ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 597/604/17Головуючий у 1-й інстанції Дудяк С.В.
Провадження № 22-ц/817/49/19 Доповідач - Парандюк Т.С.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 січня 2019 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Парандюк Т.С.

суддів - Дикун С. І., Сташків Б. І.,

за участі секретаря -Дмитрів О.М.

та представників сторін : ОСОБА_2- ОСОБА_3; ОСОБА_4 - ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу №597/604/17 за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Заліщицького районного суду Тернопільської області від 6 листопада 2018 року, ухваленого суддею Дудяком С.В., повний текст рішення виготовлений 14 листопада 2018 року, у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про визнання права власності на частину спільного сумісного майна подружжя та його реальний розподіл, -

В С Т А Н О В И В:

У червні 2017 року ОСОБА_4 звернулася у суд із позовом до ОСОБА_2, у якому після уточнення позовних вимог просила визнати за нею право власності на 1/2 частину нерухомого майна, що складається з незакінченого будівництвом житлового будинку, розташованого в АДРЕСА_1, частина якого належить їй на праві спільної власності згідно рішення Заліщицького районного суду від 13.10.2015 року присудивши їй згідно першого варіанту розподілу за висновком технічної експертизи: І - підвалу вартістю 60396 грн.; 1-5 коридору вартістю 22980 грн.; 1-6 холу вартістю 96949 грн.; 1-7 житлової кімнати вартістю 143243 грн.; 1-10 коридору вартістю 135583 грн.; 1-11 житлової кімнати вартістю 155499 грн.; 1 огорожі вартістю 59886 грн.; загальною вартістю 849952 грн. і складає 57/100 ідеальної частки з грошовою компенсацією на користь відповідача за різницю у ролях розміром 12318,50 грн.

В обґрунтування вимог позивачка посилається на те, що 20.12.2000 року вони зареєстрували шлюб. Під час перебування у шлюбі у них виникла необхідність у будівництві житлового будинку, внаслідок чого відповідач звернувся із заявою до Заліщицької міської ради про надання йому у власність земельної ділянки для будівництва. 18.03.2011 року сесією Заліщицької міської ради було видано рішення № 126 про надання ОСОБА_2 земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд по АДРЕСА_1. На підставі даного рішення було виготовлено технічну документацію на будівництво, згідно якої ними за час спільного подружнього проживання був споруджений житловий будинок. На даний час спірний будинок закінчений будівництвом та готовий для здачі його в експлуатацію, однак відповідач свідомо цього не робить та не виготовляє документи на власність. Рішенням Заліщицького районного суду від 25.06.2015 року шлюб між ними розірвано і вона припинила спільне проживання з відповідачем в спірному будинку. ОСОБА_2 продовжує там проживати один. Рішенням Заліщицького районного суду Тернопільської області 13.10.2015 року об'єкт будівництва будинковолодіння, що розташоване в АДРЕСА_1 визнано об'єктом спільної сумісної власності подружжя. Однак, відповідач незважаючи на вказане рішення суду продовжує не пускати її до будинковолодіння.

Рішенням Заліщицького районного суду від 6 листопада 2018 року змінений позов ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про визнання права власності на частину спільного сумісного майна подружжя задоволено повністю.

Визнано за ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1, РНОКПП НОМЕР_1, жителькою АДРЕСА_1 право власності на 1/2 частину незавершеного будівництвом будинковолодіння, що в АДРЕСА_1 загальною вартістю 1493535 (один мільйон чотириста дев'яносто три тисячі п'ятсот тридцять п'ять) гривень.

Стягнуто з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, РНОКПП НОМЕР_2, жителя АДРЕСА_1 в користь ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, РНОКПП НОМЕР_1, жительки АДРЕСА_2 7467 (сім тисяч чотириста шістдесят сім) гривень 70 копійок судових витрат по справі.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення Заліщицького районного суду Тернопільської області від 6 листопада 2018 року по цивільній справі №597/604/17 скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт зазначив, що у процесі розгляду судом першої інстанції даної справи за клопотанням позивача призначалась судова будівельно-технічна експертиза. Проте при винесені рішення судом було проігноровано висновок експерта за результатами судової будівельно-технічної експертизи №766/18-22 від 16.08.2018 року та не надано йому належної оцінки на рівні з іншими доказами по справі.

Також зазначає, що новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації із моменту державної реєстрації права власності на нього. До введення будинку в експлуатацію, не будучи житловим будинком з юридичної точки зору, об'єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов'язки, відтак є майном, яке за умов, передбачених законом, може належати на праві спільної сумісної власності подружжю і з дотриманням будівельних норм і правил підлягати поділу між ними.

ОСОБА_4 подала відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_2 у якому зазначила, що посилання апелянта на висновок будівельно-технічної експертизи про неможливість надання висновку щодо варіанту реального розподілу спірного самочинно збудованого незавершеного будівництвом житлового будинку не заслуговує на увагу, оскільки вона відмовилась у цій частині від позову і дане питання судом не вирішувалось.

Щодо твердження відповідача про відсутність у нього дозвільних документів на будівництво двоповерхового будинку є голослівним, тим більше, що будинок будувався на земельній ділянці, яка за своїм статусом та цільовим призначенням була ним приватизована саме для цієї цілі. Крім того, під час розгляду справи 13.10.2015 р. відповідач не заявив, що у нього відсутня технічна документація на будівництво і він не оспорював приєднаний до справи технічний паспорт виготовлений інженером з технічної інвентаризації ОСОБА_9 25.05.2015 р, де в експлікації приміщень до плану житлового будинку № 11 "в" літ А, вул Зеленогайська, м. Заліщики будь - які записи або примітки в графі "площа самовільно збудованих, переобладнаних приміщень ( кв.м )" - відсутні.

Слід зазначити, що із згаданої технічної документації вбачається, що житловий будинок фактично будівництвом закінчений і ми в ньому проживали і лише після розірвання шлюбу відповідач її вигнав з дому, зчинивши сварку і зламавши їй руку, за що був засуджений. Заперечуючи категорично її право на частину збудованого нами житлового будинку, готовність якого за висновками експертизи становила 83 % з врахуванням її пояснень, відповідач демонтував окремі деталі, зняв опалювальні батареї, двері, тощо і, не допускаючи її до закінчення будівельних робіт сам вперто відмовляється здати будинок в експлуатацію, порушуючи цим самим її право на належне за законом майно, непорушність якого закріплена в ст. 41 Конституції України.

Крім того, відповідач, заявляючи, що спірний об'єкт будівництва є самовільно спорудженим, позбавляє її права скористатися "будівельною амністією", яка передбачає можливість здачі в експлуатацію та узаконення таких будівель, побудованих в період з 1992 р. по 07.08.2015 р. при наявності права власності на земельну ділянку з цільовим призначенням.

В апеляційній інстанції представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 апеляційну скаргу підтримала з мотивів, викладених в ній.

Представник ОСОБА_4 - ОСОБА_7 апеляційну скаргу не визнала, вважаючи рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим.

Розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, заслухавши пояснення учасників процесу, доповідача, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що предмет спору набутий сторонами під час шлюбу і являється спільною сумісною власністю сторін, тому за позивачкою слід визнати право власності на 1/2 частину незавершеного будівництвом будинковолодіння, що в м. Заліщики по вул. Зеленогайська, 11 "в", загальною вартістю 1493535 грн.

Однак з даним висновком суду колегія суддів не погоджується, оскільки він не ґрунтується на вимогах закону та зібраних по справі доказах.

Відповідно до статті 328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов'язує виникнення в особи суб'єктивного права власності на певні об'єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, чи у який передбачений законом спосіб позивачка набула права власності на спірний об'єкт та чи підлягає це право захисту у порядку, передбаченому статтею 392 ЦК України.

Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 20.12.2000 року по 25.06.2015 рік (свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_3 від 04.02.2015 року, актовий запис №70 та рішення Заліщицького районного суду Тернопільської області року по справі № 597/654/15-ц).

Рішенням Заліщицького районного суду Тернопільської області 13.10.2015року по справі №597/709/15-ц позов ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про визнання об'єкту будівництва спільною сумісною власністю подружжя та визнання права власності на частину земельної ділянки в спільній сумісній власності задоволено, визнано об'єкт будівництва - будинковолодіння, що розташоване в АДРЕСА_1 об'єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_2.

Визнано за ОСОБА_4 право власності на 1/2 частину земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, загальною площею 0,0770 га., кадастровий номер НОМЕР_4, нормативною грошовою оцінкою 71887,20 гривні, що розташована в АДРЕСА_1 та згідно державного акту серії НОМЕР_5, зареєстрованого та виданого 19.03.2012 року за реєстраційним номером 01046 належить ОСОБА_2 Вказане рішення суду набрало законної сили 24.10.2015 року.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Аналогічне положення містить і норма статті 368 ЦК України.

Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (стаття 63 СК України).

Відповідно до статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна частки майна дружини та чоловіка є рівними.

У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом (частина друга статті 372 ЦК України).

У ЦК України, крім понять «нерухомість», «нерухоме майно», «об'єкт нерухомого майна» (частина перша статті 181, пункт 6 частини першої статті 346, статті 350, 351 ЦК України), вживаються також інші поняття, наприклад: «об'єкт незавершеного будівництва» (стаття 331 ЦК України), «об'єкт будівництва» (статті 876, 877, 879-881, 883 ЦК України), однак прямого визначення цих понять не міститься.

Виходячи з аналізу чинного законодавства та враховуючи характерні ознаки незавершеного будівництва, слід визнати, що об'єкт будівництва (об'єкт незавершеного будівництва) - це нерухома річ особливого роду: її фізичне створення розпочато, однак не завершено. Щодо такої речі можливе встановлення будь-яких суб'єктивних майнових, а також зобов'язальних прав, у випадках та в порядку, визначених актами цивільного законодавства.

Вирішуючи питання про виникнення, зміну та припинення суб'єктивних цивільних прав стосовно об'єкта незавершеного будівництва, потрібно враховувати особливості та обмеження, встановлені законодавчими актами.

Відповідно до частини другої статті 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів визначається постановою Кабінету Міністрів України від 20 травня 2009 року № 534 та іншими нормативними актами Кабінету Міністрів України та Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України.

Відповідно до вимог статей 328 та 329 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом.

За змістом зазначених норм матеріального права до прийняття новоствореного нерухомого майна до експлуатації та його державної реєстрації, право власності на це новостворене нерухоме майно, як об'єкт цивільного обороту не виникає, у такому випадку особа є власником лише матеріалів, обладнання, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

Отже, новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього. Однак до цього, не будучи житловим будинком з юридичного погляду, об'єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов'язки, тому такий об'єкт є майном, яке за передбачених законом умов може належати на праві спільної сумісної власності подружжю і з дотриманням будівельних норм і правил підлягати поділу між ними.

За позовом дружини, членів сім'ї забудовника, які спільно будували будинок, а також спадкоємців суд має право здійснити поділ об'єкта незавершеного будівництва, якщо, враховуючи ступінь його готовності, можна визначити окремі частини, що підлягають виділу, і технічно можливо довести до кінця будівництво зазначеними особами.

Відповідно до пункту 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 04.10.1991 №7 "Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок" зазначається, що суди мають враховувати, що право власності на жилий будинок, збудований громадянином на відведеній йому в установленому порядку земельній ділянці і прийнятий в експлуатацію, виникає з часу його реєстрації у виконкомі місцевої Ради. За позовом дружини, членів сім'ї забудовника, які спільно будували будинок, а також спадкоємців суд вправі провести поділ незакінченого будівництвом будинку, якщо, враховуючи ступінь його готовності, можна визначити окремі частини, що підлягають виділу, і технічно можливо довести до кінця будівництво зазначеними особами. При неможливості поділу незакінченого будівництвом будинку суд може визнати право за цими особами на будівельні матеріали і конструктивні елементи будинку або з врахуванням конкретних обставин залишити його одній із сторін, а іншій присудити грошову компенсацію.

Статтею 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" визначено, що державна реєстрація прав на нерухоме майно - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Згідно зі статтею 18 Закону України "Про основи містобудування" реалізація містобудівної документації полягає у впровадженні рішень відповідних органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування при плануванні відповідних територій, комплексній забудові та реконструкції населених пунктів, проектуванні та будівництві об'єктів житлово-цивільного і виробничого призначення, систем транспортного та інженерного забезпечення, впорядкуванні і благоустрою територій.

Закінчені будівництвом об'єкти підлягають прийняттю в експлуатацію в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Експлуатація не прийнятих у встановленому законодавством порядку об'єктів забороняється.

Відповідно до постанови від 03.12.2018 року у судовій справі № 525/511/16-ц Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду підтвердив раніше висловлені Верховним Судом України позиції щодо поділу між подружжям об'єкту незавершеного будівництва, а саме - за позовом дружини, членів сім'ї забудовника, які спільно будували будинок, а також спадкоємців, суд має право здійснити поділ об'єкта незавершеного будівництва, якщо враховуючи ступінь його готовності, можна визначити окремі частини, що підлягають виділу, і технічно можуть довести до кінця будівництво зазначеними особами (правові висновки, викладені Верховним Судом України у постановах від 15 травня 2013 року у справі № 6-37цс13, від 18 листопада 2015 року у справі № 6-338цс15, від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2710цс15, від 7 вересня 2016 року у справі № 6-47цс16).

Отже, об'єкт незавершеного будівництва, зведений за час шлюбу за визначених законом умов може бути визнаний об'єктом права спільної сумісної власності подружжя із визнанням часток. При цьому суд може визнати право на частку об'єкта незавершеного будівництва за кожною із сторін.

Із системного тлумачення категорій "об'єкт нерухомого майна" (ч.1 ст. 181, пункт 6 ч. 1 ст. 346, ст. ст. 350 та 351 ЦК України) та "об'єкт незавершеного будівництва" (ст. 331 ЦК України), яке дає підстави для висновку, що об'єкт незавершеного будівництва є нерухомою річчю особливого роду, фізичне створення якої розпочате, але не завершене, а це допускає встановлення відносно неї суб'єктивних майнових, а також зобов'язальних прав у випадках та у порядку визначених цивільним законодавством.

Визнання правового режиму об'єкту незавершеного будівництва не є тотожним визнанню права власності на житловий будинок з господарськими будівлями, а тому не обумовлюється необхідністю попередньої реєстрації права на таке майно в установленому законом порядку.

Не будучи до моменту завершення будівництва, прийняття до експлуатації та державної реєстрації права власності житловим будинком з юридичного погляду, об'єкт незавершеного будівництва є сукупністю матеріалів, обладнання тощо, які були використанні у процесі такого будівництва (ч.3 ст. 331 ЦК України), тобто сукупності речей щодо яких можуть виникати цивільні права та обов'язки.

Висновком та звітом про проведення технічного обстеження будівельних конструкцій та інженерних мереж об'єкта, проведеного експертом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України ОСОБА_8 від 26.09.2017 р. та 6.11.2017 р. підтверджено доводи відповідача про відсутність проектної та робочої документації на будівництво даного будинку. Про відсутність проектної документації та дозволу на початок проведення будівельних робіт не заперечувала представник позивачки в апеляційній інстанції. За результатами проведення технічного огляду спірного будинку встановлено, що в ньому відсутні основні засоби, які б забезпечували належне функціонування даної будівлі як житлового будинку, готовність якої становить 69 % і який не готовий до експлуатації за цільовим призначенням без завершення внутрішніх ремонтних робіт. (т.1, а.с. 49, 85-89) Даний доказ спростовує пояснення позивачки про те, що будинок придатний для проживання і вони в ньому проживали, а відповідач продовжує проживати і надалі.

Із п. 3.6 висновку судової будівельно-технічної експертизи № 766/18-22 від 16.08.2018 року вбачається, що спірний об'єкт нерухомості є самочинним будівництвом, оскільки збудований на земельній ділянці, яка і відведена для цього будівництва, однак без проектної документації та дозволу на початок проведення будівельних робіт.

Станом на 16 серпня 2018 року готовність будинку становила 73%.

Що ж стосується питання поділу об'єкта, то експерт вказує, що надати можливі варіанти поділу самовільно збудованого об'єкту незавершеного будівництвом спірного будинку не вбачається за можливе. Це підтверджується вище згаданим висновком (а.с.13, т.2).

Доказів на спростування того, що даний об'єкт не є самочинним будівництвом представником позивачки не представлено, а судом не здобуто.

Проаналізувавши норми матеріального права та наявні в матеріалах справи докази щодо позовних вимог ОСОБА_4 про визнання за нею права власності на 1/2 частини незавершеного будівництвом житлового будинку по АДРЕСА_2, колегія суддів вважає, що слід відмовити у задоволенні позовних вимог, оскільки спірний об'єкт є незавершеним будівництвом (недобудоване нерухоме майно), який не прийнятий в експлуатацію, будівництво проведено без відповідної проектної документації, нормативних вимог, вихідних даних на проектування. На даний час спірний будинок непридатний для проживання, визначити окремі частини, які б давали можливість довести до кінця будівництво не є можливим. Визнання права власності на об'єкт незавершеного будівництва, не прийнятого в експлуатацію, в судовому порядку нормами ЦК України чи іншими нормативними актами не передбачено. (Висновок Верховного Суду України від 19 вересня 2011 року в справі № 18/314 та від 18 лютого 2015 року у справі № 6-244цс14, постановах ВС від 19 березня 2018 року у справі №2-4435/2008 та від 29.03.2018 р. справа № 909/935/15).

Крім того, в матеріалах відсутні докази ведення спірного об'єкту нерухомого майна в експлуатацію у встановленому порядку і набуття цим майном статусу об'єкта нерухомого майна як об'єкта цивільного права.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що позивачем було невірно обрано спосіб захисту порушеного права, а судом першої інстанції невірно застосовано норми матеріального права, які регулюють правовий режим незавершеного будівництва.

Враховуючи те, що спірний об'єкт незавершеного будівництва збудований за час шлюбу сторін та є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, що встановлено рішенням Заліщицького районного суду від 13.10.2015 року, то позивачка не позбавлена правових підстав для визнання за нею права на частину спірного об'єкта незавершеного будівництва. Однак з такими позовними вимогами ОСОБА_4 не зверталась.

Відповідно до ст. 13 ч. 1 ЦПК України - суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Як вбачається із змінених позовних вимог, ОСОБА_4 просила крім визнання за нею права власності на 1/2 частину нерухомого майна провести ще і його розподіл згідно експертизи. Однак під час розгляду спору в суді першої інстанції, представник позивачки підтримала позовні вимоги тільки в частині визнання права власності, а з вимогами про поділ майна не визначилась (відмовитись чи залишити без розгляду). Суд першої інстанції цьому не надав правової оцінки, порушивши вимоги ст. 49 ЦПК України, зазначивши в резолютивній частині рішення, що змінені позовні вимоги ОСОБА_4 підлягають повністю до задоволення.

Враховуючи вищенаведені обставин, доводи апеляційної скарги про невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи у зв'язку з неповним з'ясуванням обставин справи, знайшли своє підтвердження.

За наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд, у відповідності до п. 2 ч. 1 ст.374 ЦПК України, має право скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення по суті позовних вимог.

Підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення є, зокрема, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи (ст. 376 ЦПК України).

На підставі викладеного вище, апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає до скасування з ухваленням нового про відмову задоволенні позовних вимог.

Відповідно до ч.1 та п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи покладаються: у разі відмови у позові на позивача.

В зв'язку з цим, судові витрати у розмірі 11202 (одинадцять тисяч двісті дві) гривні, сплачені за подання апеляційної скарги слід стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України суд апеляційної інстанції, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити.

Рішення Заліщицького районного суду Тернопільської області від 6 листопада 2018 року скасувати та ухвалити нове, яким в задоволенні змінених позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про визнання права власності на частину спільного сумісного майна подружжя та його реальний розподіл - відмовити.

Стягнути із ОСОБА_4 (ІНФОРМАЦІЯ_4, прож. АДРЕСА_2 ідент. код НОМЕР_1) в користь ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_6, прож. АДРЕСА_1, ідент. код НОМЕР_2) 11202 грн судового збору, сплаченого за подачу апеляційної скарги.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 24 січня 2019 року.

Головуюча Т.С. Парандюк

Судді: С.І. Дикун

Б.І. Сташків