Справа № 463/5738/15-ц
Провадження № 2/463/52/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 березня 2019 року Личаківський районний суд м. Львова

в складі: головуючого судді Шеремети Г. І.

за участю секретаря с/з- Козак О.В.

представника позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові справу за позовом ОСОБА_2 до Публічного Акціонерного Товариства «ОТП Банк», третьої особи: Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» про визнання кредитних договорів недійсними,

в с т а н о в и в :

Позивач звернулася до суду з позовом, який в подальшому уточнила шляхом подачі заяви про уточнення позовних вимог (а.с.143-147), остаточно просила визнати недійсними кредитні договори №ML-601/26/2007 від 05.09.2007 року та №ML-601/41/2007 від 19.10.2007 року, укладені між Публічним Акціонерним Товариством «ОТП Банк» та ОСОБА_2.

Позов мотивує тим, що 05.09.2007 року та 19.10.2007 року уклала з відповідачем ПАТ «ОТП Банк» кредитні договори №ML-601/26/2007 та №ML-601/41/2007, за умовами яких отримала кредит в розмірі 155 701,00 та 85 260,00 швейцарських франків відповідно зі сплатою процентної ставки 10,99%. Відповідно до укладених кредитних договорів цільове призначення наданого кредиту було визначено на споживчі цілі. Недійсність укладених кредитних договорів обґрунтовує тим, що споживчий кредитний договір є договором приєднання, сторона, що розробляє умови правочину, при визначенні його умов повинна враховувати вимоги чинного законодавств, зокрема норми спеціального закону Закону України «Про захист прав споживача». В порушення вимог ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживача» та «Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» перед укладенням договору Банк не виконав свого обовязку щодо повідомлення позивача у письмовій формі про кредитні умови, зокрема про орієнтовну сукупну вартість кредиту в абсолютному та відносному значенні, наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобовязаннями споживача, переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

Відтак, позивач не лише не отримала вичерпної інформації про отримувану послугу, а й отримала таку неналежної якості. Зазначене, на думку позивача, свідчить про здійснення Банком нечесної підприємницької практики.

А тому позивач звернулася до суду з даним позовом, який просить задоволити.

Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав в повному обсязі з підстав, передбачених в ньому.

Представник відповідача в судове засідання з розгляду даної справи не зявився, хоча про дату та час розгляду справи був повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Відзиву на позов та заяви про розгляд справи у його відсутність не подавав. В попередніх судових засідання проти позову заперечував з підстав його необґрунтованості та безпідставності. Крім того, Банк на вимогу суду, у звязку із скеруванням клопотання експерта, надав відповідні витребовувані документи для проведення призначеної по справі експертизи.

Представник третьої особи в судове засідання з розгляду даної справи не зявився, хоча про дату та час розгляду справи був повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Заяв про розгляд справи у його відсутність та пояснень на позов або відзив на позов не подав. Його неявка у відповідності до вимог ст..223 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи по суті.

Ухвалою судді від 26.11.2015 року провадження по справі відкрито (в редакції ЦПК України до набрання чинності змінами від 03.10.2017 року).

Ухвалою суду від 31.10.2017 року призначено по справі судово-економічну експертизу фінансово-кредитних операцій.

Ухвалою судді від 01.11.2018 року поновлено провадження по справі.

У звязку з набрання законної сили Законом України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 03.10.2017 року та вступом в дію 15.12.2017 року нового Цивільного процесуального кодексу України, суд здійснював розгляд даної справи за правилами ЦПК України від 15.12.2017 року.

Ухвалою суду від 18.03.2019 року відмовлено в задоволенні заяви про забезпечення позову.

Ухвалою суду від 21.03.2019 року відмовлено в призначенні по справі повторної судово-економічної експертизи фінансово-кредитних операцій.

Заслухавши думку учасників процесу, оглянувши матеріали справи та додані до неї письмові документи, дослідивши та перевіривши зібрані у справі докази, постановляючи рішення відповідно до вимог ст.265 ЦПК України, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити виходячи з наступних підстав.

Судом встановлено, що 05.09.2007 року між ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк», та ОСОБА_2 укладено кредитний договір №ML-601/26/2007, за умовами якого Банк надав позичальнику кредит в розмірі 155 701,00 швейцарських франків на споживчі цілі на строк до 05.09.2022 року зі сплатою процентів за користування кредитом (а.с.8).

Крім того, 19.10.2007 року між ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк», та ОСОБА_2 укладено кредитний договір №ML-601/41/2007, за умовами якого Банк надав позичальнику кредит в розмірі 85 260,00 швейцарських франків на споживчі цілі на строк до 19.10.2017 року зі сплатою фіксованої процентної ставки за користування кредитом в розмірі 10,99% (а.с.13).

23.09.2011 року між Публічним акціонерним товариством «ОТП Банк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» було укладено договір купівлі-продажу кредитного портфелю, згідно якого останній набув право грошової вимоги до усіх боржників ПАТ «ОТП Банк», в тому числі і до ОСОБА_2, що також стверджується витягом з реєстру боргових зобовязань (а.с.38-46).

Статтею 526 ЦК України передбачено загальні умови виконання зобов'язання, у відповідності до положень якої, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ч.1 ст.548 ЦК України, виконання зобов'язання (основного зобов'язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом.

Позивач звернувшись до суду з вимогою про визнання недійсними кредитних договорів мотивує таку тим, що при укладенні кредитних договорів Банк не повідомив її, як споживача, про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, а відтак її було відповідачем навмисно введено в оману щодо обставин, які мають значення, а саме щодо істотної умови кредитного договору ціни та абсолютного значення здорожчання кредиту та відсоткової ставки.

Статтею 203 ЦК України, закріплено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину.

Недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою - третьою п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу є у відповідності до ч.1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину.

Згідно ч.1 ст.230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

У відповідності до положень пункту 20 Постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Таким чином, зважаючи на вищенаведені положення законодавства, суд приходить до висновку про те, що встановлення умислу у недобросовісної сторони ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є необхідною умовою кваліфікації недійсності правочину за ст..230 ЦК України.

За положеннями статей 626-628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

За змістом статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Частиною другою статті 19 Закону визначено, що підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткій, незрозумілій або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

Сукупною вартістю кредиту є інформація про процентну ставку, вартість сукупних послуг та інших фінансових зобов'язань позивача, варіанти погашення кредиту, кількість платежів, їх періодичність та обсяги.

Згідно із пунктом 3.1 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки зобов'язані в кредитному договорі або додатку до нього надавати детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх сукупних послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача.

Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору.

Оцінюючи вказані положення законодавства на предмет відповідності обставинам справи суд виходить з наступного.

Аналіз кредитного договору №ML-601/26/2007 від 05.09.2007 року та частини №2 до вказаного договору (а.с.8-12) свідчить про те, що сторонами було досягнуто згоди (із зазначенням відповідних застережень) щодо предмету договору, сплати процентів за користування кредитом (фіксована та плаваюча процентна ставка), відповідальність за невиконання взятих на себе зобовязань. Кредитний договір містить вичерпний перелік та розшифровку базових умов кредитування, зокрема і щодо валюти кредиту швейцарський франк, та валютного курсу НБУ офіційного обмінного курсу гривні до іноземних валют, встановлений НБУ. Пунктом 1.11 розділу 1 частини №2, що є невідємною частиною кредитного договору, передбачено усі застереження щодо валюти платежів, зокрема зазначено, що підписанням цього Договору позичальник висловлює свою обізнаність з діючими Тарифами Банку та обовязковими платежами, передбаченими чинним законодавством України. З умовами зазначеного договору та додатку до нього позивач ОСОБА_2 погодилась шляхом його підписання, жодних зауважень щодо недостатності інформації про кредитну послугу не висловлювала.

Аналогічна ситуація з кредитним договором №ML-601/41/2007 від 19.10.2007 року та частиною №2 до вказаного договору (а.с.14-17), яка є його невідємною частиною.

Зміст вказаних договорів, на думку суду, відповідає вимогам п.2.1 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин), згідно якого Банки зобовязані перед укладенням кредитного договору надати споживачу в письмовій формі інформацію про умови кредитування, а також орієнтовну сукупну вартість кредиту.

Згідно п.2.4 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин), Банки зобовязані отримати письмове підтвердження споживача про ознайомлення з вищенаведеною інформацією.

У відповідності до наявних в матеріалах справи анкет-заяв фізичної особи на отримання іпотечного кредиту, підписаних позивачем ОСОБА_2, остання підписанням цих анкет-заяв підтвердила, що Банк надав їй в письмовій формі та в повному обємі інформацію, передбачену п.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» від 01.12.2005 року (а.с.112-114,123-125).

Крім того, згідно долученої до матеріалів справи копії інформаційного листка «Умови кредитування по програмі «Кредит на відновлення капіталу (споживчі цілі)» підписаного 31.08.2007 року ОСОБА_2 встановлено, що позивач ОСОБА_2 підтвердила, що Банк ознайомив її в письмовій формі з умовами кредитування по програмі «Кредит на відновлення капіталу (споживчі цілі)», а також надав їй інформацію щодо орієнтовної сукупної вартості кредиту (Додаток №1), наявних в Банку форм кредитування та відмінностей між ними, у тому числі між зобовязаннями споживача, переваг та недоліків пропонованих схем кредитування (а.с.115-116,126-129).

У звязку з оспоренням позивачем дійсності укладених кредитних договорів, в тому числі щодо неправильності нарахування відсотків за користування кредитом та інших платежів (комісії, неустойки та ін.) судом по справі було призначено судово-економічну експертизу фінансово-кредитних операцій.

З висновку експертів №369/18 від 28.09.2018 року, прийнятого за результатами проведення комісійної судово-економічної експертизи (а.с.167-212), встановлено, що в межах наявних та представлених для експертизи документів, не видається за можливе дослідити та дати відповідь на поставлені перед експертами питання.

Статтею 81 ЦПК України закріплено обовязок доказування та подання доказів. Згідно ч.ч.1,5 вказаної статті кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

У відповідності до ч.7 ст.81 ЦПК України, суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обовязків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Судом було вжито усіх можливих по справі заходів щодо сприяння сторонам у представленні експерту необхідних документів: надсилання сторонам клопотань експерта про витребування документів. Сторони не повідомляли суд про наявність у них перешкод у представленні тих чи інших витребовуваних експертом документів, клопотань про їх витребування на підставі ухвали суду не заявляли.

Надаючи належної правової оцінки умовам кредитних договорів, враховуючи, що позивач з власної ініціативи звернувся за отриманням кредиту в іноземній валюті до вільно обраного ним банку, а саме ПАТ «ОТП Банк», договори споживчого кредиту підписані сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; позивач ОСОБА_2 на момент укладення договору не заявляла додаткових вимог щодо умов спірних договорів, не скористалася правом на відкликання згоди на укладення договору та в подальшому виконував їх умови - сплачувала кредитні кошти, тобто визнала умови договору, а тому в задоволенні позову про визнання кредитних договорів недійсними суд відмовляє.

У відповідності до положень ст.141 ЦПК України суд вважає за необхідне вирішити питання про розподіл судових витрат. Оскільки в задоволенні позову суд відмовляє, то згідно п.2 ч.2 ст.141 ЦПК України судові витрати у вигляді судового збору покладає на сторону позивача.

Керуючись ст.ст.10,12,13,76-80,259,263,264,273,354,355 ЦПК України, ст.15,16 ЦК України, суд,

в и р і ш и в:

В позові ОСОБА_2 (місце реєстрації та проживання: ІНФОРМАЦІЯ_1) до Публічного Акціонерного Товариства «ОТП Банк» (місцезнаходження: 01033, м.Київ, вул.Жилянська, 43), третьої особи: Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» (місцезнаходження: 03150, м.Київ, вул.Фізкультури, 28д) про визнання кредитних договорів недійсними відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку в порядок та строки, передбачені ст.ст.354,355 ЦПК України, п.15.5 Перехідних положень ЦПК України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст судового рішення складено та підписано 29 березня 2019 року.

Суддя: Шеремета Г. І.