСОБА_1 (т. 1 а.с. 38, т. 2 а.с. 41).

Отже, відповідно до вищевказаного договору про передачу активів та кредитних зобов'язань ПАТ «Дельта Банк» являється стороною у спірних правовідносинах та набуло право вимоги за зобов'язаннями, що витікають і пов'язані зі спірним договором кредитування.

Посилання відповідачів, на те що вони звільняються від зобов'язань, оскільки позивач своєчасно не повідомив про зміну кредитора у договорі, судом першої інстанції правомірно не враховано, оскільки порядок надання боржнику доказів переходу прав до нового кредитора не врегульований нормами закону, узгоджується сторонами боржником та новим кредитором, що є правом, а не обов'язком, при цьому лише передбачає та встановлює наслідки настання ризиків у разі виконання боржником свого обов'язку первісному кредитору та права заперечувати проти вимог за цих підстав новому кредиторові, однак аж ніяк не звільняє від виконання взятих на себе зобов'язань як таких щодо погашення кредиту в цілому (ст.ст. 516, 517 ЦК України).

Як вбачається з копій платіжних документів про сплату кредиту з січня 2008 року по березень 2014 року, наданих самою відповідачкою ОСОБА_2, то вона починаючи з 20.09.2012 року по 21.03.2014 року включно продовжувала здійснювати платежі з погашення кредиту до каси банку ПАТ «Дельта Банк» (т. 3 а.с. 24-38), що вказує та доводить про її обізнаність про зміну наступного кредитора у правах і зобов'язаннях, про визнання нею права вимоги за позивачем як новим кредитором, та за цих підстав про продовження нею виконання зобов'язань з погашення кредиту та відсотків на користь вже цього нового кредитора, тобто позивача у справі.

Згідно ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Довідкою ПАТ «Дельта Банк» від 28.07.2015 року виготовленою за даними особового рахунку про рух коштів підтверджується, що заборгованість за кредитним договором № 0315/1207/71-513 станом на 28.07.2015 року складає: 8349,26 доларів США, що згідно курсу НБУ 100 доларів США - 2206,2278 грн складає 184203,70 грн., з яких у тому числі тіло кредиту - 7099,35 доларів США, що в еквіваленті складає 156627,83 грн., відсотки 1249,91 доларів США, що в еквіваленті є 27575,86 грн. (т. 1 а.с. 22).

Відповідно до ч.1 ст.12 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі порушення іпотекодавцем обов'язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель вправі вимагати дострокового виконання основного зобов'язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки.

Згідно ч.2 ст. 16 ЦК України передбачено, що одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів судом може бути визнання права, в тому числі права власності на майно. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до ч.3 ст.33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

У частинах 1, 3 статті 36 Закону України «Про іпотеку» зазначено, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, який підлягає нотаріальному посвідченню і може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому статтею 37 цього Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

При цьому згідно із частиною 1 статті 37 Закону України «Про іпотеку» правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності.

Порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду врегульовано статтею 39 Закону України «Про іпотеку», якою передбачено, що в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, зокрема, спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону.

Можливість виникнення права власності за рішенням суду передбачена лише у статтях 335 та 376 ЦК України. В інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема з правочинів (частина перша статті 328 цього Кодексу).

Стаття 392 ЦК України, у якій йдеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.

Отже, аналіз зазначених нормативних положень дає підстави для висновку про те, що законодавцем визначено три способи захисту задоволення забезпечених іпотекою вимог кредитора шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий (на підставі рішення суду) та два позасудові (на підставі виконавчого напису нотаріуса та згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя). У свою чергу саме позасудовий спосіб захисту за договором про задоволення вимог іпотекодержателя або за відповідним застереженням в іпотечному договорі реалізується шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки або надання права іпотекодержателю від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу.

При цьому слід зазначити, що саме такий договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, що передбачає передачу іпотекодержателю права власності, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно (частина перша статті 37 Закону України «Про іпотеку»).

Встановлені обставини та відповідні ним відносини узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою в постанові від 22 березня 2017 року по справі №6-2967цс16, яка підлягає врахуванню іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Пунктом 11 іпотечного договору між сторонами передбачено, що іпотекодержатель набуває право звернути стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання іпотекодавцем основного зобов'язання повністю або частково, у тому числі якщо іпотекодавець не поверне іпотекодержателю суму кредиту, проценти за користування, пеню, іншу заборгованість, не сплатить платежі та штрафи, що передбачені та/або випливають з основного зобов'язання, а також в інших випадках, передбачених основним зобов'язанням та цим договором, у тому числі у випадку одноразового прострочення основного зобов'язання (як основного боргу, так і процентів за ним).

За змістом п. 12 іпотечного договору, яким обґрунтовуються позовні вимоги, за вибором іпотекодержателя застосовується один із таких наведених нижче способів звернення стягнення на предмет іпотеки та задоволення вимог іпотекодержателя: за рішенням суду; у безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса. Для отримання виконавчого напису іпотекодержатель надає нотаріусу документи, що підтверджують безспірність заборгованості іпотекодавця за основним зобов'язанням; згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя, яким вважається застереження про задоволення вимог кіпотекодержателя, що викладене в п/п. 12.3.1. та 12.3.2. цього пункту Договору.

Відповідно до умов п/п. 12.3.1. задоволення вимог здійснюється шляхом передачі іпотеко держателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання у порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку». Відповідно до статті 37 Закону України «Про іпотеку» у випадку задоволення вимог іпотекодержателя шляхом використання процедури, передбаченої в цьому підпункті, договір про задоволення вимог іпотекодержателя, укладений шляхом здійснення цього застереження, є підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на предмет іпотеки.

Або згідно п/п 12.3.2. шляхом продажу іпотекодержателем від свого імені предмету іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-пролажу у порядку, встановленому статтею 38 Закону України "Про іпотеку" за піною, що буде встановлена після прийняття іпотекодержателем рішення про обрання передбаченого цим пунктом договору способу звернення стягнення на предмет іпотеки, відповідно до висновку незалежного експерта суб'єкта оціночної діяльності. Сторони домовляються, що для реалізації іпотекодержателем права звернути стягнення на предмет іпотеки у такий спосіб іпотекодавець, керуючись ст.ст. 237-239 Цивільного кодексу України, доручає іпотекодержателю отримувати витяги з Реєстру прав власності на нерухоме майно щодо предмета іпотеки, а також представляти інтереси іпотекодавця в усіх органах.

Таким чином, відмовляючи у задоволенні позовних вимог ПАТ «Дельта Банк» щодо звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, суд першої інстанції дійшов до правильного та обґрунтованого висновку, що іпотечним договором № 0315/1207/71-513-Z1 від 27.12.2007 року, такий спосіб, як звернення стягнення на предмет іпотеки та визнання права власності за рішенням суду, ним не передбачено.

Щодо стягнення заборгованості за кредитним договором з поручителя ОСОБА_1

Судом першої інстанції встановлено, що в забезпечення виконання ОСОБА_2 зобов'язань за кредитним договором №0315/1207/71-513 від 27.12.2007 року позичальником з ОСОБА_1 було укладено договір поруки від 27.12.07 року за №0315/1207/71-513-Р-1, правонаступником вимог за яким на підставі договору купівлі-продажу прав вимоги за кредитами від 25 травня 2012 року є ПАТ «Дельта Банк».

Судом першої інстанції встановлено, що договір надання кредиту та договір поруки до цього часу не визнані недійсними, діють та підтверджують права та обов'язки для учасників та правонаступників цих правовідносин.

Верховний Суд України у постанові від 07 жовтня 2015 р. при розгляді справи №6-263цс15 висловив правову позицію про те, що аналіз частини четвертої статті 559 ЦК України дає підстави для висновку, що строк дії поруки (будь-який із зазначених у цій нормі) не є строком захисту порушеного права (строком позовної давності), а є строком існування суб'єктивного права кредитора та суб'єктивного обов'язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються. Якщо договір поруки припинився, у тому числі й на підставі непред'явлення кредитором відповідної вимоги до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання, то інститут позовної давності застосовано бути не може, тому що всі права та обов'язки сторін за цим договором слід вважати припиненими.

Відповідно до положень ч. 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

Згідно умов договору поруки, яким обґрунтовуються позовні вимоги, такий діє для поручителя протягом строку виконання основного зобов'язання позичальником кредиту, який встановлений з 27.12.2007 року по 26.12.2037 року включно, тобто право вимоги до поручителя закінчується після закінчення шести місяців зазначеної кінцевої дати виконання основного зобов'язання, таким чином позивачем позовні вимоги до поручителя пред'явлені в межах строку, встановленого ч. 4 ст. 559 ЦК України.

Як вбачається з матеріалів справи, що ПАТ «Дельта Банк» звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором з поручителя ОСОБА_1 в межах строку позовної давності, оскільки згідно розрахунком заборгованості та копіями платіжних документів, наданих ОСОБА_2 останньою фактично внесений останній платіж за зобов'язаннями від 21.03.2014 року (т.3 а.с. 38), позичальник порушив зобов'язання з квітня 2014 року, досудова вимога позичальниці та поручителю банком направлена від 20.08.2015 року, а звернувся до суду за вх. 8745/15 від 01.09.2015 року, тобто на захист права в судовому порядку, яке вважає порушеним, звернувся в межах встановленого на те строку.

Відповідно до умов п. 2 договору поруки поручитель ОСОБА_1 зобов'язується відповідати солідарно у повному обсязі за своєчасне виконання позичальником своїх зобов'язань усім належним майном та грошовими коштами.

Відповідно до положень ст. 1054 ЦК України за кредитним договором фінансова установа зобов'язується надати грошові кошти позичальнику у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити відсотки. Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. А відповідно до ч. 1 ст. 554 у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники.

Таким чином, задовольняючи позовні вимоги ПАТ «Дельта Банк» щодо стягнення заборгованості за кредитним договором з поручителя ОСОБА_1, суд першої інстанції дійшов до правильного та обґрунтованого висновку, що право позивача на своєчасне отримання платежів за кредитом порушеним і таким, що підлягає відновленню шляхом примусового стягнення з відповідача ОСОБА_1 в межах заявлених позовних вимог зазначеної суми заборгованості за кредитом.

Приведені в апеляційній скарзі доводи про те, що суд першої інстанції не дав оцінки наданих ним доказам не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці, та особистого тлумачення апелянтом норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст.89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно ст.141 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишаючи рішення суду без змін не змінює розподіл судових витрат.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційні скарги ОСОБА_1, ОСОБА_2, Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк"- залишити без задоволення.

Рішення Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від 07 травня 2018 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя О.В.Лаченкова

Судді О.П.Варенко

В.С.Городнича