Провадження № 22-ц/801/712/2019
Головуючий у суді 1-ї інстанції Борисюк І. Е.
Доповідач:Оніщук В. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 квітня 2019 рокуСправа № 127/27357/18м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Оніщука В.В (суддя-доповідач),

суддів: Копаничук С.Г., Медвецького С.К.,

за участю секретаря судового засідання Богацької О.М.,

учасники справи:

позивач: Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк»,

відповідач: ОСОБА_3,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань № 2 цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 31 січня 2019 року, постановлене в складі судді Борисюк І.Е., в залі суду, без повідомлення (виклику) сторін,

встановив:

В жовтні 2018 року Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» звернулося в суд з позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 27 грудня 2010 року між банком та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір б/н, за умовами якого позичальнику надано кредит в розмірі 3800 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.

У зв'язку з неналежним виконанням позичальником умов кредитного договору станом на 09 жовтня 2018 року утворилась заборгованість у розмірі 13149,25 грн., яка складається з 4190,95 грн. - заборгованість за процентами за користування кредитом, 7855,95 грн.- заборгованість за пенею, а також штрафи - 500 грн. (фіксована частина) та 602,35 грн. (процентна складова).

Враховуючи те, що відповідач ухиляється від виконання зобов'язань за кредитним договором, тому позивач просив стягнути на його користь з відповідача 13149,25 грн. заборгованості за кредитним договором.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 31 січня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позову АТ КБ «ПриватБанк», суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги є необґрунтованими і недоведеними належними і допустимими доказами.

В апеляційній скарзі АТ КБ «ПриватБанк» просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

В апеляційній скарзі зазначено, що між банком та відповідачем було укладено кредитний договір шляхом підписання анкети-заяви від 27 грудня 2010 року, в якій позичальник висловив згоду з формою договору та його умовами. Позивачем надані допустимі докази існування кредитних правовідносин та суми заборгованості, на підтвердження чого надано розрахунок та виписку, в яких вказані суми відсотків, пені та інші суми відповідно до умов кредитного договору. Відповідно до укладеного кредитного договору відповідачу відкрито картковий рахунок, видано кредитну карту, на яку було встановлено кредитний ліміт, наявність декількох кредитних карток пояснюється їх перевипуском, тобто приєднання карти з новим строком дії до раніше відкритого клієнту карткового рахунку. Виходячи з чого, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відмову у стягненні заборгованості за договором.

Відповідач відзив на апеляційну скаргу не надав.

В судовому засіданні представник позивача апеляційну скаргу підтримав з посиланням на викладені в ній обставини.

Відповідач в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причин неявки не повідомив, а тому згідно вимог ч.2 ст. 372 ЦПК України його неявка не перешкоджає розгляду справи.

Суд, заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, що з'явилися, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права; обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції вищевказаним вимогам закону відповідає.

Так, судом першої інстанції встановлено, що 27 грудня 2010 року ОСОБА_3 підписав анкету-заяву про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг в ПриватБанку. За змістом анкети-заяви ОСОБА_3 виявив бажання отримати особисту платіжну кредитну картку, що підтверджується відміткою у відповідному пункті формуляра анкети -заяви (а.с.7).

Позичальник підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Пам'яткою клієнта, Умовами та правилами надання банківських послуг та Тарифами Банку, становлять між ним і банком договір про надання банківських послуг. Також підписуючи заяву, відповідач підтвердив, що ознайомлений і згоден з Умовами і правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку, які були надані йому для ознайомлення в письмовому вигляді.

До анкети-заяви позивачем додано витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» за такими видами кредитних карток: «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», «Універсальна CONTRACT», «Універсальна GOLD» (а.с. 8).

Згідно з розрахунком, наданим позивачем, у зв'язку з неналежним виконанням ОСОБА_3 зобов'язань з кредитним договором, утворилася заборгованість, яка становить 13149,25 грн. і складається з 4190,95 грн. -заборгованість за процентами за користування кредитом, 7855,95 грн. - заборгованість за пенею, а також штрафи - 500 грн. (фіксована частина), 602,35 грн. (процентна складова).

Відповідно до ч.3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За змістом ст. 75 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до ч. 2 ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом (ч.ч. 1,2 ст. 12 ЦПК України).

Відповідно до ч.1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори (п.1 ч. 2 ст. 11 ЦК).

Цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов'язковим для неї (ч.ч. 1, 2 ст. 14 ЦК України).

Згідно зі статтею 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірах та на умовах, установлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Кредитний договір укладається у письмовій формі (частина перша статті 1055 ЦК України).

За змістом статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Згідно з частиною 1 статті 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору (ч.1 ст. 1054 ЦК України). Параграф 1 глави 71 ЦК України регулює питання позики та відповідного договору. Так, договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Позивачем в обґрунтування своїх вимог не надано належних, допустимих і достовірних доказів невиконання чи порушення умов виконання договору б/н від 27 грудня 2010 року.

Так, на підтвердження виникнення кредитних правовідносин між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 було надано анкету-заяву, датовану 27 грудня 2010 року, за змістом якої відповідачеві було видано кредитну карту «Універсальна», в якій зазначений кредитний ліміт 1000 грн.

В свою чергу у відповіді на відзив та апеляційній скарзі, позивачем було зазначено, що ОСОБА_3 звернувся до банку за оформленням кредиту 03 лютого 2014 року та йому було відкрито картковий рахунок і видано кредитну картку за НОМЕР_1, строком дії до 03/16, яка за поясненнями позивача неодноразово перевипускалась.

Також, позивачем надано два розрахунки заборгованості за договором б/н від 27.12.2010 року починаючи з 03.02.2014 року по 29.02.2016 року та за період з 01.03.2016 року по 09.10.2018 року.

Колегія суддів звертає увагу, що розрахунок заборгованості проведено саме з 27.12.2010 року.

З наданих розрахунків станом на 09.10.2019 року видно, що процентна ставка з 03 лютого 2014 року по 01 вересня 2014 року становила 30,00% річних, з 01 вересня 2014 року по 01 квітня 2015 року 34,80 % річних; а з 1 квітня 2015 року по 31 травня 2015 року - 43,20% річних, за період з 01 березня 2016 року по 04 січня 2017 року процентна ставка почергово змінювалась із 2,9 % до 3,6%, а з 04 січня 2017 року по 09 жовтня 2018 року процентна ставка становила 3,6 %.

Тоді як з доданого позивачем до анкети-заяви від 27 грудня 2010 року витягу з тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» взагалі неможливо встановити який вид кредитної картки і які тарифи були погоджені з ОСОБА_3 при підписанні анкети від 27 грудня 2010 року.

Розмір процентної ставки, яка встановлена відповідно до умов кредитного договору, за користування кредитними коштами, не вказується і самим позивачем в поданій позовній заяві.

Вищезазначене унеможливлює встановлення тривалості пільгового періоду по кредиту, процентної ставки на місяць за користування кредитом, розміру обов'язкового щомісячного платежу, розміру неустойки за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів тощо.

У позовній заяві, відповіді на відзив та апеляційній скарзі позивач не зазначає якою саме кредитною картою з якою відсотковою ставкою користувався ОСОБА_3

Отже, доводи позивача, наведені в позовній заяві, відповіді на відзив ОСОБА_3 та апеляційній скарзі, суперечать як одні одному, так і розрахункам банку, наявним у справі.

Зазначені документи не підтверджують, що ОСОБА_3 відповідно до умов анкети-заяви від 27 грудня 2010 року, яка разом з Тарифами та Умовами і правилами надання банківських послуг складає кредитний договір, було погоджено процентну ставку в розмірі, яка застосовувалася банком під час розрахунку заборгованості, починаючи з 03 лютого 2013 року.

При цьому позивачем не надано належних і допустимих доказів підстав застосовування таких процентних ставок, складової заборгованості, на яку вона нараховувалась.

Надана позивачем виписка по рахунку за період з 13.03.2011 року по 01.01.2019 року підтверджує обставини використання ОСОБА_3 багатьох карток, проте не підтверджує обставин видачі кредитних коштів на підставі анкети-заяви від 27 грудня 2010 року.

В обґрунтування своїх вимог, банком було зазначено, що на підставі анкети-заяви від 27 грудня 2010 року ОСОБА_3 встановлено кредитний ліміт в розмірі 3800 грн.

Натомість з наданої виписки визначити розмір кредитного ліміту, наданого банком відповідачу, не можливо (а.с. 117-118).

Також, колегія суддів звертає увагу на те, що позивач заявив вимогу про стягнення заборгованості за кредитним договором, яка складається лише з нарахованих відсотків, пені та штрафів. Вимоги про стягнення заборгованості за тілом кредиту позивачем не заявлено. Водночас останнім не наведено, а з наданих документів неможливо встановити, чи була погашена відповідачем заборгованість за тілом кредиту, коли мало місце таке виконання, в протилежному випадку позивачем не вказано на яку суму заборгованості за кредитом нараховані відповідні відсотки, пеня та штрафи, і підстави такого нарахування.

Будь-яких заяв про уточнення позовних вимог, позивач не подавав.

При цьому із наданих представником позивача пояснень вбачається, що сума (тіло) кредиту відповідачем була погашена і вимоги про її стягнення не заявлено, тоді як згідно ст. 19 Закону України «Про споживче кредитування» у разі недостатності суми здійсненого платежу для виконання зобов'язання за договором про споживчий кредит у повному обсязі ця сума погашає вимоги кредитора у такій черговості: 1) у першу чергу сплачуються прострочена до повернення сума кредиту та прострочені проценти за користування кредитом; 2) у другу чергу сплачуються сума кредиту та проценти за користування кредитом; у третю чергу сплачуються неустойка та інші платежі відповідно до договору про споживчий кредит.

У рішенні Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року

N 15-рп/2011 суд зазначив, що держава сприяє забезпеченню споживання населенням якісних товарів (робіт, послуг), зростанню добробуту громадян та загального рівня довіри в суспільстві. Держава забезпечує особливий захист більш слабкого суб'єкта економічних відносин, а також фактичну, а не формальну рівність сторін у цивільно-правових відносинах, шляхом визначення особливостей договірних правовідносин у сфері споживчого кредитування та обмеження дії принципу свободи цивільного договору. Це здійснюється через встановлення особливого порядку укладення цивільних договорів споживчого кредиту, їх оспорювання, контролю за змістом та розподілу відповідальності між сторонами договору. Тим самим держава одночасно убезпечує добросовісного продавця товарів (робіт, послуг) від можливих зловживань з боку споживачів.

Згідно з п. 2, п. 4, п. 6 -п. 7 ч. 2 ст. 43 ЦПК України учасники справи зобов'язані: сприяти своєчасному, всебічному, повному та об'єктивному встановленню всіх обставин справи; подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки; виконувати інші процесуальні обов'язки, визначені законом або судом.

Відповідно до ч. 1 ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Згідно із ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Усі вищенаведені суперечності свідчать про недоведеність позивачем обставин, на які він посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. При цьому саме доказування наявності кредитних правовідносин фактично будується на припущеннях.

Згідно з ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною другою статті 13 ЦПК України встановлено, що збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Надані позивачем документи не підтверджують, що на виконання умов анкети-заяви від 27 грудня 2010 року ОСОБА_3 була видана кредитна карта і відкрито картковий рахунок, встановлено кредитний ліміт в розмірі 3800 грн, видано кредитні кошти, якими відповідач користувався відповідно до умов, погоджених саме 27 грудня 2010 року, так само як і не доведено належними і допустимими доказами, що ОСОБА_3 отримав кредитну карту уже до відкритого карткового рахунку на підставі цієї анкети-заяви.

Надана банком довідка про кількість випущених на ім'я ОСОБА_3 банківських карток є неналежним та допустимими доказом у справі, оскільки така довідка не містить будь-якої інформації про дату та номер кредитного договору, укладеного між банком та відповідачем, до якого видано ці кредитні картки.

Так само, банком не надано доказів зміни ним в установленому законом і договором порядку ставок процентів за договором.

Додані до позовної заяви Умови та правила надання банківських послуг не містять підпису позичальника, доказів, що саме ці Умови мав на увазі відповідач, підписуючи заяву позичальника, та відповідно, що саме ці Умови є складовою частиною підписаного договору позивачем не надано.

Такі висновки узгоджуються з правовими позиціями Верховного Суду України, висловленими в постановах від 22 березня 2017 року 6-2320цс16 та Верховного Суду в постанові від 14 лютого 2018 року у справі №578/132/16-ц.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

За таких обставин, суд першої інстанції, повно та всебічно дослідивши обставини справи, надавши належну оцінку наявним у справі доказам, дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для стягнення з ОСОБА_3 заборгованості за кредитним договором від 27 грудня 2010 року.

Доводи апеляційної скарги щодо доведеності факту наявної заборгованості, не спростовують висновків суду першої інстанції, до яких суд дійшов шляхом повного та всебічного з'ясування обставин справи.

Рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції - без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, статті 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв'язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення, то понесені судові витрати покладаються на учасника справи, який звернувся з апеляційною скаргою.

Враховуючи наведене, керуючись ст. ст. 374, 375, 381,382,384 ЦПК України, суд,

постановив :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 31 січня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий: /підпис/ В.В. Оніщук

Судді: /підпис/ С.Г. Копаничук

/підпис/ С.К. Медвецький

Згідно із оригіналом:

Головуючий: В.В. Оніщук