Справа № 343/429/18
Провадження № 22-ц/4808/103/19
Головуючий у 1 інстанції Андрусів І. М.
Суддя-доповідач Матківський
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 січня 2019 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі:

головуючого Матківського Р.Й.

суддів Василишин Л.В., Максюти І.О.

секретаря Бойчука Л.М.

з участю представника ПАТ КБ «Приват Банк» - Рокетської С.В., представника апелянта - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості, з апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Долинського районного суду від 09 листопада 2018 року, ухваленого суддею Андрусівим І.М.,

в с т а н о в и в:

У березні 2018 року представник позивача звернувся до суду та після уточнення позовних вимог просив ухвалити рішення про стягнення з ОСОБА_4 на користь Банку заборгованість у розмірі 24088,25 гривень за кредитним договором від 28 грудня 2011 року, що складається з 13362,89 гривень - тіла кредиту, 5893,43 гривень - відсотків за користування кредитом, 3208, 68 гривень - пені, 1623, 25 гривень штрафів.

Заявлені вимоги обґрунтував тим, що 28 грудня 2011 року ОСОБА_4 оформив кредит у розмірі 17700,00 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок та підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою» та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між ним та Банком договір, що підтверджується підписом у заяві.

При укладанні договору сторони керувались ч. 1 ст. 634 ЦК України, згідно якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору .

Банк свої зобов'язання за договором та угодою виконав в повному обсязі, надавши відповідачу можливість розпоряджатися кредитними коштами на умовах передбачених договором та в межах встановленого кредитного ліміту .

Відповідач не погашав вчасно заборгованість, порушивши таким чином умови кредитного договору.

У зв'язку з порушеннями зобов'язань за кредитним договором та з урахуванням внесених коштів на погашення заборгованості відповідач станом на 28 лютого 2018 року має заборгованість 24088,25 гривень, з яких: 13362,89 гривень - тіло кредиту, 5893,43 гривень - відсотки за користування кредитом, 3208, 68 гривень - пеня, а також штрафи відповідно до п.п.2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500,00 гривень - штраф (фіксована частина) та 1123,25 гривень - штраф (процентна складова).

Рішенням Долинського районного суду від 09 листопада 2018 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь Банку кредитну заборгованість в розмірі 22 465 гривень, що складається з : 13 362, 89 гривень - тіло кредиту, 5893, 43 гривень - відсотки за користування кредитом, 3208, 68 гривень - пеня. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

На дане рішення ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу, просить його скасувати та ухвалити нове про часткове задоволення позову, стягнути з нього на користь Банку 14 976, 95 гривень боргу.

Вважає висновки суду, викладені в оскаржуваному рішенні такими, що не відповідають обставинам справи, судом неправильно застосовано норми матеріального права.

28 грудня 2011 року підписав анкету-заяву про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг, яку позивач і подав суду, однак не надав підписаних ним Умов та Правил надання банківських послуг, Умов надання банківських послуг та Правил користування платіжною карткою, не надав будь-яких відомостей про номер карткового рахунку, дати вручення картки, повідомлення пін-коду, строку дії картки саме за цим позовом та наданим розрахунком заборгованості. Вважає, що позивачем не доведено укладення з відповідачем 28 грудня 2011 року договору про надання банківських послуг, в якому чітко визначено умови надання кредиту та його погашення, тому відповідно до ч.1 ст.77 ЦПК України анкета-заява не є належним доказом, який підтверджував би факт укладення між сторонами саме кредитного договору, в якому чітко визначено умови надання кредиту та його погашення. За таких обставин позивачем не доведено виникнення у відповідача зобов'язань за кредитним договором на умовах, якими він обґрунтовує свої позовні вимоги.

Вважає, що з нього може бути стягнута основна сума заборгованості - 13 362, 89 гривень нарахована на 28 лютого 2018 року, а розмір нарахованих процентів на вказану суму за період з 01 березня 2018 року по 09 листопада 2018 року (дата ухвалення оскаржуваного рішення) становить 1614, 06 гривень. За таких обставин сума боргу повинна складати 14976, 95 гривень.

Перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, вислухавши представника апелянта, який вимоги скарги підтримав, представника позивача, яка вимоги скарги заперечила, перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Задовольняючи позов частково суд першої інстанції виходив з того, що позивач звернувся до суду з позовом в межах трирічного строку позовної давності, відповідач, будучи ознайомлений з умовами кредитування, уклавши кредитний договір не виконує його істотні умови щодо порядку та строків погашення кредиту та процентів за користування ним, хоча взяв на себе зобов'язання їх виконувати та вчасно погашати заборгованість.

Відповідно до ст. 76 ЦПК доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За змістом ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (частина перша статті 4 ЦПК України).

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Судом встановлено, що 28 грудня 2011 року ОСОБА_4 отримав кредит у розмірі 17 700,00 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою» та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між ним та банком договір, що підтверджується підписом у заяві.

Згідно п.2.1.1.5.5 Умов та Правил обов'язок клієнта погашати заборгованість по кредиту, відсотків за його використання, на перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених цим договором.

ОСОБА_4 був ініціатором укладення договору, при оформленні кредитної картки під підпис ознайомився із Пам'яткою клієнта, що містить Тарифи та основні умови обслуговування та кредитування та погодився із Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку, які були надані для ознайомлення в письмовому вигляді (а.с. 10).

Відповідно до ст.530 ч.1 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст.6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з врахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів.

При укладенні спірного договору сторони керувалися частиною першою статті 634 ЦК України, відповідно до якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією з сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Статтею 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину та передбачено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов'язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема на підставі судового рішення.

У статті 526 ЦК України зазначено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно статті 611 ЦК України в разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Відповідно до ст.530 ч.1 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

У відповідності до положень ч.2 ст.1050 ЦК України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Як встановлено судом, відповідач не надавав своєчасно Банку грошові кошти для погашення заборгованості за борговими зобов'язаннями, зазначене підтверджується розрахунками заборгованості і сам відповідач підтверджує розмір заборгованості за тілом кредиту. Таким чином, у порушення умов кредитного договору, а також ст.ст.509, 526, 1054 України ОСОБА_5 зобов'язання за вказаним договором не виконав. Крім цього, 02 липня 2018 року та 01 листопада 2018 року представником відповідача подано заяви про часткове визнання позову на суму 13 362, 89 гривень, що становить тіло кредиту та 1567,93 гривень пені.

У зв'язку з порушеннями зобов'язань за кредитним договором та з урахуванням внесених коштів на погашення заборгованості відповідач на 28 лютого 2018 року має заборгованість 24088,25 гривень, з яких: 13362,89 гривень - тіло кредиту, 5893,43 гривень - відсотків за користування кредитом, 3208, 68 гривень - пені, а також штрафи відповідно до п.п.2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500,00 гривень - штраф (фіксована частина) та 1123,25 гривень - штраф (процентна складова).

Згідно матеріалів справи ОСОБА_4 за кредитним договором від 28 грудня 2011 року отримав кілька карток, остання №628486 з терміном дії до квітня 2018 року (а.с. 116).

За даними виписок Банку з 01 грудня 2011 року по 05 листопада 2018 року вказаною карткою відповідач здійснював операції 29 липня 2015 року та 27 вересня 2017 року (а.с. 111).

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

У статті 257 ЦК України визначено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Зазначений трирічний строк діє після порушення суб'єктивного матеріального цивільного права (регулятивного), тобто після виникнення права на захист (охоронного).

Статтею 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними подіями (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Відповідно до правил користування платіжною карткою, які є складовою кредитного договору, картка діє в межах визначеного нею строку. За таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту перебіг позовної давності (статті 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки (статті 261 ЦК України), а не закінченням строку дії договору.

Таким чином, враховуючи сплату на погашення заборгованості ОСОБА_4 у 2017 році, суд першої інстанції правильно вважав, що позивач звернувся до суду в межах строку позовної давності.

Колегія суддів вважає, що долучений до матеріалів справи розрахунок заборгованості за договором № б/н від 28 грудня 2011 року узгоджується зі змістом договору, укладеного між сторонами, а тому є належним доказом розміру заборгованості ОСОБА_4 щодо тіла кредиту та відсотків за неналежне виконання умов укладеного кредитного договору.

Однак, в частині стягнення заборгованості за пенею суд першої інстанції не врахував, що на підставі п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України з врахуванням поданої до суду першої інстанції заяви про застосування строку позовної давності до вимог про стягнення пені позовна давність застосовується в один рік.

В позовній заяві Банком ставиться питання про стягнення пені за ввесь період, однак річний строк для стягнення пені - з 28 лютого 2017 року по 28 лютого 2018 року (в межах позовних вимог) та становить 900 гривень, враховуючи заяву відповідача про застосування строку позовної давності. Такий розмір пені визначений згідно поданих банком розрахунків а.с. 83 графа (пеня за несвоєчасну сплату боргу)

Суд першої інстанції правильно врахував п. 2.1.1.12.6.1 Умов та Правил, що у разі виникнення прострочених зобов'язань за борговими зобов'язаннями на суму від 100 гривень, Клієнт сплачує Банку пеню відповідно до встановлених тарифів; пеня нараховується в день нарахування процентів по кредиту правильно вважав, що штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне і те саме порушення - строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у ст. 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Такий ж висновок застосування норм матеріального права викладено в постановах Верховного Суду України від 11 жовтня 2017 року в справі №347/1910/15-ц.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (ч. 13 ст. 141 ЦПК України).

Таким чином, судові витрати підлягають розподілу пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 382-384 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Долинського районного суду від 09 листопада 2018 року в частині стягнення з ОСОБА_4 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» 3208, 68 гривень пені за кредитним договором від 28 грудня 2011 року та 1587, 57 гривень на користь позивача судового збору змінити.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» 900 гривень пені за кредитним договором від 28 грудня 2011 року, нарахованих за період з 28 лютого 2017 року по 28 лютого 2018 року.

Всього стягнути з ОСОБА_4 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «ПРИВАТБАНК» 20 156, 32 гривень заборгованості за кредитним договором від 28 грудня 2011 року.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» 1474 гривень судового збору.

У решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Повний текст судового рішення складено 18 січня 2019 року.

Головуючий: Р.Й. Матківський

Судді: Л.В. Василишин

І.О. Максюта