Ухвала

18 січня 2019 року

м. Київ

справа № 577/1990/18

провадження № 61-276ск19

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Крата В. І. розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1, яка підписана представником ОСОБА_2, на постанову апеляційного суду Сумської області від 13 листопада 2018 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення аліментів на неповнолітню дитину,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до частини третьої статті 6 Закону України «Про доступ до судових рішень» суд при здійсненні судочинства може використовувати лише текст судового рішення, який опубліковано офіційно або внесено до Реєстру.

АналізЄдиного державного реєстру судових рішень свідчить, що у травні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення аліментів на неповнолітню дитину.

Позовна заява мотивована тим, що сторони мають неповнолітнього сина - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1. Дитина проживає з матір'ю та перебуває повністю на її утриманні. Відповідач батьківського обов'язку щодо утримання та виховання сина не виконує, участі в забезпеченні не бере, не цікавиться його життям та потребами. Оскільки ОСОБА_3 у добровільному порядку матеріальної допомоги не надає, ОСОБА_1 просила стягнути аліменти на утримання неповнолітньої дитини у розмірі 1/2 частини всіх видів заробітку (доходів) щомісячно, але не менше ніж 50 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи з 03 травня 2018 року до досягнення сином повноліття.

Рішенням Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 06 серпня 2018 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 аліменти на неповнолітнього сина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, в розмірі 1/2 частини всіх видів заробітку (доходу) щомісяця, але не менше 50 % відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 10 травня 2018 року до досягнення дитиною повноліття. Допущено негайне виконання рішення суду у межах суми платежу за один місяць. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Постановою апеляційного суду Сумської області від 13 листопада 2018 року рішення Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 06 серпня 2018 року змінено в частині розміру аліментів та розміру стягнення судового збору. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 аліменти на неповнолітнього сина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу) щомісяця, починаючи стягнення з 10 травня 2018 року і до досягнення дитиною повноліття. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

26 грудня 2018 року засобами поштового зв'язку ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, яка підписана представником ОСОБА_2, на постанову апеляційного суду Сумської області від 13 листопада 2018 року, у якій просить скасувати оскаржену постанову суду апеляційної інстанції в частині часткового задоволення апеляційної скарги ОСОБА_3 та залишити в силі рішення суду першої інстанції в цій частині.

Касаційна скарга мотивована неправильним застосуванням судом норм матеріального права та порушенням норм процесуального права. Підставою часткового задоволення апеляційної скарги ОСОБА_3 суд вважав наявність у платника аліментів на утриманні іншої дитини, однак апеляційний суд не врахував посилання позивача на судове рішення, яке набрало законної сили та яким позбавлено батьківських прав ОСОБА_3 відносно малолітньої доньки ОСОБА_7.

У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких мотивів.

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді, може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).

У частині третій статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Однією з основних засад судочинства є забезпечення права на касаційне оскарження судового рішення у випадках, встановлених законом (пункт 8 частини другої статті 129 Конституції України, пункт 9 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, якщо: касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Відповідно до пункту 2 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п'ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Предметом касаційного оскарження є судове рішення, ухвалене у справі про стягнення аліментів на неповнолітню дитину в розмірі 1/2 частини всіх видів заробітку (доходу) щомісяця, але не менше 50 % відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Отже, справа № 577/1990/18 не є справою з ціною позову, що перевищує п'ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Справа № 577/1990/18 є незначної складності та не належить до виключень, передбачених пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України.

Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року).

Тлумачення статті 19 ЦПК України свідчить, що малозначна справа є такою у силу своїх властивостей, незалежно від того, чи визнавав її такою суд першої чи апеляційної інстанції. Оскільки частина шоста статті 19 ЦПК України розміщена в розділі 1 Загальних положень ЦПК України, то вона поширюються і на стадію касаційного провадження.

З урахуванням предмету позову, характеру правовідносин, складності справи, а також значення справи для сторін і суспільства, Верховний Суд вважає за можливе визнати цю справу малозначною.

Посилання на випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судове рішення у малозначній справі підлягає касаційному оскарженню, касаційна скарга та додані до неї матеріали не містять.

Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Таким чином, оскаржене рішення ухвалено у малозначній справі. Тому у відкритті касаційного провадження слід відмовити, оскільки касаційна скарга ОСОБА_1 подана на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись статтями 19, 260, 389, 394 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

Відмовити ОСОБА_1 у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою на постанову апеляційного суду Сумської області від 13 листопада 2018 року про стягнення аліментів на дитину.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Суддя В. І. Крат