справа № 760/6041/15-ц головуючий у суді І інстанції - Українець В.В.
провадження № 22-ц/824/1220/2019 суддя-доповідач у ІІ Інстанції - Фінагеєв В.О.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

22 січня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді Фінагеєва В.О.,

суддів Кашперської Т.Ц., Яворського М.А.,

за участю секретаря Ткаченка І.В.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Солом'янського районного суду міста Києва від 05 вересня 2018 року у справі за позовомОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа - Головне управління юстиції у місті Києві, про визнання договору недійсним, -

В С Т А Н О В И В:

У березні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом та просив визнати недійсним договір довічного утримання від 25 листопада 2006 року, завірений державним нотаріусом П'ятої Київської державної нотаріальної контори Мельник І.Р., укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_4

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 25 листопада 2006 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було укладено договір довічного утримання, відповідно до якого він передав у власність відповідачу належну йому на праві власності 1/2 частину квартири АДРЕСА_1. Рішенням суду від 03 червня 2014 року договір довічного утримання від 25 листопада 2006 року розірвано. Під час розгляду зазначеної справи позивач дізнався, що 25 листопада 2006 року між його дружиною ОСОБА_6 та ОСОБА_4 було укладено аналогічний договір довічного утримання. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 померла та він фактично прийняв спадщину після смерті дружини, оскільки проживає за адресою спадкового майна. ОСОБА_6 на момент укладення зазначеного договору була тяжко хвора та перебувала у такому стані, коли не могла розуміти значення своїх дій та керувати ними. Крім того, договір відповідачем не виконувався, а допомога останнім не надавалась. 13 березня 2015 року ОСОБА_3 отримав від ОСОБА_4 заяву з наміром продати 1/2 частину квартири АДРЕСА_1, яка належить йому на підставі договору довічного утримання від 25 листопада 2006 року.

Рішенням Солом'янського районного суду міста Києва від 05 вересня 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення суду першої інстанції через неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги позивач зазначає, що суд не взяв до уваги покази свідків, які надавали пояснення щодо хворобливого стану ОСОБА_6 Вказані покази також підкріплені і медичною документацією, яка знаходиться у матеріалах справи. Висновки судово-психіатричної експертизи від 04 серпня 2017 року протирічять як зібраним доказам по справі, так і не дають відповіді на питання суду, поставленого згідно ухвали про призначення експертизи. Суд не відхилив неповний висновок експерта, як такий, в якому не містяться відповіді на питання чи могла ОСОБА_6 за станом свого здоров'я 26 листопада 2006 року усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, а не чи хворіла вона на психічну хворобу, внаслідок якої могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

Відзиви на апеляційну скаргу від учасників справи не надходили.

У матеріалах справи містяться пояснення третьої особи Головного управління юстиції у місті Києві, в яких вона зазначає, що дії посадових осіб управління та його підпорядкованих органів позивачем не оскаржуються, тому розгляд справи залишає на розсуд суду.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що 17 грудня 1999 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 було зареєстровано шлюб, що підтверджується свідоцтвом про одруження (а.с.19, Т.1).

09 серпня 2005 року ОСОБА_6 склала заповіт, яким на випадок своєї смерті заповіла все своє рухоме та нерухоме майно ОСОБА_4 (а.с.53, Т.1).

25 листопада 2006 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_4 було укладено договір довічного утримання, згідно якого ОСОБА_6 передала у власність ОСОБА_4 належну їй на праві приватної власності Ѕ частину квартири АДРЕСА_1.

Згідно з пунктом 5 цього договору ОСОБА_4 зобов'язувався надавати ОСОБА_6 матеріальне забезпечення, сума якого визначена сторонами в розмірі 2000 гривень щомісяця. (а.с.140, Т.1)

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть (а.с.20).

Згідно з висновком судово-психіатричного експерта № 523 від 04 серпня 2017 року ОСОБА_6 за станом свого здоров'я під час складання та підписання 25 листопада 2006 року договору довічного утримання яким-небудь психічним захворюванням не страждала, за своїм психічним станом усвідомлювала значення своїх дій та могла керувати ними (а.с.8-11, Т.2).

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_6 в момент укладення договору довічного утримання за своїм психічним станом усвідомлювала значення своїх дій та могла керувати ними.

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ст. 744 ЦК України за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов'язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_3 зазначає, що 25 листопада 2006 року його покійна дружина ОСОБА_6 уклала з ОСОБА_4 договір довічного утримання. Однак, на момент укладення вказаного договору ОСОБА_6 була тяжко хвора та перебувала у такому стані, коли не могла розуміти значення своїх дій та керувати ними. ОСОБА_3 вказує на те, що він фактично прийняв спадщину після смерті ОСОБА_6, а тому оспорюваний договір порушує його права.

З матеріалів справи вбачається, що на момент смерті ОСОБА_6 ОСОБА_3 як непрацездатний вдівець мав право на обов'язкову частку у спадщині, що відкрилася після смерті спадкодавця. За таких обставин, він як особа, яка вважає порушеними свої права та інтереси договором довічного утримання, має право на звернення до суду з позовом про визнання його недійсним.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Для підтвердження обставин, якими ОСОБА_3 обґрунтовує свої вимоги, останнім було заявлено клопотання про призначення посмертної судово-психіатричної експертизи. Згідно висновку експерта ОСОБА_6 за станом свого здоров'я під час складання та підписання 25 листопада 2006 року договору довічного утримання яким-небудь психічним захворюванням не страждала, за своїм психічним станом усвідомлювала значення своїх дій та могла керувати ними.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 зазначає, що суд не взяв до уваги покази свідків, які надавали пояснення щодо хворобливого стану ОСОБА_6 Вказані покази також підкріплені і медичною документацією, яка знаходиться у матеріалах справи.

Разом з тим, покази свідків не є належним доказом, який свідчить про те, що ОСОБА_6, укладаючи договір довічного утримання, не розуміла значення своїх дій та не могла ними керувати. Медична документація, наявна у матеріалах справи, вказує лише на стан здоров'я ОСОБА_6 та не свідчить про неможливість останньої у момент укладення оспорюваного договору розуміти значення своїх дій та керувати ними.

Позивач також зазначає, що висновки судово-психіатричної експертизи від 04 серпня 2017 року протирічать як зібраним доказам по справі, так і не дають відповіді на питання суду, поставленого згідно ухвали про призначення експертизи. Суд не відхилив неповний висновок експерта.

Розглядаючи справу по суті, суд першої інстанції обґрунтовано послався на висновок експерта, який містить відповідь на поставлене в ухвалі суду на вирішення експерта питання.

У разі незгоди з висновком експерта ОСОБА_3 не був позбавлений права повторно заявити клопотання про призначення повторної чи додаткової експертизи. Однак, таке клопотання позивачем не заявлялося.

Враховуючи зазначене, висновки суду першої інстанції відповідають фактичним обставинам справи та ґрунтуються на наявних у справі доказах, доводи апеляційної скарги зазначених висновків не спростовують, а відтак вимоги апеляційної скарги задоволені бути не можуть.

На підставі викладеного та керуючись статтями 374, 375, 381, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Солом'янського районного суду міста Києва від 05 вересня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повне судове рішення складено 23 січня 2019 року.

Головуючий Фінагеєв В.О.

Судді Кашперська Т.Ц.

ЯворськийМ.А.