"11" квітня 2019 р.
Справа № 642/3467/18
2/642/111/19
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
10 квітня 2019 року Ленінський районний суд м. Харкова (діє на підставі п.3 розділу ХІІ прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 30.09.2016р.) в складі:
головуючого судді - Ольховського Є.Б.
при секретарі - Алімурадовій Т.Я.
розглянувши в приміщенні суду м. Харкова цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання дійсним договору купівлі-продажу та визнання права власності ,-
В С Т А Н О В И В:
В обґрунтування позовної заяви зазначив, що, укладаючи спірний договір, позивач та відповідач досягли згоди щодо всіх істотних умов договору купівлі продажу частини житлового будинку, а саме: визначили предмет договору, визначили суму продажу, відбулась фактична передача майна, спірне майно використовувалося позивачем після укладення спірного правочину відкрито, безперервно та добросовісно на свій розсуд, що свідчить про узгодження угоди в наступному і в цілому відповідачем. Разом із тим, відповідач нотаріальне оформлення договору купівлі - продажу не здійснив.
Додатково позивач зазначив, що у 2018 року ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом про усунення перешкод у користуванні майном та вселення, такі дії підтверджують ухилення відповідача від виконання дій щодо нотаріального посвідчення, а тому позивач звернувся до суду за захистом порушеного права.
Ухвалою від 16 липня 2018 року відкрито провадження.
Ухвалою від 07 серпня 2018 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду, у порядку забезпечення позову заборонено відчуження 1/2 частини житлового будинку 57 по вул. Бориса Шрамка (колишня Дацько) в м. Харкові, до закінчення розгляду справи по суті.
Відповідач правом на подання відзиву на позовну заяву не скористався, відзив до суду не надходив.
Позивач і представники позивача в судове засідання з'явилися, позовні вимоги підтримали у повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві.
Відповідач та його представник в судове засідання з'явилися. Заперечували проти задоволення позову у повному обсязі, посилаючись на строк позовної давності та на те, що між позивачем та відповідачем не укладався договір купівлі - продажу частини майна, а укладався договір оренди цього майна. Вважали вимоги позивача безпідставними і необґрунтованими, просили у задоволенні позову відмовити.
Допитаний у якості свідка позивач ОСОБА_1 у судовому засіданні пояснив, що за адресою спірного домоволодіння проживає з самого народження. З відповідачем знайомий багато років, мав з ним теплі, дружні стосунки. В 1998 році, коли відповідач оформив спадщину, на 1/2 частину домоволодіння, запропонував тому викупити її, оскільки відповідач не мав наміру проживати в будинку, зареєстрований був за іншою адресою, де і проживав зі своєю родиною. Відповідач відмовив, обґрунтовуючи тим, що мав намір отримати квартиру, після знесення будинку, оскільки на той час по вул. Дацько, відбувалося знесення будинків. В 1991 році, коли знесення будинків припинилось, відповідач прийняв пропозицію позивача, щодо продажу своєї частки. Так, 1 квітня 1991 року, позивач разом зі своєю дружиною приїхав до відповідача за місцем мешкання останнього, і там в присутності своєї дружини, та дружини відповідача, передав гроші в сумі 2000( дві тисячі) рублів, а відповідач власноручно склав розписку про те, що отримав кошти за 1/2 частину будинку. До нотаріуса для посвідчення договору купівлі-продажу мали піти після того, як відповідач підготує необхідні документи, котрі він загуб, які саме позивачу невідомо. Так, отримавши ключі від домоволодіння, позивач разом із дружиною поїхали додому. Відповідача з того часу не бачив. Їздив до нього додому на вул. Софіївську, де той раніше мешкав, але його там вже не було. Жодних листів, чи повідомлень від відповідача позивач не отримував, про його місцезнаходження не знав, до спірного домоволодіння відповідач не навідувався, звертався до дільничного з проханням про розшук особи, але той йому відмовив, спільних друзів з відповідачем не мав. Вважав себе власником домоволодіння, провів газопостачання, комунікації, зробив ремонт, і всі роки підтримував будинок у належному стані, сплачував всі обовязкові платежі. Вперше, після подій від 1 квітня 1991 року, побачив відповідача в грудні 2017 року, коли той приїхав разом з землевпорядниками на адресу спірного домоволодіння, але розмова не склалася.
Свідок ОСОБА_3, дружина позивача, у судовому засіданні надала аналогічні пояснення щодо обставин справи, зазначила, що ОСОБА_2, після складання розписки, жодного разу не зявлявся до спірного домоволодіння, всі витрати по утриманню будинку сплачувала її родина, про нове місце мешкання відповідача їй також було невідомо, спільних друзів не мали, листів чи повідомлень від відповідача не отримувала. Вперше, після подій 1 квітня 1991 року, побачила відповідача, коли той приїхав з землевпорядниками в грудні 2017 року.
Допитаний у якості свідка відповідач ОСОБА_2 пояснив, що у 1989 році отримав свідоцтво про право на спадщину за заповітом на 1/2 частину житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель, що знаходиться по вулиці Дацько № 57. на території спірного домоволодіння він не проживав, зареєстрований був на той час по вулиці Софіївській, де й проживав зі своєю родиною. З 1989 року по вулиці Дацько відбувалося знесення будинків, на підставі розпорядження виконавчого комітету Ленінського району м. Харкова, і всі власники будинків, що підпадали під знесення, отримували квартири, тому продавати успадковане майно відповідач наміру не мав. В 1991 році, коли знесення будинків припинилось, відповідач 1 квітня 1991 року власноручно склав розписку про те, що отримав грошові кошти в сумі 2000 рублів за 1/2 частину домоволодіння розташованого по вулиці Дацько, 57 від ОСОБА_1 як плату за оренду житлового приміщення. Вказати строк дії договору не міг, посилався на те, що строк дії оренди мав би закінчитися, якщо б знову було продовжено знесення будинків і вказав, що якби він пішов до нотаріуса для посвідчення договору, то не зміг би, в разі знесення будинку, отримати квартиру, оскільки б вже не був власником..Зазначив, що в спірному домоволодінні не проживав, будь-яких дій з реконструкції, перебудови, чи ремонтних робіт, які б збільшили ринкову вартість успадкованого майна не проводив. Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом виданого Другою Харківською державною нотаріальною конторою від 4 січня 1989 року, реєстровий номер № 3-7 - оцінка спадкового майна на 1989 рік становила 1399 крб.50 копійок. Обовязкові платежі за утримання домоволодіння не сплачував, з 1996-1997 років на територію домоволодіння потрапити не міг, посилався на зміну замку на хвіртці, до правоохоронних органів не звертався з цього приводу.
Допитана у якості свідка ОСОБА_4, пояснила, що вона є дружиною ОСОБА_2. 1 квітня 1991 року її чоловіком було складено розписку, відповідно до змісту якої її чоловік отримав від позивача грошові кошти в сумі 2000 рублів за 1/2 частину домоволодіння по вул. Дацько, 57 в м. Харків, котру чоловік успадкував за заповітом., як плату за оренду житлового приміщення. Строк дії договору оренди не встановлений оскільки вона з чоловіком не знала, коли забажає проживати в спірному домоволодінні.
Вислухавши учасників, показання свідків, дослідивши матеріали справи, докази, надані в обґрунтування позову, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного.
Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Судом встановлено, що ОСОБА_2 у порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_5 набув право власності на Ѕ частину житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель, що знаходиться по вулиці Дацько № 57 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 04 січня 1989 року, виданого Другою Харківською державною нотаріальною конторою, реєстровий номер № 3-7. Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом оцінка спадкового майна на 1989 рік становила 1399 крб.50 копійок.
Державна реєстрація права власності була проведена бюро технічної інвентаризації відповідно до законодавства, яке було чинним на час набуття права власності на частину житлового будинку.
Співвласником відповідного нерухомого майна була ОСОБА_6 на підставі рішення Ленінського районного народного суду м. Харкова від 02 червня 1988 року, справа № 2-799/88.
Згідно розписки від 01 квітня 1991 року, оригінал якої було надано позивачем та оглянуто судом, відповідач отримав від позивача грошові кошти у сумі 2000 (дві тисячі) руб. за половину житлового будинку за адресою: м. Харків, вул. Дацько, 57.
У судовому засіданні відповідач підтвердив існування такої розписки та не заперечував, що вона написана ним особисто.
Відповідність чи невідповідність укладеного правочину вимогам закону оцінюється судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.
Відповідно до статті 4 Української РСР (у редакції від 18 липня 1963 року) цивільні права і обов'язки виникають з підстав, передбачених законодавством, в тому числі і з угод.
Відповідно до статті 225 ЦК Української РСР (у редакції від 18 липня 1963 року) право продажу майна, крім випадків примусового продажу, належить власникові.
ОСОБА_2, відповідач у справі, станом на 01 квітня 1991 року був належним власником Ѕ частини спірного майна та мав право володіння, користування і розпорядження належним майном.
Надана позивачем розписка, написана особисто відповідачем, дає підстави вважати, що угода укладена у письмовій формі, що відповідає вимогам статті 44 ЦК Української РСР (у редакції від 18 липня 1963 року).
Відповідно до статті 224 ЦК Української РСР (у редакції від 18 липня 1963 року) за договором купівлі-продажу продавець зобов'язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.
За змістом статті 153 ЦК Української РСР (у редакції від 18 липня 1963 року) істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди.
Отже, істотними умовами договору купівлі-продажу за законом є найменування майна (його предмет) та його ціна, а допустимими доказами домовленості сторін щодо цих істотних умов є лише письмові докази.
Зміст розписки від 01 квітня 1991 року визначає майно та його вартість, тобто визначені законом істотні умови договору підтверджені.
Судом встановлено, що між сторонами відбулося повне виконання умов укладеного договору, позивач передав, а відповідач прийняв визначені розпискою грошові кошти, відповідач передав частину домоволодіння позивачу у володіння та користування, тобто фактична передача майна позивачу також відбулась, оскільки відповідачем не заперечувався факт використання майна, а саме 1/2 частини будинку позивачем, а од же між сторонами було досягнуто згоди з приводу усіх умов договору.
Матеріали справи не містять будь-яких доказів щодо порушення прав укладеною угодою співвласника житлового будинку ОСОБА_6 Відповідно до свідоцтва про право на спадщину ОСОБА_6 померла 24 лютого 2009 року (с. с. 7 ).
Суд вважає, що зміст укладеного договору відповідав дійсній волі сторін та не порушував прав та інтересів інших осіб.
За таких обставин, суд приходить до висновку, що між сторонами у справі фактично укладено договір купівлі-продажу частини житлового будинку.
Суд не може погодитися із доводами відповідача, що зміст наданої позивачем розписки свідчить про укладення між сторонами договору майнового найму.
Так, за змістом статті 256 ЦК Української РСР (у редакції від 18 липня 1963 року) за договором майнового найму наймодавець зобов'язується надати наймачеві майно у тимчасове користування за плату. Тобто, окрім предмету та вартості, сторони мали погодити і строк такого користування.
Окрім того, суд враховує, що власність передбачає покладення на власника обовязків щодо утримання майна в належному стані. У судовому засіданні відповідач визнав, що будь-яких дій, повязаних із утриманням частини житлового будинку, сплатою комунальних послуг тощо з моменту укладення угоди із позивачем не вчиняв.
Відповідно до ч.2 ст. 220 ЦК УРСР якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.
Суд також погоджується з тим, що невизнання відповідачем укладеної угоди як угоди купівлі-продажу, звернення до суду із позовом про вселення беззаперечно свідчить про ухилення відповідача від нотаріального посвідчення такої угоди та є належним підтвердженням порушення прав позивача.
Стосовно строків позовної давності суд зазначає, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Відповідно по положень Цивільного кодексу Української РСР (у редакції від 18 липня 1963 року) перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Зазначені положення знайшли своє закріплення і у Цивільному кодексі України.
Таким чином, для визначення моменту виникнення права на позов важливим є як обєктивні (сам факт порушення права), так і субєктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) моменти.
Розписка від 01.04.1991 року не містить чітко визначеного сторонами строку виконання обовязку щодо нотаріального посвідчення договору. У зв'язку із цим, суд вважає, що перебіг строку позовної давності почався не з моменту вчинення угоди, а з моменту підтвердженого ухилення відповідача від її нотаріального посвідчення.
Так, в ході розгляду справи встановлено, що 16 квітня 2018 року до Ленінського районного суду м. Харкова надійшла позовна заява ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні нерухомим майном, вселення та визначення порядку користування (справа № 642/1735/18).
Матеріали справи не містять жодних доказів, які б достовірно підтверджували, що позивач дізнався або повинен був дізнатися про порушення його прав у інший час, у зв'язку із чим, суд вважає, що заява про застосування наслідків спливу строку позовної давності не підлягає задоволенню.
Відповідно до розпорядження Харківського міського голови від 02.02.2016р. № 7 «Про перейменування об'єктів топоніміки міста Харкова» вулиця «Дацька» у Ленінському районі міста Харкова була перейменована на вулицю «Бориса Шрамка».
Враховуючи вищевикладене, що сторонами були виконані усі істотні умови договору, а також майно було правомірно придбано позивачем, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу дійсним, визнання права власності на частину об'єкту нерухомості - обґрунтовані і такі, що підлягають задоволенню.
На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 4, 5, 13, 76-81, 133, 141, 265, 280-282 ЦПК України, ст.ст. 47, 153, 224, 225 Цивільного кодексу Української РСР, суд -
В И Р І Ш И В:
Визнати дійсним договір купівлі продажу Ѕ частини житлового будинку із відповідною частиною надвірних будівель, що знаходиться за адресою: м. Харків, вул. Дацько 57, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 01 квітня 1991 року.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.
Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії повного рішення суду.
Повний текст виготовлено 11.04.19р.
Суддя Є.Б. Ольховський