ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 552/5947/18 Номер провадження 22-ц/814/1026/19Головуючий у 1-й інстанції Васильєва Л. М. Доповідач ап. інст. ОСОБА_1.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 березня 2019 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Бондаревської С.М.

суддів: Кривчун Т.О., Кузнєцової О.Ю.

секретар: Лимар О.М.

за участі представника позивача адвоката ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_3

представника відповідача адвоката ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційноюскаргоюГресь ОСОБА_5

на рішення Київського районного суду м.Полтави від 22 січня 2018 року

по справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_3 про відшкодування понесених витрат при здійсненні невід'ємних поліпшень домоволодіння,

В С Т А Н О В И В :

У жовтні 2018 року ОСОБА_6 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення витрат у розмірі 201 817 грн., які вона та її чоловік понесли проживаючи з 1985 року у будинку №16Б по провулку Великому в м. Полтаві, які полягають у витратах, повязаних з проведенням ремонтних робіт у цьому будинку, що належить відповідачеві.

В обґрунтування своїх позовних вимог зазначала, що в 1985 році вона зареєструвала шлюб з ОСОБА_7, який був рідним братом відповідача ОСОБА_3 та яка і надала їм для проживання житловий будинок №16Б по провулку Великому в м. Полтаві, де вони проживали з чоловіком до його смерті. За час їхнього проживання вони побудували у вказаному домоволодінні сараї літ. «Б1», «Б3», «Б4», прибудови лат . «а1», «б5», вбиральню, облаштували домоволодіння огорожею, воротами, замінили вікна, покрівлю в будинку «А-1», улаштували водопровід, каналізацію, газопостачання, отже домоволодіння за час їхнього проживання збільшилось як в вартості так і по площі. Також посилалась на те, що вона з чоловіком за власні кошти зареєструвала право власності на земельну ділянку за відповідачем, а в 2015 році узаконила усі самочинно збудовані ними, за роки проживання, прибудови, бо відповідач обіцяла подарувати їм вказаний будинок. Однак коли у 2017 році чоловік помер, відповідач змінила свої плани та має намір продати спірне домоволодіння. У вересні 2018 відповідач силою змусила її покинути спірний будинок.

Посилаючись на ч. 4 ст. 390 ЦК України, зазначала, що вона є добросовісним набува-чем (володільцем) спірного будинку та має право на відшкодування вартості здійснених нею поліпшень будинку, які відповідно до висновку експерта становлять 201 817 грн.

Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 2 2 січня 2019 року у задоволенні позовної заяви ОСОБА_8 відмовлено.

Не погодившись із вказаним рішенням, його в апеляційному порядку оскаржила позивачка, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просила рішення районного суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким її позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Вважає, що районним судом не взято до уваги той, факт, що позивач не знала про отримання спірного домоволодіння відповідачкою у спадщину від дідуся, а вважала, що воно належить батькам чоловіка, тому усе своє життя проживаючи там, позивач та її чоловік розпоряджалися ним на власний розсуд. Як би їй було відомо, що спірне майно не є власністю батьків її чоловіка, вона б нізащо не витрачала б свої сили та кошти на його перебудову та облаштування.

Також зазначала, судом першої інстанції не враховано, що частина домоволодіння, а саме прибудови (літ. «Б1», «б3», «б4») були побудовані нею та її чоловіком після смерті батьків чоловіка і зареєстровані як обєкт права власності лише у 2014 році як і земельна ділянка, на якій розташоване домоволодіння.

Вказувала, що оскільки вона не знала, що володіє чужою річчю, то вважає себе добросовісним набувачем спірного домоволодіння та має право на грошову компенсацію.

На апеляційну скаргу ОСОБА_6 свій відзив надала відповідач ОСОБА_3, в якому, спростовуючи доводи апелянта, просила апеляційну скаргу відхилити, а рішення районного суду залишити без змін.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Згідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, підтверджується наявними у справі доказами, що будинок №16Б по провулку Великому в м. Полтава належить відповідачеві ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право на спадщину від 21 червня 1978 року.

У вказаному домоволодінні, а саме в літній кухні проживали батьки відповідачки до 2004 та 2005 років, а брат відповідачки ОСОБА_7 з 1985 року разом із сімєю проживав у вказаному домоволодінні в будинку.

Згідно технічного паспорту на будинок від 17 лютого 1986 року вбачається, що на час виготовлення цього технічного паспорту, вказане домоволодіння складалося із житлового будинку глинобитного, літньої кухні із саману, погребу, сараїв, гаражу, вбиральні та огорожі.

Відповідно технічного паспорту від 15 листопада 2002 року житловий будинок вже був обкладений цеглою, літня кухня обкладена цеглою, та вказано ще 4 сараї і навіс.

Згідно технічного паспорту станом 23 лютого 2015 року розмір житлового будинку збільшився внаслідок добудов, проведених у 2009 році, зявилась нова огорожа.

Допитані в суді першої інстанції свідки підтвердили той факт, що з 1985 року в спірному будинку проживала сімя ОСОБА_7, який за весь час свого проживання здійснював ремонті роботи у вказаному будинку: добудував будинок, поміняв вікна, перекрив дах, здійснив ремонт всередині будинку, провів водопостачання та газопостачання до будинку, встановив нову огорожу, ворота огорожі та інші роботи по благоустрою будинку та прибудинкової території.

Ту обставину, що ОСОБА_7 здійснив вказані ремонтні роботи у будинку, добудував будинок не заперечувала і відповідач ОСОБА_3

В обґрунтування своїх позовних вимог, позивач посилалася на ч. 4 ст. 390 ЦК України та зазначала, що вона є добросовісним набувачем (володільцем) спірного будинку, і як добросовісний набувач має право на відшкодування вартості понесених нею невідємних поліпшень до будинку.

Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції вірно виходив з того, що добросовісний набувач це особа, яка не знала і не могла знати, що придбає майно у особи, яка не мала права це майно відчужувати.

В той же час, зі змісту позовної заяви, пояснень позивача та її представника у судовому засіданні слідує, що позивач поселилась у спірний будинок з дозволу власника будинку відповідача ОСОБА_3 Таким чином, як на час поселення до будинку, так і в період всього часу проживання, ОСОБА_6 було відомо, хто є власником цього будинку, оскільки вона і проживала у будинку з дозволу власника.

При цьому судом встановлено, і це вбачається з матеріалів справи, що всі роботи по газопостачанню, водопостачанню, узаконенню самочинних добудов, приватизації земельної ділянки здійснювались від імені власника будинку.

Окрім того, рішенням Київського районного суду м. Полтави від 04 вересня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_3 про визнання права власності на спірний будинок за набувальною давністю та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_6 встановлено, що позивач, разом зі своєю сімєю проживала у спірному будинку на підставі договору найму, що був укладений в усній формі між її чоловіком та відповідачем. Вказане рішення сторонами не оскаржувалось та є чинним на час вирішення спору у даній справі.

Таким чином, виходячи зі встановлених обставин, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що позивач не є добросовісним набувачем (володільцем) спірного будинку в розумінні положень цивільного законодавства, а тому відсутні підстави для застосування до вказаних правовідносин положень ч. 4 ст. 390 ЦК України.

У відповідності з ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ч. ч. 1, 7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

З огляду на те, що позивач не є добросовісним набувачем (володільцем) спірного домоволодіння, до правовідносин, що склалися між сторонами, не можуть бути застосовані положення ч. 4 ст. 390 ЦК України, та враховуючи, що з інших підстав позовні вимоги ОСОБА_6 не заявлялись, відповідно не були і предметом судового розгляду, оскільки пози-вач не змінювала підстави та предмет позову, суд дійшов вірного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову, обґрунтовано відмовивши ОСОБА_6 у задоволенні її позовних вимог.

З урахуванням наведеного, доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків місцевого суду, як і не підтверджують належними доказами їх неправомірність.

Рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 Анатолівїни- залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Полтави від 22 січня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий: Бондаревська С.М.

Судді: Кривчун Т.О.

ОСОБА_9