Постанова

Іменем України

23 січня 2019 року

м. Київ

справа № 571/1331/15-ц

провадження № 61-11519св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Синельникова Є. В. (суддя-доповідач), Хопти С. Ф., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідач - ОСОБА_4,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Апеляційного суду Рівненської області, у складі колегії суддів: Гордійчук С. О., Григоренка М. П., Шеремет А. М., від 05 грудня 2016 року,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2015 року ОСОБА_3 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_4 про поділ в натурі незавершеного будівництвом житлового будинку, припинення права спільної сумісної власності.

Свої вимоги позивач мотивувала тим, що з 01 червня 2009 року до 03 березня 2011 року та із 04 березня 2011 року по 15 жовтня 2012 року сторони по справі перебували у зареєстрованому шлюбі. Після одруження у 2009 році розпочали будівництво житлового будинку по АДРЕСА_1 на земельній ділянці, площею 0,1293 га, яка була надана ОСОБА_4 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. На підставі рішення Рокитнівської сільської ради Рокитнівського району Рівненської області № 446 від 26 серпня 2009 року зазначена земельна ділянка передана у приватну власність ОСОБА_4, що підтверджується державним актом на право власності на земельну ділянку серія НОМЕР_1.

Будівництво спірного будинку проводилося без відповідних дозвільних документів. Після проведення перевірки інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у Рівненській області на ім'я відповідача 16 лютого 2011 року виготовлений будівельний паспорт. Вважала, що незавершений будівництвом житловий будинок належить сторонам на праві спільної сумісної власності. Відповідач не дає позивачу у повній мірі реалізувати своє право на вказане майно. Досягти будь-яких домовленостей щодо спільного майна подружжю не вдалося. Згідно висновку експерта відсоток готовності незавершеного будівництвом будинку становить 57 %. Варіанти розподілу спірного житлового будинку визначені у висновку експерта.

Із урахуванням зазначеного, уточнивши позовні вимоги, позивач просила поділити в натурі незавершений будівництвом житловий будинок по АДРЕСА_1, виділивши у власність: ОСОБА_3 1/2 частину незавершеного будівництвом житлового будинку по АДРЕСА_1 у складі приміщення № 3, площею 12,4 кв. м, приміщення № 4, площею 22,3 кв. м, загальною площею 34,7 кв. м.; ОСОБА_4 1/2 частину незавершеного будівництвом житлового будинку по АДРЕСА_1 у складі приміщення № 1, площею 16,6 кв. м, приміщення № 2, площею 18,1 кв. м, загальною площею 34,7 кв. м, як окремі об'єкти нерухомого майна, припинивши право спільної сумісної власності.

Рішенням Рокитнівського районного суду Рівненської області, у складі судді Комзюк А. Ф., від 16 серпня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що незавершений будівництвом спірний житловий будинок не являється об'єктом цивільних прав та не може підлягати поділу, оскільки право власності на нерухоме майно в установленому законом порядку на час розгляду справи не зареєстровано.

Рішенням Апеляційного суду Рівненської області від 05 грудня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено. Рішення Рокитнівського районного суду Рівненської області від 16 серпня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_3 Визнано за ОСОБА_3 право на 1/2 частину незавершеного будівництвом житлового будинку (із ступенем готовності 57 %), що розташований по АДРЕСА_1, та виділено їй приміщення № 3 площею 12,4 кв. м, приміщення № 4 площею 22,3 кв. м, а всього загальною площею 34,7 кв. м, відповідно до варіанту № 1 висновку експерта № 160224/1 ФМ судової будівельно-технічної експертизи від 15 березня 2016 року. Визнано за ОСОБА_4 право на 1/2 частину незавершеного будівництвом житлового будинку (із ступенем готовності 57 %), що розташований по АДРЕСА_1, та виділено йому приміщення № 1 площею 16,6 кв. м, приміщення № 2 площею 18,1 кв. м, а всього загальною площею 34,7 кв. м, відповідно до варіанту № 1 висновку експерта № 160224/1 ФМ судової будівельно-технічної експертизи від 15 березня 2016 року. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що спірний об'єкт незавершеного будівництва збудований за час шлюбу за спільні кошти подружжя та є об'єктом спільної сумісної власності подружжя. Будівництво його не закінчено, однак відсоток готовності будинку складає 57 %, технічний розподіл спірного будинку з визначенням часток сторін є можливим, тому позивач має право на визнання за нею права власності на 1/2 частину незавершеного житлового будинку АДРЕСА_1.

У грудні 2016 року ОСОБА_4 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Апеляційного суду Рівненської області від 05 грудня 2016 року та передати справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що при вирішенні спору апеляційним судом не застосовано до спірних правовідносин положення статті 57 СК України та безпідставно застосовано положення статті 60 СК України. Позивачем не доведено факту внесення її вкладу (фінансового чи іншого) у розпочате будівництво спірного будинку. Судом апеляційної інстанції не з'ясовано обсяг майна, належного кожному із подружжя до та після укладення шлюбу (який було двічі укладено між сторонами спору). Не встановивши належним чином обставини справи, апеляційний суд зробив передчасний висновок про наявність підстав для поділу незавершеного будівництвом житлового будинку.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 січня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі.

ОСОБА_5 до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ направлено заперечення на касаційну скаргу, які мотивовані тим, що касаційна скарга необґрунтована та безпідставна, не спростовує правильного по суті рішення апеляційного суду, яким вірно встановлено обставини справи та застосовано норми матеріального права.

Статтею 388 ЦПК України, в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Пунктом 4 Перехідних положень ЦПК України передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої та другої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судами встановлено, щосторони спору перебували у зареєстрованому шлюбі з 01 червня 2009 року по 15 жовтня 2012 року(за виключенням 03 березня 2011 року).

Земельна ділянка АДРЕСА_1 перебуває у власності ОСОБА_4, що підтверджується державним актом серії НОМЕР_1 від 24 грудня 2010 року.

Під час шлюбу на цій земельній ділянці сторонами збудовано житловий будинок загальною площею 86,2 кв. м, який на час розгляду справи не було введено в експлуатацію. Відсоток готовності вказаного будинку складав 57 %, що підтверджено технічним паспортом на об'єкт незавершеного будівництва від 20 листопада 2015 року, інвентаризаційна справа № 1197 (а. с. 56-59).

Відповідно до висновку експерта № 160224/1_ФМ судової будівельно-технічної експертизи від 15 березня 2016 року відсоток готовності незавершеного будівництвом житлового будинку по АДРЕСА_1 становить 57 %. Судовим експертом запропоновано два варіанти поділу незавершеного будівництвом будинку.

Кількість та вартість будівельних матеріалів та конструктивних елементів незавершеного будівництвом будинку не встановлено у зв'язку з відсутністю згоди ОСОБА_4 на розбирання будинку (а. с. 66-72).

Відповідно до частини першої статті 60 СК України майно, набутеподружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Тлумачення статті 60 СК України свідчить, що законом встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об'єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Відповідно до статті 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (стаття 70 СК України ).

Згідно зі статтею 60 ЦПК України, 2004 року, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про часткове задоволення позовних вимог, апеляційний суд, із урахуванням вказаних норм матеріального права, дійшов обґрунтованого висновку про те, що спірне майно підлягає поділу у рівних частках між колишнім подружжям, оскільки спірний незавершений будівництвом житловий будинок було зведено за час перебування сторін спору у шлюбі. Відповідачем не спростовано презумпцію спільності права власності подружжя на спірне нерухоме майно, не надано належних доказів на підтвердження своїх доводів про те, що майно, яке є предметом спору, було побудовано за його особисті кошті.

Відповідно до частини другої статті 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Отже, новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього. Однак до цього, не будучи житловим будинком з формально-правового погляду, об'єкт незавершеного будівництва є сукупністю використаних у його будівництві будівельних матеріалів, результатів виконаних робіт, тобто речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов'язки, тому такий об'єкт є майном, яке за передбачених законом умов може належати на праві спільної сумісної власності подружжю і підлягати поділу між ними.

За позовом чоловіка, дружини суд має право здійснити поділ об'єкта незавершеного будівництва, якщо, враховуючи ступінь його готовності, можна визначити окремі частини і технічно можливо довести до кінця будівництво зазначеними особами.

У разі неможливості поділу об'єкта незавершеного будівництва суд може визнати право за цими особами на будівельні матеріали і конструктивні елементи будинку або з урахуванням конкретних обставин залишити його одній зі сторін, а іншій присудити грошову компенсацію.

Правовий аналіз наведених норм матеріального права дозволяє дійти висновку про те, що об'єкт незавершеного будівництва, зведений за час шлюбу, може бути визнаний об'єктом права спільної сумісної власності подружжя із визначенням часток. При цьому суд може визнати право на частину об'єкта незавершеного будівництва за кожною із сторін.

Вказаного висновку дійшов Верховний Суд України у постанові від 07 вересня 2016 року по справі № 6-47цс16.

Враховуючи те, що спірний об'єкт незавершеного будівництва, який було зведено подружжям за час шлюбу, може бути визнаний об'єктом права спільної сумісної власності подружжя із визначенням часток у рівних частинах, апеляційний суд дійшов правильного висновку про визнання за кожним з подружжя (позивачем та відповідачем) права на 1/2 частину незавершеного будівництвом житлового будинку (із ступенем готовності 57 %).

В той же час, враховуючи ступінь готовності незавершеного будівництвом житлового будинку, який становить 57 %, апеляційний суд у цій справі дійшов неправильного висновку щодо можливості виділу в натурі сторонам спору приміщень незавершеного будівництвом житлового будинку, який до введення в експлуатацію може зазнати значних конструктивних змін.

Враховуючи зазначене, висновок апеляційного суду у цій справі щодо виділення в натурі приміщень незавершеного будівництвом житлового будинку зі ступенем готовності 57 % є неправильним.

Згідно з частиною першою статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судами першої та апеляційної інстанції повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, оскаржуване судове рішення апеляційного суду підлягає частковому скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог у частині виділення ОСОБА_3 приміщення № 3 площею 12,4 кв. м, приміщення № 4 площею 22,3 кв. м, а всього загальною площею 34,7 кв. м, та ОСОБА_4 приміщення № 1 площею 16,6 кв. м, приміщення № 2 площею 18,1 кв. м, а всього загальною площею 34,7 кв. м, незавершеного будівництвом житлового будинку відповідно до варіанту № 1 висновку експерта № 160224/1ФМ судової будівельно-технічної експертизи від 15 березня 2016 року.

Згідно із частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанцій, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки касаційну скаргу відповідача задоволено частково, з позивача на користь відповідача підлягає стягненню судовий збір за подання касаційної скарги у розмірі 600, 00 грн (1 200, 00 - 600, 00 = 600, 00).

Керуючись статтями 141, 400, 409, 412, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Апеляційного суду Рівненської області від 05 грудня 2016 року у частині задоволення позовних вимог ОСОБА_3 щодо виділення ОСОБА_3 приміщення № 3 площею 12,4 кв. м, приміщення № 4 площею 22,3 кв. м, а всього загальною площею 34,7 кв. м, та ОСОБА_4 приміщення № 1 площею 16,6 кв. м, приміщення № 2 площею 18,1 кв. м, а всього загальною площею 34,7 кв. м, незавершеного будівництвом житлового будинку, що розташований по АДРЕСА_1, відповідно до варіанту № 1 висновку експерта № 160224/1 ФМ судової будівельно-технічної експертизи від 15 березня 2016 року, скасувати та прийняти у цій частині нове рішення.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 у частині виділення ОСОБА_3 приміщення № 3 площею 12,4 кв. м, приміщення № 4 площею 22,3 кв. м, а всього загальною площею 34,7 кв. м, та ОСОБА_4 приміщення № 1 площею 16,6 кв. м, приміщення № 2 площею 18,1 кв. м, а всього загальною площею 34,7 кв. м, незавершеного будівництвом житлового будинку, що розташований по АДРЕСА_1, відповідно до варіанту № 1 висновку експерта № 160224/1 ФМ судової будівельно-технічної експертизи від 15 березня 2016 року -відмовити.

Рішення апеляційного суду в частині визнання за ОСОБА_3 права на 1/2 частину незавершеного будівництвом житлового будинку (із ступенем готовності 57 %), що розташований по АДРЕСА_1, та визнання за ОСОБА_4 права на 1/2 частину незавершеного будівництвом житлового будинку (із ступенем готовності 57 %), що розташований по АДРЕСА_1, а також в іншій нескасованій частині - залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 600, 00 грн у рахунок відшкодування судового збору, сплаченого за подання касаційної скарги.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник
Судді О. В. Білоконь
Є. В. Синельников
С. Ф. Хопта
Ю. В. Черняк