КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження №22-ц/824/2199/2019
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 січня 2019 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах - головуючого Сержанюка А.С., суддів Мельника Я.С., Сушко Л.П., із участю секретарів Топольського В.О., Пітенко І.Ю., розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Києві матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 13 червня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи - ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання права власності за набувальною давністю,

В С Т А Н О В И В :

29 вересня 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду із названим позовом, де просила визнати за нею право особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_1.

На обґрунтування позовних вимог зазначила, що з 25 січня 2002 року по теперішній час вона безперервно проживає в квартирі АДРЕСА_1

Володіючи вказаною вище квартирою НОМЕР_1, як своєю власністю, починаючи з моменту її придбання, а саме, з 25 червня 2002 року позивачка відкрито, безперервно та вільно нею користувалася та користується, сплачує за житлово-комунальні послуги.

Одразу після придбання цієї квартири вона за особисті кошти зробила в ній ремонт, придбала необхідні меблі, побутову техніку, повністю та належним чином облаштувала її для свого проживання.

Виходячи із зазначених вище фактичних обставин, позивач заявляє, що з 2002 року і по теперішній час, тобто протягом більш як п'ятнадцять років вона відкрито, добросовісно, безперешкодно та безперервно проживала та проживає, володіла та володіє квартирою НОМЕР_1, що знаходиться у будинку АДРЕСА_1 та вважає цю квартиру своєю власністю.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 13 червня 2018 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

На обґрунтування ухваленого рішення, місцевий суд зазначив, що право власності на спірну квартиру спочатку з 2002 року було зареєстроване за її онукою - ОСОБА_3, а з 2016 року - за ОСОБА_2, а тому, у даному випадку, відсутні підстави для визнання права власності за набувальною давністю за позивачем.

Не погоджуючись із ухваленим рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, а також порушення норм матеріального та процесуального права при його ухвалені.

Просить рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 13 червня 2018 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Суд, закінчивши з'ясування обставин справи і перевірку їх доказами, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та відзиві на неї, у межах доводів та вимог апеляційної скарги, вислухавши учасників процесу в судових дебатах, вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, керуючись наступним.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Якщо одна із сторін визнала пред'явлену до неї позовну вимогу під час судового розгляду повністю або частково, рішення щодо цієї сторони ухвалюється судом згідно з таким визнанням, якщо це не суперечить вимогам статті 206 цього Кодексу.

Як встановлено судом, що підтверджується і матеріалами справи, ОСОБА_1 з 1968 року по 2002 рік була зареєстрована та проживала в чотирьохкімнатній квартирі АДРЕСА_2

Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 25 січня 2002 року квартира АДРЕСА_2 позивачем та третіми особами була відчужена на користь ОСОБА_6 ( а.с. 8 ).

Згідно договору купівлі продажу від 25 січня 2002 ОСОБА_4, який діяв від імені та в інтересах своєї доньки - ОСОБА_3, придбав квартиру під НОМЕР_1, що знаходиться в будинку АДРЕСА_2

Право власності на неї з цього часу було зареєстровано за ОСОБА_7 ( а.с. 9 ).

Як вбачається із довідки №186 від 02 березня 2016 року у квартирі НОМЕР_1, що знаходиться в будинку АДРЕСА_2 мешкають ОСОБА_3 з 2002 року, ОСОБА_4 - з 2002 року, ОСОБА_2 з 2015 року та ОСОБА_1 - з 2005 року ( а.с. 13 ).

Обставини проживання у вказаній квартирі позивача та її сина - ОСОБА_4, набуття вказаної квартири, в подальшому, у власність відповідачем за договором дарування від 28 січня 2016 року встановлені рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 01 червня 2017 року, що набуло законної сили ( а.с. 18-20 ), а відтак, не потребують доказування відповідно до положень ч. 4 ст. 82 ЦПК України.

Разом з тим, відповідно до ч. 1 ст. 344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно ( набувальна давність ), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації.

Таким чином, на переконання апеляційного суду, місцевий суд вірно зазначив, що добросовісність передбачає, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном.

Тоді як, із матеріалів справи вбачається, що позивач знала, що право власності на спірну квартиру, спочатку - з 2002 року було зареєстроване за її онукою - ОСОБА_8, а з 2016 року - за відповідачем - ОСОБА_2, а тому у даному випадку відсутні підстави для визнання права власності за набувальною давністю за позивачкою.

Також, місцевий суд обґрунтовано зазначив, що за набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

За таких обставин, з точки зору другої інстанції, суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, визначив відповідно до них правовідносини і, з додержанням норм матеріального і процесуального права, зокрема, ст.ст. 321, 433 ЦК України, ст.ст. 41, 92 Конституції України, ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, рішення Європейського суду з прав людини в справі «Вендітеллі проти Італії», ст.ст. 13, 76-81, 259, 263-265 ЦПК України, ухвалив законне і обґрунтоване рішення про відмову в задоволенні позову за його необґрунтованістю.

А тому, доводи апелянта про незаконність та необґрунтованість оскаржуваного рішення, неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, а також порушення норм матеріального та процесуального права при його ухвалені, зокрема, ст. 82 ЦПК України, на думку апеляційного суду та у силу викладеного, не знайшли свого підтвердження при розгляді справи у суді другої інстанції.

Доводи апелянта про те, що обставини наявності домовленостей між сторонами спору про визначення власності на спірне майно встановлено у рішенні Шевченківського районного суду м. Києва по справі №761/9094/16-ц, з точки зору другої інстанції, свідчить про можливість набуття права власності на це майно в іншому порядку, а не в тому, що заявлено позивачем.

Інші доводи, апелянта, зокрема, про те, що спірна квартира придбана за її особисті кошти, позивач відкрито та безперешкодно проживає в ній та несе тягар її власника, на переконання апеляційного суду, в силу викладеного, не є правовою підставою для задоволення, як позовних так і апеляційних вимог.

Доводи відзиву ОСОБА_9 ( а.с. 143-146 ) на апеляційну скаргу, про те, що позивач в апеляційній скарзі дублює доводи позовної заяви, та була обізнана про відсутність у неї підстав для набуття права власності на спірне майно, знала, що квартира НОМЕР_1, якою вона користується для проживання, що знаходиться по АДРЕСА_2, належала її онуці, а в подальшому - відповідачу, враховуючи викладене, повністю спростовують доводи апеляційної скарги.

А тому, викладені у апеляції доводи суд другої інстанції відносить до числа формальних, відповідно, рішення, ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, не може бути скасоване у відповідності до положень ст. 375 ЦПК України.

Окрім цього, у відповідності до вимог ч. 2 ст. 376 ЦПК України, порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи, чого судом не виявлено.

Враховуючи наведене та керуючись ст.ст. 10-13, 76-81, 263, 367, 374, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 13 червня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи - ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання права власності за набувальною давністю - без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення.

Головуючий А.С. Сержанюк

Судді: Я.С. Мельник

Л.П. Сушко