ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1043/19 Справа № 205/404/18 Суддя у 1-й інстанції - Мовчан Д.В. Суддя у 2-й інстанції - Демченко Е. Л.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 січня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді Демченко Е.Л.

суддів - Куценко Т.Р., Макарова М.О.

при секретарі - Кругман А.М.

розглянувши в відкритому судовому засіданні в м.Дніпро апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства "Акцент-Банк" на рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 20 квітня 2018 року по справі за позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства "Акцент-Банк" про визнання недійсною заяви позичальника про надання строкового кредиту, -

в с т а н о в и л а:

19 січня 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ПАТ "Акцент-Банк" про визнання недійсною заяви позичальника про надання строкового кредиту.

Вказувала, що 25 квітня 2017 року вона, скориставшись рекламною пропозицією компанії «Вікна» щодо встановлення нових металопластикових вікон у своїй оселі, звернулась до представників вказаної компанії для укладання відповідного договору. 25 квітня 2017 року між нею та ФОП ОСОБА_2 укладено договір №01173 на виконання умов якого, нею сплачено задаток у розмірі 2.000 грн.

Зазначала, що 26 квітня 2017 року прибувши до офісу компанії «Вікна» для остаточного розрахунку за зазначеним договором, працівниками компанії «Вікна» їй було запропоновано укласти кредитний договір з метою покриття її витрат на встановлення металопластикових вікон. Для з'ясування можливості отримання кредиту нею заповнено заяву позичальника ПАТ «Акцент-Банк» №ABHORG52 про надання строкового кредиту, згідно з умовами якого їй надано кредит у розмірі 11.891 грн.36 коп. строком на 36 місяців, з 26 квітня 2017 року по 25 квітня 2020 року включно, зі сплатою 0,12% річних.

Вказувала також на те, що підписуючи таку заяву вона не мала не меті підписання самого кредитного договору, а мала на меті отримати лише інформацію про можливість укладання такого кредитного договору, сама заява викладена маленьким шрифтом, що унеможливлювало їй вірно розуміти її зміст. Вважає, що ПАТ «Акцент-Банк» її було введено в оману, а укладений кредитний договір не містить істотних умов, не відповідає вимогам Закону України «Про захист прав споживачів» та Закону України «Про споживче кредитування» і містить несправедливі для позивача умови.

Посилаючись на те, що відповідач відмовив їй, як споживачу, в анулюванні такої заяви позичальника, вона просила суд визнати недійсною заяву позичальника №ABHORG52 про надання строкового кредиту від 26 квітня 2017 року між нею та ПАТ «Акцент-Банк» з моменту її укладання, тобто з 26 квітня 2017 року.

Рішенням Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 20 квітня 2018 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано недійсним кредитний договір, укладений 26 квітня 2017 року між ОСОБА_1 та ПАТ «Акцент-Банк», в частині встановлення позичальнику обов'язку сплати єдиноразової винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 457 грн.36 коп. та щомісячної винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 475 грн.65 коп. (пункт 4 та пункт 5 заяви позичальника №ABHORG52 про надання строкового кредиту від 26 квітня 2017 року).

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ПАТ «Акцент-Банк» пропорційно до розміру задоволених позовних вимог в дохід держави судовий збір в розмірі 704 грн.80 коп.

В апеляційній скарзі ПАТ «Акцент-Банк», посилаючись на порушення судом норм матеріального права, просив скасувати оскаржуване рішення та відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не звернув уваги на те, що винагорода, комісія, проценти) за надання кредитних коштів, яка передбачена ч.1 ст.1054 ЦК України не може бути визнаною такою, що вимагається за дії пов'язані з їх здійсненням на користь банку та не є пов'язаними саме з наданням коштів на придбання продукції; дана винагорода "за надання фінансового інструменту" разом з процентами за кредитним договором включена до реальної "ефективної" процентної ставки, що говорить про те, що саме така процентна ставка є необхідною до застосування.

Розглянувши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів не находить підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду.

Статтями 12,81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи, виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Встановлено судом і це підтверджується матеріалами справи, що 26 квітня 2017 року між ПАТ «Акцент-Банк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір шляхом подання та підписання позивачем заяви про надання строкового кредиту №ABHORG52 (а.с.28), з одночасним підписанням позивачем довідки про умови кредитування та сукупну вартість споживчого кредиту (а.с.29), графіку погашення заборгованості (а.с.30), анкетою-заявою про приєднання Позивача до Умов та Правил надання банківських послуг (а.с.35).

Згідно умов вказаного кредитного договору відповідач зобов'язався надати позивачу кредит у розмірі 11.891 грн. 36 коп. шляхом безготівкового перерахування грошових коштів на поточний рахунок ФОП ОСОБА_2, як продавцю товару, що продавався у кредит. Строк кредитного договору згідно п.2 заяви позичальника №ABHORG52 від 26 квітня 2017 року становить 36 місяців, з 26 квітня 2017 року по 25 квітня 2020 року включно, зі сплатою 0,12% річних від залишкової суми кредиту (а.с.6-7).

Пунктом 4 та 5 заяви позичальника №ABHORG52 від 26 квітня 2017 року передбачена разова винагорода за надання фінансового інструменту у розмірі 457 грн.36 коп. та щомісячна винагорода за надання фінансового інструменту у розмірі 475 грн. 65 коп.

Судом першої інстанції також встановлено, що відповідач свої зобов'язання за вказаним кредитним договором виконав в повному обсязі, надавши відповідачеві обумовлену сторонами грошову суму шляхом перерахування 11.434 грн. на розрахунковий рахунок ФОП ОСОБА_2, що підтверджується платіжним дорученням №BLFFZ08OQ91 від 26 квітня 2017 року (а.с.32) та 457 грн.36 коп. на рахунок позивача, що підтверджується платіжним дорученням №MQ1I від 26 квітня 2017 року (а.с.32, зворотній бік).

Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено, що зміст кредитного договору в частині визначення розміру кредиту, порядку та строку його повернення, відсоткової ставки порушує встановлені законом вимоги щодо справедливості, добросовісності, пропорційності, розумності договору, проте вважав незаконним встановлення у кредитному договорі сплату щомісячної плати за обслуговування кредитної заборгованості, а саме за послуги, які супроводжують кредит як компенсація супутніх послуг банку за рахунок позивача, оскільки банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які той здійснює на власну користь.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені Законом України «Про захист прав споживачів».

За положеннями частини п'ятої статті 11, частин першої, другої, п'ятої, сьомої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.

Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Згідно з абзацами другим та третім частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) споживач не зобов'язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки, комісії або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі.

Кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.

Відповідно до частини восьмої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача.

Крім того, відповідно до статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

З Рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року №15-рп/2011 у справі щодо офіційного тлумачення положень пунктів 22,23 статті 1, статті 11, частини восьмої статті 18, частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозв'язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) вбачається, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв'язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).

З матеріалів справи вбачається, що пунктом 4 та 5 заяви позичальника №ABHORG52 від 26 квітня 2017 року (а.с.6) передбачена разова винагорода за надання фінансового інструменту у розмірі 457 грн. 36 коп. та щомісячна винагорода за надання фінансового інструменту у розмірі 475 грн.65 коп.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1 та визнаючи недійсним спірний кредитний договір в частині встановлення позичальнику обов'язку сплати єдиноразової винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 457 грн.36 коп. та щомісячної винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 475 грн.65 коп., суд першої інстанції обґрунтовано вважав, що вказані умови є несправедливими, оскільки банк не мав права встановлювати в договорі платежі за дії, які банк здійснює на власну користь та які не є послугою у визначенні Закону України «Про захист прав споживачів».

Докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом першої інстанції були дотримані норми матеріального та процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення має бути залишено без змін.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381-383 ЦПК України, колегія суддів,-

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства "Акцент-Банк" залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 20 квітня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Демченко Е.Л.

Судді: Куценко Т.Р.

Макаров М.О.