ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

09 квітня 2019 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 733/2069/17

Головуючий у першій інстанції - Овчарик В. М.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/541/19

Чернігівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого-судді Висоцької Н.В.

суддів: Мамонової О.Є., Шитченко Н.В.

із секретарем - Зіньковець О.О.,

сторони: позивач - ОСОБА_2,

відповідач - ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Ічнянського районного суду Чернігівської області від 15 лютого 2019 року (місце ухвалення - м. Ічня, дата складання повного тексту - 20.02.2019) у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення коштів,

В С Т А Н О В И В :

У грудні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення коштів. Враховуючи заяву про зміну підстав позову і зменшення розміру позовних вимог просив стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 260 989, 43 грн та витрати пов»язані із сплатою судового збору в розмірі 2609,90 грн.

В обґрунтування позову посилався на те, що 01.07.2008 між сторонами було укладено усний договір купівлі-продажу земельної ділянки, кадастровий номер НОМЕР_1, площею 2,5464 га, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Глибочицької сільської ради Бориспільського району Київської області, що належить ОСОБА_3 на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку НОМЕР_2, виданого Бориспільською районною державною адміністрацією Київської області. На виконання умов договору купівлі-продажу ОСОБА_2 передав ОСОБА_3 грошові кошти на виконання правочину в розмірі 10 000 дол. США. Позивач в позові посилається, що відповідачем було складено на ОСОБА_2 заповіт, у якому зазначено, що у випадку своєї смерті розпоряджається землею на користь позивача, що є своєрідною формою договору купівлі-продажу земельної ділянки. Після складення заповіту позивач передав ОСОБА_3 10 000 дол. США, а остання в свою чергу передала оригінал державного акту на право власності на земельну ділянку.

Разом з тим, позивач зазначає, що у газетному виданні «Трудова слава» від 19.08.2016 знайшов оголошення про визнання недійсним державного акту щодо вказаної вище земельної ділянки .

Змінюючи неодноразово підстави позову позивач відповідно до поданої заяви від 31.05.2018 (а.с. 90-95 т. 1) посилався, що правовідносини регулюються нормами ст. 1212 ЦК України, а саме виникнення спору стосовно набуття майна або збереження його без достатньої правової підстави. Проте, оскільки сторони не уклали письмовий правочин, не здійснили нотаріальне посвідчення правочину, бажали укласти договір в момент дії мораторію на відчуження земель сільськогосподарського призначення, то даний договір є неукладеним, та не створює для сторін жодних наслідків, окрім необхідності повернення грошових коштів, які передані відповідачу.

Посилається, що станом на час подання заяви про зменшення розміру позовних вимоги курс долара США по відношенню до української гривні становив 100/2609,8943 грн, отже 10 000 дол. США становить - 260 989, 43 грн.

Рішенням Ічнянського районного суду від 15.02.2019 позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення коштів задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 у рахунок повернення безпідставно отриманих коштів у розмірі 12 150 грн. В іншій частині позовних вимог відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 121,62 грн судового збору.

Рішення суду обґрунтовано тим, що для оформлення купівлі - продажу земельної ділянки законом передбачена спеціальна процедура, а також враховано мораторій на купівлю-продаж земельних ділянок, таким чином у відповідача не було достатніх правових підстав для отримання коштів від позивача на придбання ним земельної ділянки, а також враховано визнання відповідачем отримання грошей у розмірі 12 150 грн, та не доведення позивачем факту передачі коштів у розмірі 10 000 дол. США.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду представник ОСОБА_2 - адвокат Куксюк А.Л. подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення місцевого суду від 15.02.2019, та ухвалити нове рішення, яким стягнути із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 260 989,43 грн, та витрати пов»язані зі сплатою судового збору у розмірі 2609,90 грн за подачу позову до суду та 4066,41 грн за подачу апеляційної скарги.

За доводами скарги оскаржуване рішення суду прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, є незаконним та необгрунтованим, постановленим всупереч матеріалам справи. Судом не було з»ясовано всі обставини, що мають значення для правильного її вирішення.

У скарзі заявник посилається на протокол допиту свідка ОСОБА_3 від 08.08.2017 складеного ст. слідчим капітаном поліції Бориспільського ВП ГУ НП в Київській області Зус Р.І., де підтверджується факт укладання усного договору купівлі-продажу земельної ділянки та передавання грошових коштів. Відповідач визнала, що отримала грошові кошти від позивача в розмірі 10 000 дол. США.

Крім того, зазначає, що в судовому засіданні ОСОБА_3 визнала отримання нею від ОСОБА_2 кошти у валюті - долари США, які вона обміняла на гривні, в результаті чого в неї вийшло 12150,00 грн. З отриманих грошей 300 дол. США, як подарунок віддала ОСОБА_6 та 100 дол. США віддала ОСОБА_7 за послуги транспортування.

На виконання вимог ст. 361 ЦПК України учасникам справи було надіслано копії апеляційної скарги та додані до неї матеріали справи, проте відзив на апеляційну скаргу до суду подано не було.

Згідно з ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Згідно ч. 1 ст. 372 ЦПК України, суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.

Так, ч. 2 ст. 372 ЦПК України встановлено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Відповідно до ст. 44 ЦПК України учасники процесу та їх представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Відповідно до п. 11 ч. 3 ст. 2 ЦПК України неприпустимість зловживання процесуальними правами визнана однією з засад (принципів) цивільного судочинства. Роль суду у реалізації принципу змагальності сторін полягає, зокрема, у запобіганні зловживанню учасниками судового процесу їх правами.

Добросовісне здійснення цивільних процесуальних прав потребує від осіб, котрі беруть участь у справі, такої реалізації прав, яка відповідала б їхньому призначенню та здійснювалась у спосіб, визначений цивільним процесуальним законом, не завдавала б шкоди правам інших учасників цивільного процесу.

Критеріями добросовісної поведінки учасників процесуальних правовідносин є здійснення прав і обов'язків у відповідності до норм процесуального законодавства; усвідомлення сутності процесуальних правовідносин як відносин, що виникли з метою здійснення правосуддя у цивільній справі; відмова від реалізації своїх процесуальних прав та обов'язків з метою зловживання ними.

Враховуючи викладене, та подане клопотання адвоката ОСОБА_2 - Куксюк А.Л. про відкладення розгляду справи, колегія суддів дійшла висновку, що причини неявки позивача не є поважними, оскільки обставини, на які посилається, не підтверджені належними та допустимими доказами.

Відповідно до ч. 1 ст. 64 ЦПК України представник, який має повноваження на ведення справи в суді здійснює від імені особи, яку він представляє, її процесуальні права та обов»язки.

Відповідно до ч. 5 ст. 130 ЦПК України вручення судової повістки представникові учасника справи вважається врученням повістки і цій особі.

Враховуючи викладене вище, позивач по справі вважається належним чином повідомленим, оскільки його інтереси представляє адвокат Куксюк А.Л., повноваження якого належним чином підтверджені (а.с. 7-9 т.с. 2) та судова повістка якому вручена 28.03.2019 (а.с. 4 т. 2), позивач не скористався своїм правом на надання пояснень та участь в судовому засіданні, як не подав відповідного клопотання про поважні причини неявки.

Вислухавши суддю-доповідача, учасників судового процесу, обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, апеляційний суд приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення враховуючи наступне.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено, що відповідо до копії державного акту на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_2 виданого на підставі розпорядження Бориспільської райдержадміністрації від 29.12.2006 № 1708 ОСОБА_3 є власником земельної ділянки площею 2,5464 га, яка розташована: Глибоцька сільська рада Бориспільського району Київської області, цільове призначення: ведення товарного сільськогосподарського виробництва (а.с. 13 том 1).

01.07.2008 ОСОБА_3 склала заповіт в якому на випадок своєї смерті зробила розпорядження: вказану вище земельну ділянку заповідає ОСОБА_2 (а.с. 11 том 1).

Матеріали справи містять копію витягу з газети «Трудова слава» №№ 119-122 від 19.08.2016, в якій міститься оголошення про втрату державного акту серії НОМЕР_2, кадастровий номер НОМЕР_3, реєстраційний номер 71 на право власності на земельну ділянку, виданий управлінням земельних ресурсів у Бориспільському районі 29.12.2006 на ім»я ОСОБА_8, та вважати його недійсним (а.с. 15 том 1).

Задовольняючи частково позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що для оформлення купівлі - продажу земельної ділянки законом передбачена спеціальна процедура, а також враховано мораторій на купівлю-продаж земельних ділянок, таким чином у відповідача не було достатніх правових підстав для отримання коштів від позивача на придбання ним земельної ділянки, враховано визнання відповідачем отримання грошей у розмірі 12 150 грн, та не доведення позивачем факту передачі коштів у розмірі 10 000 дол. США.

Рішення суду першої інстанції оскаржується в частині не задоволених вимог.

З висновком суду першої інстанції в частині не задоволених позовних вимог погоджується і апеляційний суд, оскільки судом першої інстанції обставини справи з"ясовані в обсягу, необхідному для правильного вирішення спору, відповідно до встановлених обставин, правильно визначено суть і характер правовідносин сторін та норми матеріального права, що їх регулюють.

Доводи апеляційної скарги правильних висновків суду в оскаржуваній частині рішення не спростовують враховуючи наступне.

Згідно з вимогами частини першої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Аналіз статті 1212 ЦК України і цього інституту цивільного законодавства вказує на те, що правова природа інституту безпідставного отримання чи збереження майна (предмет регулювання) це відносини, які виникають у зв'язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов'язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок iншої особи, в) вiдсутнiсть правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адмiнiстративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Під вiдсутнiстю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не грунтується на прямій вказiвцi закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто вiдсутнiсть правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому відпала.

Отже, для виникнення зобов'язання, передбаченого статтею 1212 ЦК України, важливим є сам факт безпідставного набуття або збереження, а не конкретна підстава, за якою це відбулося.

Відповідно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частин першої та другої статті 509 ЦК України цивiльнi права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогiєю породжують цивiльнi права та обов'язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, належать договори та iншi правочини. Зобов'язанням є правовiдношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися вiд певної дiї, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Частиною першою статті 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно із частинами першою, другою статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Частиною першою статті 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Системний аналіз вищезазначених положень закону дає підстави вважати, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошових коштів).

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов'язків.

Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов'язальних (договірних) відносинах, оскільки застосовується лише у тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуто з допомогою інших, спеціальних способів захисту. Зокрема, у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень частини першої статті 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов'язання повернути майно потерпілому.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом свої порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Виходячи з вказаних положень судовому захисту підлягає саме порушене право, то відсутність доказів щодо наявності порушеного права є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.

У статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України).

За ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України).

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України).

З досліджених судом матеріалів справи вбачається, що між сторонами виникли правовідносини з оформлення заповіту ОСОБА_3 щодо земельної ділянки площею 2,5464 гектарів для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на користь ОСОБА_2 від 01.07.2008, внаслідок чого ОСОБА_3 не заперечувала отримання грошових коштів саме в сумі 12150 грн. в рахунок отриманої в майбутньому у спадщину земельної ділянки позивачем ОСОБА_2, які і стягнув суд на користь позивача.

Суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що матеріали справи не містять доказів передачі коштів у розмірі 10 000 доларів США, крім показів свідків, та протоколу допиту відповідача, в якому остання підтвердила отримання коштів, оскільки такі факти не можуть підтверджуватись показами свідків, письмові докази передачі позивачем коштів у розмірі 10 000 дол. США в матеріалах справи відсутні.

З врахуванням наведеного є безпідставними та не спростовують висновків суду посилання заявника на протокол допиту свідка ОСОБА_3 від 08.08.2017 складеного ст. слідчим капітаном поліції Бориспільського ВП ГУ НП в Київській області Зус Р.І., де підтверджується факт укладання усного договору купівлі-продажу земельної ділянки, передавання грошових коштів та визнання відповідачем отримання грошових коштів від позивача в розмірі 10 000 дол. США.

Як встановлено судом першої інстанції, відповідач не заперечує отримання коштів від ОСОБА_2 в розмірі 12 150 грн., що підтверджується її поясненнями в суді, рішення суду першої інстанції сторонами в цій частині не оскаржується, тому не є предметом перегляду суду апеляційної інстанції.

Довільним тлумачення норм ЦК України є і доводи апеляційної скарги, що складання заповіту 01.08.2008, на виконання усного договору купівлі-продажу від 01.07.2008 між ОСОБА_3 та ОСОБА_2, є своєрідною формою договору купівлі-продажу земельної ділянки сільськогосподарського призначення, купівля-продаж або іншим способом відчуження запроваджується за умови набрання чинності законом про обіг земель сільськогосподарського призначення, але не раніше 01.01.2020, в порядку визначеному цим законом, як це регламентовано п. 15 розділу Х Перехідних положень ЗК України, відповідна заборона містилась і в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин.

З врахуванням наведеного не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині і доводи, що позов стосується опосередковано земельної ділянки, наявні підстави для застосування ст. 209, 210, 655, 657 ЦК України, а також посилання в апеляційній скарзі, що відповідач набула майно за відсутності правових підстав у спосіб, що суперечить цивільному законодавству, а саме, як плату за придбання земельної ділянки, а грошові кошти передавались у власність, як предмет договору.

Крім того, враховуючи визнання позову відповідачкою лише на суму задоволених вимог, посилання в апеляційній скарзі на не укладення письмового правочину, не здійснення нотаріального посвідчення правочину, бажання сторін укласти договір в момент дії мораторію на відчуження земель сільськогосподарського призначення, та посилання, що не укладений договір, не створює для сторін жодних наслідків, окрім необхідності повернення грошових коштів, які позивач посилається передав відповідачу, не спростовують правильних висновків суду в оскаржуваній частині, оскільки суд першої інстанції обґрунтовано виходив з відсутності належних і допустимих доказів передачі коштів зазначених у позові та фактично.

Посилання в апеляційній скарзі на звільнення від обов»язку доказування з врахуванням визнання позову відповідачем, є необґрунтованим, оскільки відповідно до наведеної судової практики в апеляційній скарзі скаржник посилається, що захисту підлягає гривневий еквівалент, враховуючи відсутність у позивача індивідуальної ліцензії на здійснення валютних операції.

Таким чином, відсутні підстави для задоволення позову, саме на день розгляду справи в суді, в еквівалентній сумі 10000 доларів США, з врахуванням пояснень сторони відповідача і показів її як свідка, яка посилалась на отримання еквіваленту в національній валюті саме 12150 гривень, які і задоволені судом у спосіб, який не суперечить закону на захист порушеного права з врахуванням визнання позову в цій частині та досліджених доказів по справі.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права, а зводяться лише до переоцінки доказів.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Суд правильно встановив характер правовідносин сторін у справі та застосував норми матеріального права, які регулюють ці правовідносини, вирішив спір в оскаржуваній частині з урахуванням меж заявлених позовних вимог та конкретних обставин справи на підставі наданих сторонами доказів з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не містять передбачених законом підстав для скасування судового рішення.

Оскільки рішення суду першої інстанції не підлягає зміні, суд апеляційної інстанції не ухвалює нове рішення та не передає справу на новий розгляд (ч. 13 ст. 141 ЦПК України), тому вимога апеляційної скарги ОСОБА_2 про стягнення з позивача судового збору не підлягає задоволенню.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, рішення суду - без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381 - 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Ічнянського районного суду Чернігівської області від 15 лютого 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту.

Судове рішення у повному обсязі складено 12.04.2019.

Головуючий Судді: