Справа № 444/372/18
Провадження № 2/444/81/2019
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

/повне/

01 квітня 2019 року Жовківський районний суд Львівської області у складі:

головуючого судді Мікула В. Є.

секретар судового засідання Савчук Г.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Жовкві Львівської області цивільну справу за позовом позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя,-

ВСТАНОВИВ :

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати об'єктами права спільної сумісної власності житловий будинок, що знаходиться за адресою: Львівська область, Жовківський район, с. Завадів, вул. Т. Шевченка, будинок №3-а, а також обєкти нерухомого майна, які знаходяться на земельній ділянці площею 0,1255 га, кадастровий номер :02:003:0052, що знаходиться за адресою: Львівська обл., с. Завадів, вул. Шевченка, 3а терасу, площею 30,4 кв.м.; господарську будівлю двоповерхову, площею 151,2 кв.м. призначену для забезпечення життєдіяльності житлового будинку та території будинковолодіння, в якій розміщені сауна, спортзал та гараж для паркування та обслуговування машин та інше; Альтанку з мангалом, площею 32 кв.м.; огорожу, довжиною 152 м. та висотою 2 м.; ворота шириною 3,5м, висотою до 2,8м; хвіртку шириною 1м, висотою до 2,0м.; басейн розміром 10,1м. х 3,2м.

В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що 15 січня 2005 року між позивачем та відповідачем ОСОБА_2 було укладено шлюб. Під час шлюбу 30.12.2010 року між ОСОБА_3 і відповідачем ОСОБА_2 було укладено нотаріально посвідчений договір дарування незавершеного будівництвом житлового будинку та земельної ділянки згідно з яким ОСОБА_2 отримала в дар належні ОСОБА_3 незавершений будівництвом житловий будинок з мансардою готовністю 45%, що знаходиться за адресою: Львівська обл., Жовківський район, с. Завадів, вул. Т.Шевченка, будинок №3-а та земельну ділянку площею 0,1255 га на якій розташований вищевказаний незавершений будівництвом житловий будинок з мансардою. Після укладення цього договору дарування було проведено будівельні роботи направлені на будівельну готовність будинку 100%.

Вказує, що за час шлюбу будинок було завершено, здано в експлуатацію і право власності зареєстровано за відповідачем ОСОБА_2 Позивач також покликаючись на висновок проведеного за його заявою будівельно-технічного експертного дослідження, та зазначає, що за час шлюбу, крім згаданого вище житлового будинку на земельній ділянці площею 0,1255 га, кадастровий номер :02:003:0052, що знаходиться за адресою: Львівська обл., с. Завадів, вул. Шевченка, 3а було збудовано ряд обєктів нерухомого майна, які з вини відповідача не здані в експлуатацію і на них не зареєстроване право власності, однак, їх будівництво здійснювалось під час шлюбу за рахунок спільних затрат і зусиль подружжя: тераса, площею 30,4кв.м., призначена для відпочинку в літній період; господарська будівля двоповерхова, площею 151,2 кв.м. призначена для забезпечення життєдіяльності житлового будинку та території будинковолодіння, в якій розміщені сауна, спортзал, гараж для паркування та обслуговування машин, підвал, майстерня з котельнею, санвузол, кімната для відпочинку, душова кабіна, літня кухня; альтанка з мангалом, площею 32 кв.м. призначена для відпочинку; огорожа, довжина 152 м. та висота 2 м. призначена для захисту, обрамлення території; ворота шириною 3,5м, висотою до 2,8м та хвіртка шириною 1м, висотою до 2,0 м., призначені для заїзду та проходу на територію будинковолодіння; басейн розміром 10,1м. х 3,2м., призначений для оздоровлення та відпочинку. На підставі ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст.41 Конституції України, ст.ст. 181, 317, 319, 321, 331, 368 ЦК України, ст.ст.60, 69, 70 СК України позивач просив визнати обєктами спільної сумісної власності подружжя зазначені вище обєкти нерухомого майна.

Позивач у судове засідання не зявився, забезпечив явку уповноваженого представника, який позовні вимоги підтримав та просив задовольнити в повному обсязі.

Відповідач у судове засідання не зявилась, відзиву не подала, проте забезпечила явку уповноваженого представника, який проти позовних вимог заперечив і просив відмовити в задоволенні позову в повному обсязі з підстав вказаних у долучених до матеріалів справи письмових поясненнях.

Заслухавши пояснення сторін, їх представників, дослідивши матеріали справи та перевіривши їх доказами, а відтак, зясувавши дійсні обставини справи, суд приходить до наступних висновків.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Статтею 12 ЦПК України, встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Стаття 13 ЦПК України визначає, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обовязком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Судом встановлено, що 15 січня 2005 року між позивачем і відповідачем було укладено шлюб, зареєстрований міським відділом реєстрації актів цивільного стану Львівського міського управління юстиції, актовий запис №35. Під час перебування у шлюбі, відповідач ОСОБА_2 на підставі укладеного з ОСОБА_3 30.12.2010 року нотаріально посвідченого приватним нотаріусом ЛМНО ОСОБА_4 договору дарування незавершеного будівництвом житлового будинку та земельної ділянки (зареєстрованого в реєстрі за №1254) отримала від останнього в дар незавершений будівництвом житловий будинок з мансардою готовністю 45%, що знаходиться за адресою: Львівська обл., Жовківський район, с. Завадів, вул. Т.Шевченка, будинок №3-а та земельну ділянку площею 0,1255 га на якій розташований вищевказаний незавершений будівництвом житловий будинок з мансардою.

Статтею 57 СК України передбачено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема, майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування.

Разом з цим, з матеріалів справи вбачається, що 20.12.2012 року ОСОБА_2 було подано декларацію про готовність обєкта до експлуатації № ЛВ 0.

З долученого до матеріалів позовної заяви копії витягу ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» про державну реєстрацію прав №37014031 від 27.12.2012 року вбачається, що на підставі рішення Зашківської сільської ради №191 від 29.11.2012 року ОСОБА_2 видано свідоцтво про право власності.

Відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії САЕ №894976 від 27.12.2012 року за відповідачем ОСОБА_2 на праві власності був зареєстрований спірний житловий будинок, що знаходиться за адресою: Львівська обл., Жовківський район, с. Завадів, вул. Шевченка, будинок 3а.

Таким чином суд приходить до висновку, що спірний житловий будинок за час шлюбу було завершено, доведено до 100% готовності, здано в експлуатацію і право власності зареєстровано за відповідачем ОСОБА_2

Позивачем до матеріалів позовної заяви також додано висновок будівельно-технічного експертного дослідження №11/17с від 08.12.2017 року проведеного за заявою позивача ОСОБА_1 і складеного експертом ПП «Юридично-експертна компанія «Юрекс» ОСОБА_5 готовність обєкта незавершеного будівництва (житлового будинку), що знаходиться за адресою: Львівська область, Жовківський район, с. Завадів вул. Шевченка, 3а у відсотковому співвідношенні на час укладання договору дарування станом на 30.12.2010 року становив 33,84% в порівнянні із завершеним будівництвом цього ж обєкту на момент державної реєстрації права власності на нього 27.12.2012 року.

За клопотанням відповідача було викликано експерта ПП «Юридично-експертна компанія «Юрекс» ОСОБА_5 для розяснення вказаного висновку. В судовому засіданні експерт ОСОБА_5Г, розяснив, що надаючи відповідь на поставлене на вирішення експертного дослідження питання він виходив з того, що житловий будинок зазнав змін в обємі, а саме з 551 куб.м. станом на час укладення договору дарування 30.12.2010 року до 732,91 куб.м. станом на момент державної реєстрації права власності 27.12.2012 року. У звязку із збільшенням за час завершення будівництва обєму житлового будинку експерт дійшов висновку, що 45% від незавершеного будівництвом будинку станом на день укладення договору дарування від 30.10.2010 року, буде складати 33,84% готовності від завершеного станом на 27.12.2012 року.

Крім цього, за заявою позивача ОСОБА_1 було проведено ще одне будівельно-технічне експертне дослідження на підставі якого експертом ПП «Юридично-експертна компанія «Юрекс» ОСОБА_5 було складено висновок №12/17с від 08.12.2017 року згідно з яким на земельній ділянці площею 0,1255 га, кадастровий номер :02:003:0052, що знаходиться за адресою: Львівська обл., с. Завадів, вул. Шевченка, 3а було збудовано інші обєкти нерухомого майна, а саме тераса, площею 30,4 кв.м., призначена для відпочинку в літній період; господарська будівля двоповерхова, площею 151,2 кв.м. призначена для забезпечення життєдіяльності житлового будинку та території будинковолодіння, в якій розміщені сауна, спортзал, гараж для паркування та обслуговування машин, підвал, майстерня з котельнею, санвузол, кімната для відпочинку, душова кабіна, літня кухня; альтанка з мангалом, площею 32 кв.м. призначена для відпочинку; огорожа, довжина 152 м. та висота 2 м. призначена для захисту, обрамлення території; ворота шириною 3,5м, висотою до 2,8м та хвіртка шириною 1м, висотою до 2,0м., призначені для заїзду та проходу на територію будинковолодіння; басейн розміром 10,1м.х3,2м., призначений для оздоровлення та відпочинку. Згідно висновку процент готовності цих обєктів, що знаходяться на земельній ділянці 0,1255 га кадастровий номер :02:003:0052 (державний акт на право власності на земельну ділянку Серія ЯМ № 712941) становить 100%, і вони використовуються за своїм функціональним призначенням.

Позивач стверджує, що і ці обєкти нерухомого майна були збудовані за час шлюбу, за рахунок спільних затрат і зусиль подружжя, але з вини відповідача не були здані в експлуатацію і на них не зареєстроване право власності. Зазначає, що вказані обєкти нерухомого майна у звязку з не здачею їх в експлуатацію і не реєстрацією на них з вини відповідача права власності є обєктами незавершеного будівництва. При цьому, кожен з них є обєктом нерухомого майна в силу положень ст.181 ЦК України, де вказано, що до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об'єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення.

Виходячи із правового висновку Верховного Суду України, який міститься в у постанові від 7 вересня 2016 року у справі №6-47цс16 у Цивільному кодексі України, крім понять «нерухомість», «нерухоме майно», «обєкт нерухомого майна» (частина перша статті 181, пункт 6 частини першої статті 346, статті 350, 351), вживаються також інші поняття, наприклад: «обєкт незавершеного будівництва» (стаття 331), «обєкт будівництва» (статті 876, 877, 879881, 883), однак прямого визначення цих понять не міститься. З аналізу чинного законодавства та враховуючи характерні ознаки незавершеного будівництва, Верховний Суд України вказує на необхідність визнати, що обєкт будівництва (обєкт незавершеного будівництва) це нерухома річ особливого роду: її фізичне створення розпочато, однак не завершено. Щодо такої речі можливе встановлення будь-яких субєктивних майнових, а також зобовязальних прав, у випадках та в порядку, визначених актами цивільного законодавства. Вирішуючи питання про виникнення, зміну та припинення субєктивних цивільних прав стосовно обєкта незавершеного будівництва, потрібно враховувати особливості та обмеження, встановлені законодавчими актами. Відповідно до частини другої статті 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Отже, новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього. Однак до цього, не будучи житловим будинком з юридичного погляду, обєкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обовязки, тому такий обєкт є майном, яке за передбачених законом умов може належати на праві спільної сумісної власності подружжю і з дотриманням будівельних норм і правил підлягати поділу між ними. За позовом дружини, членів сімї забудовника, які спільно будували будинок, а також спадкоємців суд має право здійснити поділ обєкта незавершеного будівництва, якщо, враховуючи ступінь його готовності, можна визначити окремі частини, що підлягають виділу, і технічно можливо довести до кінця будівництво зазначеними особами. У разі неможливості поділу обєкта незавершеного будівництва суд може визнати право за цими особами на будівельні матеріали і конструктивні елементи будинку або з урахуванням конкретних обставин залишити його одній зі сторін, а іншій присудити грошову компенсацію. Правовий аналіз наведених норм матеріального права дозволяє дійти висновку про те, що обєкт незавершеного будівництва, зведений за час шлюбу, може бути визнаний обєктом права спільної сумісної власності подружжя із визначенням часток. При цьому суд може визнати право на частину обєкта незавершеного будівництва за кожною зі сторін.

Відповідач у поданих письмових поясненнях, а також її представник у судовому засіданні в обґрунтування заперечень проти задоволення позовних вимог покликались на те, що ОСОБА_2 завершувала будівництво житлового будинку, що знаходиться за адресою: Львівська обл., Жовківський район, с. Завадів, вул. Шевченка, будинок 3а за особисті кошти, які нею були отримані від продажу ряду обєктів нерухомого майна, що належали їй на праві особистої приватної власності. Зокрема, до матеріалів справи було долучено копії укладених договорів купівлі-продажу таких обєктів. У звязку з цим, відповідач та її представник зазначають, що в задоволенні позову слід відмовити, оскільки спірне нерухоме майно було збудовано за власні кошти ОСОБА_2, а тому таке майно є її особистою приватною власністю і не може бути визнане спільною власністю подружжя. При цьому, покликаються на положення ст.57 СК України.

Суд оцінюючи такі доводи відповідача та її представника виходив з наступного.

Так, дійсно, відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею (ним) за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Тобто, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя це майно не може вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об'єктів права спільної сумісної власності подружжя.

При цьому, за загальним правилом статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Таким чином, конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об'єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Статтею 78 ЦПК України визначено, що суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

З огляду на зазначене суд вважає, що відповідач не довела належними й допустимими доказами тієї обставини, що спірне нерухоме майно набуто за її особисті кошти та є її особистою приватною власністю.

Долучені до матеріалів справи копії договорів купівлі-продажу нерухомого майна, яке належало відповідачу на праві особистої власності не можуть вважатись достатнім доказом того, що виручені внаслідок відчуження майна грошові кошти були використані для завершення будівництва отриманого в дар житлового будинку та будівництва інших обєктів нерухомого майна, які розміщені на згаданій раніше земельній ділянці і які є спірними обєктами у межах цієї справи.

Частиною 6 статті 81 ЦПК України визначено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, відтак, суд дійшов висновку, що відповідачем в належний спосіб не було спростовано презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. При цьому, відповідачем не заперечується той факт, що після отримання у власність за нотаріально посвідченим договором дарування від 30.12.2010 року незавершений будівництвом житловий будинок на вул. Шевченка, 3а в с. Завадів Жовківського району Львівської області за час шлюбу з ОСОБА_1 був доведений будівництвом до 100% готовності, зданий в експлуатацію і зареєстрований на праві власності за ОСОБА_2, про що було оформлено свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 27.12.2012 року.

Таким чином, суд керуючись положенням статті 60 СК України та презумпцією спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу виходить з того, що за час шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в результаті спільних затрат та зусиль подружжя довели незавершений будівництвом житловий будинок на вул. Шевченка, 3а в с. Завадів Жовківського району Львівської області до 100% готовності, було проведено ремонтні та оздоблювальні роботи, будинок введено в експлуатацію і здійснено державну реєстрацію права власності. Крім цього, за час шлюбу в результаті спільних затрат та зусиль подружжя позивача і відповідача було збудовано ряд обєктів нерухомого майна на земельній ділянці площею 0,1255 га, кадастровий номер :02:003:0052, що знаходиться за адресою: Львівська область, Жовківський район с. Завадів, вул. Шевченка, 3-а, а саме: тераса, площею 30,4 кв.м., призначена для відпочинку в літній період; господарська будівля двоповерхова, площею 151,2 кв.м. призначена для забезпечення життєдіяльності житлового будинку та території будинковолодіння, в якій розміщені сауна, спортзал, гараж для паркування та обслуговування машин, підвал, майстерня з котельнею, санвузол, кімната для відпочинку, душова кабіна, літня кухня; альтанка з мангалом, площею 32 кв.м. призначена для відпочинку; огорожа, довжина 152 м. та висота 2 м. призначена для захисту, обрамлення території; ворота шириною 3,5м, висотою до 2,8м та хвіртка шириною 1м, висотою до 2,0м., призначені для заїзду та проходу на територію будинковолодіння; басейн розміром 10,1м.х3,2м., призначений для оздоровлення та відпочинку, що підтверджується висновком будівельно-технічного експертного дослідження №12/17с від 08.12.2017 року складеного експертом ПП «Юридично-експертна компанія «Юрекс» ОСОБА_5 Вказані обєкти з вини відповідача не здані в експлуатацію і на них не зареєстроване право власності, а тому такі вважаються є обєктами незавершеного будівництва, однак згідно цього ж висновку процент готовності цих обєктів становить 100%, і вони використовуються за своїм функціональним призначенням. Отже, вказаний житловий будинок та обєкти нерухомого майна слід визнати спільною власністю подружжя.

На підставі ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів; право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно п. 23 постанови Пленуму Верховного суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо. Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох.

Згідно ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до ст. 41 Конституції України та ст. 321 ЦК України закріплено принцип непорушності права власності, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном визначено у статті 317 ЦК України.

Статтею 319 ЦК України врегульовано, що власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Стаття 15 ЦК України встановлює, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Частиною 1 статті 16 ЦК України вказано, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У частині другій цієї статті визначається перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту субєктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя.

Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (стаття 63 СК України).

Згідно ч.1 ст. 62 СК України якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до частини 2 статті 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Таким чином, виходячи з заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку про те, що вимога позивача про визнання майна обєктами права спільної сумісної власності подружжя підлягає до задоволення.

Зібрані по справі докази, оцінені судом належним чином кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв'язок у сукупності, встановлені судом обставини свідчать про те, що у суду є всі підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_1

Керуючись ст. 12, 13, 23, 76, 268, 258, 259, 264, 265, 354, 355 Цивільного процесуального кодексу України, суд,-

УХВАЛИВ :

Позов задовольнити.

Визнати об'єктами права спільної сумісної власності ОСОБА_1 /зареєстрований за адресою : ІНФОРМАЦІЯ_1, НОМЕР_1, ІПН / та ОСОБА_2 /зареєстрованої за адресою : 79005, АДРЕСА_1 «А»,НОМЕР_2, ІПН / :

-житловий будинок, що знаходиться за адресою: Львівська область, Жовківський район, с. Завадів, вул. Т. Шевченка, будинок №3-а,

-обєкти нерухомого майна, які знаходяться на земельній ділянці площею 0,1255 га, кадастровий номер :02:003:0052, що знаходиться за адресою: Львівська область, Жовківський район с. Завадів, вул. Шевченка, 3-а,

-терасу, площею 30,4 кв.м.,

-господарську будівлю двоповерхову, площею 151,2 кв.м. призначену для забезпечення життєдіяльності житлового будинку та території будинковолодіння, в якій розміщені сауна, спортзал та гараж для паркування та обслуговування машин та інше,

-альтанку з мангалом, площею 32 кв.м.,

-огорожу, довжиною 152 м. та висотою 2 м.,

-ворота шириною 3,5м, висотою до 2,8м,

-фіртку шириною 1 м, висотою до 2,0м,

-басейн розміром 10,1 м * 3,2м.

Стягнути з ОСОБА_2 /зареєстрованої за адресою : 79005, АДРЕСА_1 «А»,НОМЕР_2, ІПН / на користь ОСОБА_1 /зареєстрований за адресою : ІНФОРМАЦІЯ_1, НОМЕР_1, ІПН / - 9 162 грн. 40 коп. сплаченого судвого збору.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції, однак з врахуванням п. 15.5 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України.

Суддя Мікула В. Є.

Повний текст рішення суду виготовлено 09.04.2019 року.