Єдиний унікальний номер 226/1942/18 Номер провадження 22-ц/804/215/19
Головуючий в 1 інстанції: Рибкін О.А.
Суддя-доповідач: Тимченко О.О.
ДОНЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 січня 2019 року

Донецький апеляційний суд у складі:

судді-доповідача Тимченко О.О.,

суддів: Дундар І.О., Корчистої О.І.,

за участю секретаря судового засідання: Ситніка Д.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Донецького апеляційного суду в м. Бахмуті цивільну справу № 226/1942/18 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні майном, витребування майна та відшкодування моральної шкоди,-

за апеляційною скаргою ОСОБА_2,

на рішення Димитровського міського суду Донецької області від 10 жовтня 2018 року (суддя Рибкін О.А.), ухваленого в приміщенні Димитровського міського суду Донецької області,-

ВСТАНОВИВ:

В липні 2018 року ОСОБА_2 звернулась до суду з занесеним позовом, в обґрунтування якого послалась на те, що 28 листопада 2017 року Димитровським міським судом Донецької області задоволено її позовні вимоги до ОСОБА_4 про встановлення права спільної сумісної власності та автомобіль «ЗАЗ» моделі 110307-42, реєстраційний номер НОМЕР_1, 2006 року випуску зеленого кольору, номер кузову НОМЕР_2 визнано спільною сумісною власністю її та ОСОБА_4 без виділення частки в натурі і без встановлення засобу користування. 06 квітня 2018 року вона звернулась до суду з позовом про стягнення компенсації частини вартості спільного майна з ОСОБА_4 На той час автомобіль знаходився на подвір'ї ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 року ОСОБА_4 помер. Після його смерті ОСОБА_4 автомобіль зник. 17 липня 2018 року вона з працівниками поліції виїхала на розшук вказаного автомобіля за адресою мешкання матері померлого ОСОБА_4 - відповідача по справі ОСОБА_3, яка повідомила, що автомобіль знаходиться у неї в гаражі за адресою: гараж АДРЕСА_1. Після чого відповідач написала розписку про те, що вона бере на себе відповідальність зберігати автомобіль у себе в гаражі, а вона була змушена написати розписку, що не заперечує проти збереження спірного мана відповідачем. В поліції заяву від неї не прийняли і розслідування з цього приводу не проводили у зв'язку з тим, що вони вважають це сімейними стосунками. Вважає, що відповідачем заподіяна їй моральна шкода, яка виражається у приниженні її честі та гідності, у вчиненні на її адресу непристойних жестів у присутності працівників поліції та сусідів відповідача, які вказували у непристойній формі позбавлення її права на отримання у користування автомобіля. Просила суд: зобов'язати відповідача не перешкоджати їй користуватись власним майном - автомобілем «ЗАЗ» моделі 110307-42, реєстраційний номер НОМЕР_1, 2006 року випуску зеленого кольору, номер кузову НОМЕР_2, передати їй автомобіль, ключі від нього, технічний паспорт, а також стягнути з відповідача на її користь відшкодування моральної шкоди у розмірі 20 000 грн.

Рішенням Димитровського міського суду Донецької області від 10 жовтня 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні майном, витребування майна та відшкодування моральної шкоди відмовлено.

Не погодившись з зазначеним рішенням, позивач подала апеляційну скаргу в якій ставить питання про скасування рішення суду та ухвалення нового, про задоволенні її позовних вимог у повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що судом першої інстанції порушено норми матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи по суті. Суд під час постановлення рішення не врахував вимоги ст. ст. 953 та 977 ЦК України, якими передбачено її право у будь який час мати вільний доступ до користування автомобілем, а у Відповідача є обов'язок надати мені такий доступ.

Відповідач подала письмовий відзив на апеляційну скаргу, в якому вона просить апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

В обґрунтування відзиву зазначила те, що підстав для застосування судом першої інстанції ст. 953 ЦК України не було, оскільки позивачем не доведено, що вона не має вільного доступу до майна, що є предметом спору. Позивач не вказала коли і за яких обставин вона була позбавлена доступу до автомобіля, та якими доказами це доводиться. Вимоги позивача про відшкодування моральної шкоди є безпідставними, оскільки протиправні дії мною по відношенню до позивача не вчинялись, доказів на підтвердження своїх позовних вимог позивач не надала. Вважає, що рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Позивач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилась, про дату, час і місце судового засідання повідомлялась належним чином, про що свідчать відомості з офіційного сайту Укрпошти, про отримання поштового відправлення, особисто ( а.с. 65)

Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не з`явилась, про дату, час і місце судового засідання повідомлялась належним чином, від неї надійшла заява про розгляд справи за її відсутності (а.с. 63).

Суд ухвалив, розглядати справу у відсутність сторін, які не з'явились, оскільки відповідно до положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суд вважає, що апеляційна скарга задоволеною не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до ч.ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно вимог ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відмовляючи в задоволені позовних вимог ОСОБА_5 суд першої інстанції виходи з в того, що позивачкою не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, що відповідачка чинить їй перешкоди у користуванні спірним автомобілем.

Такий висновок суду є вірним та ґрунтується на вимогах діючого законодавства.

Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що рішенням Димитровського міського суду Донецької області від 28 листопада 2017 року автомобіль «ЗАЗ» моделі 110307-42, реєстраційний номер НОМЕР_1, 2006 року випуску, зеленого кольору, номер кузову НОМЕР_2, визнано спільною сумісною власністю ОСОБА_2 і ОСОБА_4 (а.с.7-9).

ІНФОРМАЦІЯ_2 року ОСОБА_4 помер (а.с.24).

Свідоцтвом про народження ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 підтверджено, що ОСОБА_4 являється його матір'ю (а.с.23).

Згідно розписки від 17 липня 2018 року, ОСОБА_3 зобов'язалась зберігати автомобіль «ЗАЗ» моделі 110307-42, реєстраційний номер НОМЕР_1, у себе в гаражі № 23 біля АДРЕСА_1 протягом півроку після смерті її сина ОСОБА_4, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 року (а.с.10).

Відповідно до розписки розписки від 17 липня 2018 року, ОСОБА_2 погодилась з тим, що автомобіль «ЗАЗ» моделі 110307-42, реєстраційний номер НОМЕР_1, зберігатиметься в гаражі № 23 біля будинку 1 по провулку Різдва Христова в м.Мирнограді протягом півроку після смерті її колишнього чоловіка ОСОБА_4, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 року(а.с.25).

Згідно витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі від 23 серпня 2018 року та довідки нотаріуса від 13 вересня 2018 року, за заявою ОСОБА_3 заведено спадкову справу після смерті її сина ОСОБА_4, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 року (а.с. 26, 32).

Суд першої інстанцій дійшов обґрунтовано висновку, що ОСОБА_3 відповідно до ст.1261 ЦК України є спадкоємцем першої черги після смерті її сина ОСОБА_4, вона прийняла спадщину після смерті сина, подавши нотаріусу відповідно до ст.ст.1268, 1269 ЦК України заяву про прийняття спадщини

Згідно з вимогами ч.5 ст.1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Тобто судом першої інстанції вірно встановлено, що спірний автомобіль «ЗАЗ» моделі 110307-42, реєстраційний номер НОМЕР_1 є спадковим майном, відповідачка у встановлено законом порядку звернулась до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини і по закінченню передбаченого законом шестимісячного строку має право отримати свідоцтво на спадщину , що також не заперечується позивачкою.

Вимогами ст. ст.355 ЦК України передбачено, що майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.

Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом.

Згідно з вимогами ч.1 ст. 368 ЦПК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.

Відповідно до ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом.

Тобто суд першої інстанції дійшов обґрунтовано висновку, що спірний автомобіль є об'єктом права спільної власності позивачки та відповідачки, договору щодо порядку спільного користування зазначеним майно між ними не укладалось.

Частиною 1 ст. 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Частиною 1,6 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Положення зазначених статей узгоджуються із сталою практикою Європейського Суду, так у рішенні в справі "Бочаров проти України" від 17.03.2011 року (остаточне 17.06.2011 року), зазначено, що "Суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом". Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів.

Суд першої інстанцій дійшов обґрунтованого висновку, що позивачкою не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, що ОСОБА_3 чинить їй перешкоди у користуванні спільним майно, доводи апеляційної скарги в цій частині є необґрунтованими.

Також вірним є висновок суду першої інстанції про відмову в задоволені позовних вимог про відшкодування моральної шкоди.

Згідно зі ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Частиною 1 ст.1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Позивачкою не надано суду жодного доказу на підтвердження того, що неправомірними діями відповідачки їй було завдано моральну шкоду, доводи апеляційної скарги в цій частині є необґрунтованими.

На підставі вимог ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

За своєю формою рішення суду відповідає вимогам ст. 265 ЦПК України.

Згідно ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього.

Виходячи з вказаної норми закону, до компетенції суду апеляційної інстанції не входять повноваження щодо переоцінки доказів, досліджених судом першої інстанції з додержанням встановленого порядку.

За вказаних обставин доводи позивача про неналежну оцінку досліджених судом першої інстанції доказів є необґрунтованими. Нових доказів, які б давали підстави для задоволення позовних вимог, у дослідженні яких судом першої інстанції було неправомірно відмовлено або їх неподання було зумовлено поважними причинами, позивачем не надано.

Вимогами ч.1 ст. 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржене рішення постановлено без додержання норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що відповідно до положень ст. 367 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень Апеляційного суду. Колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржені рішення без змін.

Керуючись статтями 374, 375, 382, 383 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Димитровського міського суду Донецької області від 10 жовтня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Головуючий О.О.Тимченко

Судді: І.О.Дундар

О.І. Корчиста