Постанова

Іменем України

28 серпня 2019 року

м. Київ

справа № 221/3905/15-ц

провадження № 61-30406св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Сакари Н. Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

третя особа - Волноваська державна нотаріальна контора Донецької області,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Волноваського районного суду Донецької області у складі судді

Овчиннікової О. С. від 16 березня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Донецької області у складі колегії суддів: Лопатіної М. Ю., Мироненко І. П., Принцевської В. П., від 26 квітня 2017 року,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до

ОСОБА_2 , третя особа - Волноваська державна нотаріальна контора Донецької області, про визнання недійсним договору дарування.

Позов мотивовано тим, що 21 вересня 2000 року державним нотаріусом Волноваської державної нотаріальної контори був посвідчений договір дарування, відповідно до якого нею було подаровано ОСОБА_2 право на земельну частку (пай), площею 9,31 умовних кадастрових гектарів на території КСП «Птахофабрика Ближня» у Волноваському районі Донецької області.

З огляду на те, що між нею та відповідачем фактично було укладено договір оренди земельної частки (паю) і вона, під впливом обману з боку

ОСОБА_2 , підписала у нотаріуса чистий папір, нібито для фіксування отримання грошей за оренду, просила визнати цей договір дарування удаваним на підставі статті 58 ЦК Української РСР, визнавши дійсним договір оренди даної земельної частки (паю), укладений між нею та відповідачем 21 вересня

2000 року зі сплатою орендної плати у розмірі 500 грн на рік строком на 10 років. Крім того, просила зобов`язати ОСОБА_2 видати їй державний акт, оформлений на підставі сертифікату на право на вказану земельну частку (пай) та зобов`язати відповідача виплатити їй орендну плату за користування землею за цінами, які діяли у період з 2011 по 2015 роки.

У лютому 2016 року позивач змінила позовні вимоги та, посилаючись на те, що відповідач ввів її в оману шляхом повідомлення відомостей, що не відповідають дійсності, а саме те, що вони укладають договір оренди земельної ділянки, просила визнати недійсним вказаний договір дарування

від 21 вересня 2000 року на підставі статті 57 ЦК Української РСР як такий, що укладений внаслідок обману.

Короткий зміст оскаржуваних судових рішень

Рішенням Волноваського районного суду Донецької області від 16 березня 2017 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 26 квітня 2017 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог

ОСОБА_1 , суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, керувався вимогами статті 57 ЦК Української РСР та дійшов висновку про недоведеність позову, оскільки обставини укладення спірного договору, його зміст та умови не містять підстав для визнання його недійсним, як такого, що укладений під впливом обману.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводи

У касаційній скарзі, поданій у червні 2017 рокудо Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_1 просить скасувати судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права. Касаційна скарга мотивована тим, що між сторонами мала місце домовленість щодо укладення договору оренди належної їй земельної ділянки, за передачу якої відповідач сплатив їй орендну плату, отже оспорювана угода укладена з метою приховати договір оренди землі, тому є удаваною. Суди помилково не застосували до спірних правовідносин положення частини другої статті 58 ЦК Української РСР.

Рух касаційної скарги в суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 липня 2017 року відкрито касаційне провадження в указаній справі.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Справу передано до Верховного Суду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Позивачу на підставі сертифіката, виданого 25 квітня 2000 року Волноваською районною державною адміністрацією, належало право на земельну частку (пай), площею 9,31 умовних кадастрових гектарів на території КСП «Птахофабрика Ближня» у с. Рибинське Волноваського району Донецької області.

Відповідно до договору дарування права на земельну частку (пай)

від 21 вересня 2000 року, посвідченого державним нотаріусом Волноваської державної нотаріальної контори Степанищенко Л. І. та зареєстрованого в реєстрі під №2899, позивач подарувала відповідачу право на вищезазначену земельну частку (пай).

Позиція Верховного Суду

Касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Згідно з частиною першою статті 58 Конституції Українизакони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Відповідно до статті 5 ЦК Україниакти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі.

З огляду на вищезазначені вимоги в указаній справі повинні застосовуватись положення актів цивільного законодавства, чинні на момент виникнення спірних правовідносин, а саме ЦК Української РСР, оскільки відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Відповідно до статті 243 ЦК УкраїнськоїРСР за договором дарування одна сторона передає другій стороні майно у власність і він вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому. Договір дарування опосередковує перехід майна від однієї особи до іншої, при цьому дарувальник і обдарований є юридично рівноправними суб`єктами. Для договору дарування необхідна наявність взаємного волевиявлення сторін, без якої цей договір не вважається укладеним. Договір дарування завжди є безоплатним договором. У зв`язку з цим дарувальник не має права вимагати від обдарованого зустрічних дій майнового характеру. Договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому, і тому він належить до реальних договорів. Майно, що передається за договором дарування, переходить у власність від однієї особи (дарувателя) до іншої (обдарованого). Тому майно, що передається, повинне бути власністю дарувателя.

Договір дарування укладається в формі, яка визначається загальними правилами цивільного законодавства про форму договорів (статті 43, 44, 46 ЦК Української РСР).

Відповідно до частини першої статті 57 ЦК Української РСР угода, укладена внаслідок обману, насильства, погрози, зловмисної угоди представника однієї сторони з другою стороною, а також угода, яку громадянин був змушений укласти на вкрай невигідних для себе умовах внаслідок збігу тяжких обставин, може бути визнана недійсною за позовом потерпілого або за позовом державної чи громадської організації.

При вирішенні позовів про визнання угоди недійсною на підставі

статті 57 ЦК Української РСР суди повинні мати на увазі, що такі вимоги можуть бути задоволені при доведеності фактів обману. Під обманом у таких випадках необхідно розуміти умисне введення в оману учасника угоди шляхом повідомлення відомостей, що не відповідають дійсності, або замовчування обставин, що мають істотне значення для угоди, що укладається.

Таким чином, наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману.

Відповідно до статті 57, частини першої статті 58 ЦПК України 2004 року доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. У противному разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

Обґрунтовуючи підстави недійсності договору дарування права на земельну частку (пай), позивач посилалася на те, що не мала наміру укладати договір дарування, договір не підписувала, її підпис виконаний нею на чистому листі паперу раніше ніж був виконаний текст договору, а тому вважала, що відповідач ввів її в оману щодо дійсної природи правочину.

Вирішуючи спір по суті, суди правильно виходили із того, що правові підстави для визнання недійсним договору дарування квартири, як такого, що вчинений внаслідок обману, відсутні, оскільки позивачем належними та допустимими доказами не доведено, що обман мав місце і укладення договору відбулося саме внаслідок обману зі сторони відповідача. При цьому суд апеляційної інстанції надав належну правову оцінку наявному в матеріалах справі висновку почеркознавчої експертизи від 01 жовтня 2014 року, яку було проведено у кримінальному провадженні та якою встановлено, що підпис та рукописний текст від імені позивача в договорі даруванні права на земельну частку (пай) від 21 вересня 2000 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , виконаний останньою (а. с. 96-101 т. 2). Оспорюваний правочин виконаний на спеціальному бланку нотаріальних документів, а тому суд апеляційної інстанцій правильно відхилив посилання позивача на те, що вона підписувала чисті аркуші паперу.

Посилання в касаційній скарзі на удаваність правочину (стаття 58 ЦК Української РСР) колегією суддів до уваги не беруться, оскільки 03 лютого та 03 листопада 2016 року заявник змінила предмет і підставу позову та остаточно просила визнати оспорюваний договір недійсним з підстав введення її в оману з боку відповідача відповідно до статті 57 ЦК

Української РСР (а. с. 68-70 т. 1, а. с. 68 т. 2).

Основоположними принцами цивільного судочинства є змагальність та диспозитивність судового процесу (статті 10, 11 ЦПК України 2004 року).

Відповідно до частини першої статті 11 ЦПК України 2004 року суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Таким чином, суд в силу принципу диспозитивності судового процесу

(стаття 11 ЦПК України 2004 року) не може вийти за межі позовних вимог. При цьому особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета та підстав спору на власний розсуд, тому суди правильно оцінювали законність оспорюваного правочину з підстав, передбачених статтею 57 ЦК Української РСР.

Доводи касаційної скарги про те, що вона не отримувала сертифіката на право на земельну частку (пай), а тому й не могла нею розпоряджатися, спростовуються наявними в матеріалах справі доказами, зокрема оспорюваним договором дарування від 21 вересня 2000 року, яким містить посилання на відповідний сертифікат, та листом Рибинської сільської ради Волноваського району Донецької області від 06 квітня 2012 року, яким підтверджено факт отримання позивачем сертифікату на право на земельну частку (пай) (а. с. 84, 229 т. 1).

Крім того, факт отримання позивачем вказаного сертифіката встановлено рішенням Апеляційного суду Донецької області від 04 листопада 2013 року, яким відмовлено позивачу у визнанні оспорюваного договору дарування недійсним з підстав укладення його на вкрай невигідних умовах, а тому ці обставини не підлягають доказуванню (частина третя статті 61 ЦПК України 2004 року).

Із урахуванням того, що інші доводи касаційної скарги є ідентичними доводам апеляційної скарги заявника, яким судом апеляційної інстанції надана належна оцінка, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність необхідності повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразова відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Волноваського районного суду Донецької області

від 16 березня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Донецької області

від 26 квітня 2017 року - без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: О. В. Білоконь

О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара