Справа № 357/6620/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 березня 2019 року Білоцерківський міськрайонний суд Київської області в складі: головуючого - судді Бондаренко О.В., при секретарі Бондаренко Н.В., за участю: позивача ОСОБА_1, представника позивача адвоката ОСОБА_2, відповідача ОСОБА_3, представника відповідача адвоката ОСОБА_4, розглянувши в порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до державного нотаріуса Другої Білоцерківської міської державної нотаріальної контори Київської області ОСОБА_5, ОСОБА_6, про визнання недійсною відмови від прийняття спадщини, визнання незаконною постанови нотаріуса та визнання права на частку у спадковому майні, -

В С Т А Н О В И В :

15.06.2018 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом мотивуючи тим, що після смерті 26.12.2016 року матері ОСОБА_7 залишилось два спадкоємці він та його брат ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1. Він є пенсіонером по інвалідності 2-ї групи (загальне захворювання). На момент смерті його мати проживала з ним за адресою: вулиця Лугова, 72, м. Біла Церква, Київської області. Отже, він відповідно до ст.1241 ЦК України мав право на обовязкову частку у спадщині. Його брат ОСОБА_8 не хотів, щоб він оформляв спадщину, після смерті матері, та вдавався до різних дій, а саме: заховав і не віддавав його паспорт, без предявлення якого, оформлення документів у нотаріуса є неможливим; обіцяв, за умови його відмови від обовязкової частки в спадковому майні, придбати йому квартиру у особисту власність; залякував його тим, що не буде йому допомагати, а він не зможе самостійно утримувати та сплачувати за будинок; залякував його тим, що свою частку будинку здасть циганам чи наркоманам з яким він буде змушений жити; згодом обіцяв виконати волю покійної матері проживати з братом та доглядати його, якщо він підпише відмову від своєї частки у спадку. ОСОБА_8 вмовив його відмовитись від обовязкової частки спадку, пообіцяв після оформлення спадкового майна, спільно його продати та придбати йому окреме житло. Свої дії ОСОБА_8 мотивував останньою волею матері, яка просила не кидати брата інваліда ні за яких обставин та обмеженою можливістю його пересування. Він знаходився в залежному стані від свого брата, в наслідок своєї інвалідності, він втратив матір, яка була його годувальником, а тому розумів, що допомоги та захисту йому очікувати немає від кого, тому реально боявся погроз брата. 16.06.2017 року до Другої Білоцерківської міської державної нотаріальної контори Київської області була подана заява при прийняття спадщини за №602 від ОСОБА_8 та за заява про відмову від прийняття спадщини за №603 від нього. Спільна дата звернення та номери заяв у нотаріуса свідчать про те, що вони звернулись до нотаріуса разом, отже ОСОБА_8 міг проконтролювати вчинення дій, які він вимагав від нього. Після оформлення документів у нотаріуса ОСОБА_8 замість обіцяного піклування та купівлі окремого житла для нього почав шукати притулки для інвалідів та щоденно погрожував йому, що відправить його на лікування до психіатричної клініки звідки він вже не повернеться. Після смерті ОСОБА_8 він 15.03.2018 року звернувся до Другої Білоцерківської міської державної нотаріальної контори Київської області щодо оформлення спадкових прав на майно, яке залишилося після смерті матері. 20.03.2018 року він отримав відмову в оформленні спадкових прав на майно та у видачі свідоцтва про право на спадщину. Тому, просив визнати відмову від прийняття спадщини від 16.06.2017 року недійсною, визнати незаконною постанову державного нотаріуса ОСОБА_5 Другої Білоцерківської міської державної нотаріальної контори Київської області про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину від 20.03.2018 року; визнати за ним право на частку у спадковому майні, яке залишилося після смерті ОСОБА_7, яка померла 26.12.2016 року; зобовязати державного нотаріуса ОСОБА_5 Другої Білоцерківської міської державної нотаріальної контори Київської області видати свідоцтво про право на спадщину за померлою ОСОБА_7.

02.07.2018 року ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження.

29.11.2018 року ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області, за клопотанням представника позивача, було залучено у справі співвідповідача ОСОБА_6.

21.12.2018 року відповідач ОСОБА_6 подала відзив на позовну заяву, в якому зазначила, що субєктом спірних матеріально-правових відносин між нею та покійним батьком ОСОБА_8 і позивачем вона не була, але зі слів батька і власних спостережень може стверджувати, що її покійний батько, дійсно, після смерті матері став допомагати позивачу, прав йому речі, готував їжу і виконував іншу хатню роботу. Також, приблизно за два місяці до смерті батька, позивача було госпіталізовано на стаціонарне лікування до лікарні. Єдиним хто у цей період опікувався позивачем був її батько. Він йому купував необхідні ліки, забезпечував харчами. На день смерті батька, останній проживав із позивачем в одному будинку, який батько, згідно заповіту, успадкував після смерті матері. Ніяких погроз покійний батько до позивача не застосовував. Позивач був у залежності від батька, як особа, яка має інвалідність. Згідно наданих позивачем доказів, на підтвердження наявності інвалідності, а саме довідки до акту огляду МСЕК, позивачу надано ІІ групу інвалідності (загальне захворювання) з можливістю працювати в створених умовах і без рекомендації стороннього догляду за ним. Позивач в обґрунтування позовних вимог не наводить обставин щодо вчинення державним нотаріусом другої Білоцерківської міської державної нотаріальної контори Київської області ОСОБА_5 неправомірних дій стосовно оформлення відмови від прийняття спадщини, відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом або видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом покійному батькові. Таким чином, нотаріус, не є заінтересованою особою у відносинах між спадкоємцями щодо права на майно, яке входить до складу спадщини, тому і не повинен залучатися до участі у справі, зокрема відповідачем, предметом розгляду якої, є фактично, спір щодо спадкового майна. Однією із заявлених вимог позивача є визнання права власності на частку у спадковому майні ОСОБА_8, яке залишилося після смерті ОСОБА_7, яка померла 26.12.2016 року, але дана позовна вимога необґрунтована, у позові не зазначені підстави в її обгрунтування, не базується на нормах чинного матеріального права України. Позивачем не надано суду жодного доказу наявності у нього права на частку у спадковому майні її батька. Вона, ОСОБА_6, є єдиною дитиною ОСОБА_8, і єдиною спадкоємицею, яка входить в першу чергу права на спадкування за законом майна, яке належало її батькові. І, варто зазначити, що позивач ввів суд в оману, зазначивши у клопотанні про залучення співвідповідача у справі про те, що йому не було відомо про неї і про те, що він не мав можливості звернутися особисто до нотаріуса з встановленням кола спадкоємців, оскільки зокрема, в період з 29.12.2017 року по 28.03.2018 року знаходився під домашнім арештом. Дійсно, позивач знаходився у зазначений ним період під домашнім арештом, але згідно ухвали слідчого судді Білоцерківського міськрайонного суду від 29.12.2017 року, 26.02.2018 року у справі №357/15971/17 провадження 1-кс/357/5382/17, провадження 1-кс/357/748/18, відносно позивача було застосовано запобіжний захід у виді домашнього арешту із забороною у період з часу 20.00 години до 08.00 години наступного дня залишати жито. Таким чином, позивач не міг залишати житло у період часу, який не був робочим періодом часу у нотаріуса. Отже, позивач не має право на спадкування за законом частини майна її покійного батька. Виходячи зі змісту заявлених позовних вимог, позивач намагається звинуватити її покійного батька у певних діях відносно нього, оспорити право покійного батька на спадкування за заповітом після померлої матері та позбавити його права власності на спадкове майно, і, при цьому, перекласти цивільно-правову відповідальність на третіх осіб. Позивач намагається захистити свій інтерес, який суперечить загальним засадам цивільного законодавства, що відповідно до положення ч.2 ст.15 ЦК України, є неприпустимим. Із ухвали слідчого судді Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 29.12.2017 року у справі №357/15971/17 провадження 1-кс/357/5382/17, яка набрала законної сили, вбачається що ОСОБА_1 підозрюється у вчиненні особливо тяжкого злочину, а саме у навмисному вбивстві свого брата ОСОБА_8. Також, під час розгляду слідчим суддею клопотання про застосування запобіжного заходу, підозрюваним визнано вину у вчиненні злочину. З огляду на це, навіть якби позивач, згідно закону, і мав право на спадкування майна її покійного батька, то згідно з ч.1 ст.1224 ЦК України, був би його позбавлений, тому просила відмовити ОСОБА_1 в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

24.01.2019 року представник позивача, адвокат ОСОБА_2 подала відповідь на відзив, в якому зазначила, що вона категорично не погоджується з викладеним у відзиві твердженнями, з наступних підстав: мати (померла) ОСОБА_7 склала заповіт на сина ОСОБА_8. Ч.1 ст.1241 Цивільного кодексу України передбачено, що повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, спадкують незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обовязкова частка). Непрацездатними вважаються жінки, які досягли 55 років та чоловіки 60 років, інваліди І, ІІ, ІІІ групи, незалежно від того, чи призначена їм пенсія. 16.06.2017 року до Другої Білоцерківської міської державної нотаріальної контори Київської області надійшла заява про прийняття спадщини за №602 від ОСОБА_8 та заява про відмову від прийняття спадщини за №603 від ОСОБА_1. ОСОБА_1, навіть не зазначив, що відмовляється від обовязкової частки. Ситуація, яка склалась в подальшому між братами, як раз і свідчить про напружені стосунки вже під час оформлення спадщини. ОСОБА_8 не хотів, щоб його брат оформлював свою частину спадку, він вдавався до різних дій, про що зазначено у позові. Як стверджує відповідач вона не була присутньою під час подій між батьком та дядьком. ОСОБА_8 вмовив брата відмовитись від обовязкової частки спадку, пообіцяв після оформлення спадкового майна, спільно його продати та придбати позивачу окреме житло. Правочини, що вчиняються під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, характеризується тим, що особа їх вчиняє добровільно, усвідомлює свої дії, але вимушена це зробити через тяжкі обставини і на вкрай невигідних умовах, а тому волевиявлення особи не вважається вільним і не відповідає її внутрішній волі. Отже, правочин може бути визнаний недійсним на підставі ст.233 ЦК України. Позивач не має іншого житла у власності, даний будинок є єдиним його житлом. В даній ситуації він стає безхатьком. Жодна особа за таких умов не підписала б документи, які позбавляють його права власності на житло. Крім пенсії, інших прибутків та заробітків позивач не має, тому просила позов задовольнити.

Позивач та його представник в судовому засіданні позов підтримали та просили задовольнити вимоги повністю.

Відповідач в судове засідання не зявилась, 04.03.2019 року до суду подала письмові пояснення в яких зазначила, що позивач стверджує, що він мав право на обовязкову частку у спадщині після померлої 26.12.2016 року матері ОСОБА_7, але, 16.06.2017 року він подав заяву про відмову від прийняття спадщини за №603 до нотаріуса, яка була написана їм власноручно в присутності нотаріуса, за наявності паспорту, згідно якого нотаріус перевірив його особисту присутність, правоздатність та дієздатність, в тому числі, розяснив права і обовязки, згідно ЗУ «Про нотаріат» та Інструкції про вчинення нотаріальних дій та правові наслідки відмови від прийняття спадщини. Отже, позивач не прийняв спадкове майно шляхом написання заяви про відмову від прийняття спадщини у встановлений (6-ти місячний) строк. Дана відмова є безумовною та беззастережною і могла бути відкликана протягом 6-ти місяців з дня смерті спадкодавця, а це до 26.06.2017 р., про що нотаріусом теж було повідомлено та розяснено позивачу. Тому, твердження позивача про написання відмови під впливом помилки, обману або насильства, під впливом тяжкої обставини і на невигідних умовах не відповідає дійсності, нічим не обґрунтовується і ніякими доказами не підтверджується. Позивач стверджує, що мав право на обовязкову частку у спадщині після померлої 26.12.2016 року матері. Можливо і мав, але в межах встановлених законодавством строках (6 місяців), який сплив ще 26.06.2017 р. З дня смерті спадкодавця (26.12.2016 р.) до закінчення 6-ти місячного строку (26.06.2017 р.), позивач по справі із заявою про прийняття спадщини, в тому числі з заявою про право на обовязкову частку у спадщині до нотаріуса не звертався. Також, позивачу було відомо, що спадщину після смерті матері прийняв його брат ОСОБА_8, згідно заповіту. В установленому законом порядку брат позивача прийняв спадщину, вчасно подав заяву до нотаріуса про прийняття спадщини і в подальшому 05.07.2017 року отримав свідоцтво про право на спадщину за заповітом на житловий будинок, загальною площею 77,8 кв. м. під №72 по вул. Лугова, в м. Біла Церква Київська область, з відповідною реєстрацією права власності нерухомого майна, також 05.07.2017 року отримав свідоцтво про право на спадщину за заповітом на земельну ділянку, загальною площею 0,0968 га за адресою: вул. Лугова, 72, в м. Біла Церква Київська область, з відповідною реєстрацією права власності нерухомого майна. На даний час свідоцтва є діючими, ніким не скасовані, належним чином оформлені, та більше того, підстави для скасування чи визнання недійсними цих свідоцтв взагалі відсутні. Щодо заповіту матері на користь її сина ОСОБА_8 - це волевиявлення ОСОБА_7, яка за життя бажала, щоб усе майно залишилося сину ОСОБА_8. Щодо дієздатності позивача, який стверджує, що він був утриманцем своєї матері, яка була його годувальником і перебував в безпорадному стані, це не так. Документів у вигляді доказів цієї обставини позивач суду не надав, тому його твердження, що померла мати була його опікуном, годувальником, що він перебував на її утриманні є неправдивими. Цивільна дієздатність, згідно норм ЦК України розглядається як здатність особи своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також створювати для себе цивільні обовязки. Мати позивача, ОСОБА_7, померла у віці 75 років і сама за поважним віком та хворобою на цукровий діабет потребувала догляду та матеріальної підтримки, отримувала мінімальну пенсію за віком в розмірі 1452,00 грн. Замість допомоги від сина, позивача по справі, вона змушена була «тягнути» та годувати на свою мінімальну пенсію ще й «непутнього» сина, позивача по справі, який зловживав алкогольними напоями, та не працював. Так, позивач, має 2 групу інвалідності, причина інвалідності - загальне захворювання, але може працювати в спеціально створених умовах, отримує пенсію по інвалідності, яка залежить від страхового стажу, але не може бути меншою ніж 90% від пенсії за віком, а це не менше 1306,80 грн. Тому, твердження позивача про те, що мати була його доглядальницею та годувальницею є хибним та не відповідає дійсності. Щодо свідчення позивача про те, що його покійний брат, якого він навмисно позбавив життя, про що свідчить довідка Білоцерківського міськрайонного суду від 25.10.2018 р. про обвинувачення позивача у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.115 КК України, за життя залякував позивача, погрожував відправити на лікування до психіатричної клініки, обіцяв придбати якесь житло, обіцяв доглядати його не відповідає дійсності. Так, її батько за життя працював водієм у таксі, іншого житла, окрім успадкованого не мав, великих статків у нього не було, щоб купувати нерухомість, тим паче брату, який зловживає алкоголем, чим міг допомагав і своїй матері, і брату, але обовязку щодо утримання останніх у нього не було, всі були дієздатні, отримували пенсію і могли утримувати себе самостійно. Її покійний батько не був піклувальником ні своєї матері, ні брата. І її бабуся, мати двох синів, теж не була піклувальником для жодного із синів. Зі слів батька, їй відомо, що батько за життя купував ліки, продукти харчування, сплачував комунальні послуги, допомагав чим міг, в межах своєї матеріальної спроможності, як матері, так і брату.

Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнала та просила відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

ОСОБА_9 нотаріус Білоцерківської міської державної нотаріальної контори Київської області ОСОБА_5, в судове засідання не зявилась, до суду подала клопотання про розгляд справи без її участі, щодо винесення рішення покладається на розсуд суду.

Суд, заслухавши учасників справи, дослідивши наявні в справі матеріали та матеріали спадкових справ, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Згідно із ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Згідно ч.1 ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлено, позивач ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_2, батько ОСОБА_10, мати ОСОБА_7, що підтверджується свідоцтвом про народження ОСОБА_1 І-ОК №374884 (а.с.8).

Згідно довідки, що видана Управлінням адміністративних послуг Білоцерківської міської ради Київської області №947 від 12.07.2018 року (а.с.22) ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, з 23.10.2012 року і по теперішній час зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_3.

26.12.2016 року ОСОБА_7 померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть ОСОБА_11 І-ОК №422959 (а.с.9).

31.01.2007 року ОСОБА_7 склала заповіт, який був посвідчений державним нотаріусом Другої Білоцерківської міської державної нотаріальної контори Київської області ОСОБА_12 (а.с.48 на звороті) з якого вбачається, все її майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося і взагалі все те, що буде належати їй на день смерті та на що вона законом матиме право, заповідає ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1. Заповіт зареєстровано в реєстрі за №2-561.

Як вбачається із свідоцтва про право на спадщину за законом ВЕА №725481 від 27.07.2006 року (а.с.50) ОСОБА_7 успадкувала після померлого чоловіка ОСОБА_10, який помер 27.12.2005 року, 1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами під №72, який знаходиться в м. Біла Церква по вулиці Луговій, що належав померлому на підставі свідоцтва про право власності на житловий будинок, виданого Білоцерківським УЖКГ 07.07.1976 року та зареєстрованого в інвентар бюро 07.07.1976 року за реєстром №9977, реєстраційний номер 15375299. Спадкова справа №194. Зареєстровано в реєстрі за №1-4301.

27.07.2006 року державним нотаріусом Другої Білоцерківської міської державної нотаріальної контори ОСОБА_13 ОСОБА_7 було видано свідоцтво про право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами під №72, який знаходиться в м. Біла Церква по вулиці Луговій, що підтверджується свідоцтвом про право власності ВЕА №725480 (а.с.49 на звороті).

З Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно (а.с.50 на звороті) вбачається, що Білоцерківське міжміське бюро технічної інвентаризації 01.09.2006 року прийняло рішення про реєстрацію права власності на будинок №72, який розташований за адресою Київська область, м. Біла Церква по вулиці Луговій. Підстава виникнення права власності свідоцтво про право власності на частку в спільному майні подружжя /1-4301/27.07.2006/ та свідоцтво про право на спадщину /1-4301/27.07.2006/ .

Також, зі свідоцтва про право на спадщину за законом ВЕА №725482 від 27.07.2006 року (а.с.52) вбачається, що ОСОБА_7 успадкувала після померлого чоловіка ОСОБА_10, який помер 27.12.2005 року, земельну ділянку площею 0,0968 гектарів в межах згідно з планом, наданої для будівництва та обслуговування житлового будинку, яка розташована м. Біла Церква, по вулиці Луговій під №72 і належала померлому на підставі державного акту на право власності на землю серія КВ №076330, виданого Білоцерківським міськвиконкомом 10.11.2004 року і зареєстровано в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №2653. Спадкова справа №194. Зареєстровано в реєстрі за №1-4305.

27.07.2006 року на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом ВЕА №725482 (а.с.53 на звороті-54) ОСОБА_7 було видано ОСОБА_9 Серії ЯД №698401 на право власності на земельну ділянку площею 0,0968 га, кадастровий номер земельної ділянки :04:021:0031, яка розташована за адресою Київська область, м. Біла Церква, вул. Лугова, 72. Цільове призначення (використання) земельної ділянки будівництво та обслуговування жилого будинку господарських будівель і споруд. Акт зареєстровано в Книзі реєстрації державних актів на право власності на землю на право постійного користування землею, договір оренди землі за №67.

Згідно ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Згідно ст. 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або законом.

Відповідно до положень частин 1, 2 ст. 1220 ЦК України, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою.

Згідно ч.1 ст. 1221 ЦК України, місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця.

Частиною 1 ст.1222 ЦК України передбачено, що спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини.

16.06.2017 року позивач ОСОБА_1 подав до Другої Білоцерківської міської державної нотаріальної контори Київської області заяву про відмову від прийняття спадщини, яка залишилась після померлої ОСОБА_7 (а.с.38).

16.06.2017 року ОСОБА_8 подав до Другої Білоцерківської міської державної нотаріальної контори Київської області заяву на прийняття спадщини, яка залишилась після померлої ОСОБА_7 (а.с.37 на звороті).

05.07.2017 року державний нотаріус Другої Білоцерківської міської державної нотаріальної контори Київської області ОСОБА_5 видала ОСОБА_8 свідоцтво про право на спадщину за заповітом (а.с.64) з якого вбачається, що на підставі заповіту, посвідченого Другої Білоцерківської міської державної нотаріальної контори Київської області 31.01.2007 року, зареєстрованого в реєстрі за №2-561, спадкоємцем зазначеного в заповіті майна ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_4, яка померла 26.12.2016 року, є її син ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, що зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_5. Спадщина, на яку видано свідоцтво складається з житлового будинку під №72 з відповідними будівлями та спорудами, що розташований по вулиці Луговій в м. Біла Церква Київської області, який належав померлій: 1/2 частка на підставі Свідоцтва про право власності виданого Другою Білоцерківською міською державною нотаріальною конторою 27.07.2006 року, зареєстрованого в реєстрі за №1-4301 та 1/2 частка на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Другою Білоцерківською міською державною нотаріальною конторою 27.07.2006 року, зареєстрованого у реєстрі за №1-4303, згідно витягу №11711481 право власності зареєстрована Білоцерківським міжміським бюро технічної інвентаризації 01.09.2006 року, реєстраційний номер: 15375299, номер запису 9977, в книзі 86. Спадкова справа №247/2017. Зареєстровано в реєстрі за №1-1018.

Даний факт, також підтверджується Витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі (а.с.64 на звороті -65).

05.07.2017 року державний нотаріус Другої Білоцерківської міської державної нотаріальної контори Київської області ОСОБА_5 видала ОСОБА_8 свідоцтво про право на спадщину за заповітом (а.с.65 на звороті), з якого вбачається, що на підставі заповіту, посвідченого Другої Білоцерківської міської державної нотаріальної контори Київської області 31.01.2007 року, зареєстрованого в реєстрі за №2-561 спадкоємцем зазначеного в заповіті майна ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_4, яка померла 26.12.2016 року є її син ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, що зареєстрований за адресою ІНФОРМАЦІЯ_5. Спадщина, на яку видано свідоцтво складається з земельної ділянки загальною площею 0,0968га, переданої для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), розташована за адресою: Київська область, м. Біла Церква, вулиця Лугова, 72, яка належала померлій на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Другою Білоцерківською міською державною нотаріальною конторою 27.07.2006 року, зареєстрованого в реєстрі за №1-4305 та Державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯД №698401 виданого Білоцерківським міськвідділом земельних ресурсів та зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право простійного користування землею, договір оренди землі 01.11.2007 року за №67. Кадастровий номер земельної ділянки: :04:021:0031. Спадкова справа №247/2017. Зареєстровано в реєстрі за №1-1020.

Даний факт, також підтверджується Витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі (а.с.66).

15.03.2018 року ОСОБА_1 звернувся до Другої Білоцерківської міської державної нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину на його імя на майно, яке належало його матері ОСОБА_7, яка померла 26.12.2016 року (а.с.67 на звороті).

20.03.2018 року державний нотаріус Другої Білоцерківської міської державної нотаріальної контори Київської області ОСОБА_5 винесла постанову про відмову у вчиненні нотаріальних дій (а. с. 70), з якої вбачається, що ОСОБА_1 відмовлено в оформленні спадкових прав на майно, яке залишилося після смерті ОСОБА_7, яка померла 26.12.2016 року, яка на день смерті була зареєстрована в ІНФОРМАЦІЯ_6, та у видачі свідоцтва про право на спадщину, оскільки майно після померлої не прийняв, так як подав заяву про відмову від прийняття спадщини у встановлений законом строк.

Відповідно до ст. 1241 ЦК України, малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов'язкова частка).

Розмір обов'язкової частки у спадщині може бути зменшений судом з урахуванням відносин між цими спадкоємцями та спадкодавцем, а також інших обставин, які мають істотне значення.

Частиною 1 ст.1268 ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Частиною 3 цієї ж статті передбачено, що спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Відповідно до ст. 67 Закону України «Про нотаріат" свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою всіх спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством.

Порядок правового регулювання діяльності нотаріату в Україні встановлено Законом України «Про нотаріат».

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про нотаріат», нотаріат в Україні - це система органів і посадових осіб, на які покладено обов'язок посвідчувати права, а також факти, що мають юридичне значення, та вчиняти інші нотаріальні дії, передбачені цим Законом, з метою надання їм юридичної вірогідності. Вчинення нотаріальних дій в Україні покладається на нотаріусів, які працюють в державних нотаріальних конторах, державних нотаріальних архівах (державні нотаріуси) або займаються приватною нотаріальною діяльністю (приватні нотаріуси).

Частиною 1ст. 1 Закону «Про нотаріат» встановлено, що нотаріат в Україні - це система органів і посадових осіб, на які покладено обов'язок посвідчувати права, а також факти, що мають юридичне значення, та вчиняти інші нотаріальні дії, передбачені цим Законом, з метою надання їм юридичної вірогідності.

Згідно із ст. 5 Закону України «Про нотаріат», нотаріус зобов'язаний сприяти громадянам, підприємствам, установам і організаціям у здійсненні їх прав та захисті законних інтересів, роз'яснювати права і обов'язки, попереджати про наслідки вчинюваних нотаріальних дій для того, щоб юридична необізнаність не могла бути використана їм на шкоду; відмовити у вчиненні нотаріальної дії в разі її невідповідності законодавству України або міжнародним договорам.

Предметом судової діяльності у справах про оскарження нотаріальних дій або відмови в їх вчиненні є перевірка законності дії нотаріусів або відповідних посадових осіб, які вчиняють нотаріальні дії чи які відмовили в їх вчиненні.

Оскарження відмови у вчиненні нотаріальної дії можливе, якщо особа вважає, що нотаріус безпідставно (неправомірно) відмовив у вчиненні нотаріальної дії, порушивши тим самим покладений на нього обов'язок щодо вчинення нотаріальних дій. У такому разі оскаржується постанова про відмову у вчиненні нотаріальної дії, в якій повинні обов'язково обґрунтовуватися причини такої відмови.

Згідно дост. 68 Закону України «Про нотаріат» нотаріус при видачі свідоцтва про право на спадщину за законом перевіряє факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства за законом осіб, які подали заяву про видачу свідоцтва та склад спадкового майна.

Згідно п. 4.14. Глави 10 Розділу 2 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року № 296/5(далі Порядок), при видачі свідоцтва про право на спадщину нотаріус обов'язково перевіряє: факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства, якщо має місце спадкування за законом, прийняття спадкоємцем спадщини у встановлений законом спосіб, склад спадкового майна, на яке видається свідоцтво про право на спадщину.

Підстави відмови нотаріуса або посадової особи у вчиненні нотаріальних дій визначаються ст. 49 Закону України «Про нотаріат».

Відповідно до положень ст. 49 Закону України «Про нотаріат», нотаріус або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, відмовляє у вчиненні нотаріальної дії, якщо: вчинення такої дії суперечить законодавству України; не подано відомості (інформацію) та документи, необхідні для вчинення нотаріальної дії; дія підлягає вчиненню іншим нотаріусом або посадовою особою, яка вчиняє нотаріальні дії; є сумніви у тому, що фізична особа, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії, усвідомлює значення, зміст, правові наслідки цієї дії або ця особа діє під впливом насильства; з проханням про вчинення нотаріальної дії звернулась особа, яка в установленому рядку визнана недієздатною, або уповноважений представник не має необхідних і повноважень; правочин, що укладається від імені юридичної особи, суперечить цілям, зазначеним у їх статуті чи положенні, або виходить за межі їх діяльності; особа, яка звернулася з проханням про вчинення нотаріальної дії, не внесла плату за її вчинення; особа, яка звернулася з проханням про вчинення нотаріальної дії, не внесла встановлені законодавством платежі; в інших випадках, передбачених Законом України «Про нотаріат». Даний перелік є вичерпним.

Аналогічні положення містить стаття 1 Глави 13 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України.

Згідно з ст. 50 Закону України «Про нотаріат», нотаріальна дія або відмова у її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти.

Як наголошується Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ із посиланням на Постанову Пленуму ВССУ «Про узагальнення судової практики розгляду справ про оскарження нотаріальних дій або відмову в їх вчиненні» від 07.02.2014 року № 2 можливість оскарження нотаріальних дій або відмови у їх вчиненні забезпечує законність нотаріального провадження і захист прав та інтересів учасників нотаріального процесу.

Судовий контроль за діяльністю нотаріусів має забезпечити виправлення нотаріальних помилок, тлумачення чинного законодавства та сприяти дотриманню законності у сфері цивільних правовідносин, що виникають із вчинення нотаріальних дій.

Главою 10 Розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України № 296/5 від 22.02.2012 року, зареєстрованого у Міністерстві юстиції України 22.02.2012 року за № 282/20595, регламентується процедура видачі свідоцтв про право на спадщину.

Відповідно до підпункту 4.1 цієї глави, при видачі свідоцтва про право на спадщину за законом нотаріус перевіряє наявність підстав для закликання до спадкування за законом осіб, які подали заяви про видачу свідоцтва.

Позивачем заявлено позовну вимогу про визнання незаконною постанови державного нотаріуса ОСОБА_5 Другої Білоцерківської міської державної нотаріальної контори Київської області про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину від 20.03.2018 року, однак в судовому порядку дана вимога не була обґрунтована належними, допустимими та достатніми доказами, в тому числі не доведено, що нотаріус безпідставно (неправомірно) відмовив позивачу у вчиненні нотаріальної дії, порушивши тим самим покладений на нього обов'язок щодо вчинення нотаріальних дій.

Визнання права власності на спадкове майно за заповітом в судовому порядку є способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Пленум Верховного Суду України у постанові від 30 травня 2008 року № 7 "Про судову практику у справах про спадкування" також роз'яснив, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Оскільки нотаріусом обґрунтовано відмовлено ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину, останній в червні 2018 року звернувся до суду за захистом порушеного права .

Відповідно до довідки Управління адміністративних послуг Білоцерківської міської ради №1857 від 13.04.2017 року (а.с.39) ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_7, дійсно була зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_8 з 19.02.1980 року по день смерті 26.12.2016 року. На день її смерті в будинку були зареєстровані позивач ОСОБА_1 та ОСОБА_8.

Тобто, в силу вимог ст. 1268 ЦК України, ОСОБА_1 вважався таким, що прийняв спадщину.

Відповідно до довідки до акта огляду МСЕК ОСОБА_1 КИО-1 №0401204 (а.с.68) ОСОБА_1 має другу групу інвалідності з 01.02.2012 року, загальне захворювання, довічно, тобто на час відкриття спадщини був непрацездатним, а тому мав право відповідно до вимог ст. 1241 ЦК України на обовязкову частку у спадщині.

Однак, як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_1 16.06.2017 року написав заяву про відмову від прийняття спадщини (а.с.38).

Відповідно до ст.1273 ЦК України спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається до нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини.

Відповідно до ч.5 ст.1273 ЦК України відмова від прийняття спадщини є безумовною і беззастережною.

Відповідно до ч.6 ст.1273 ЦК України відмова від прийняття спадщини може бути відкликана протягом строку, встановленого для її прийняття.

З матеріалів справи вбачається, що нотаріусом було вчинено дії, передбачені Порядком вчинення нотаріальних дій нотаріусами України та обґрунтовано відмовлено ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на обовязкову частку у спадщині, оскільки він не скористався своїм правом про відкликання свої заяви про відмову від прийняття спадщину, яку він подав 16.06.2017 року, відповідно до ч.6 ст.1273 ЦК України, протягом строку, встановленого для її прийняття, а звернувся до нотаріальної контори лише 15.03.2018 року із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину, після померлої 26.12.2016 року ОСОБА_7.

Відповідно до ч.5 ст.1274 ЦК України відмова від прийняття спадщини може бути визнана судом недійсною з підстав, встановлених статтями 225,229-231 і 233 цього Кодексу.

Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до статті 233 ЦК України, з підстав якої заявлено позов, правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в пункті 23 постанови від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі ст. 233 ЦК України, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім'ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

За ст.233 ЦК правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину. При визнанні такого правочину недійсним застосовуються наслідки, встановлені статтею 216 цього Кодексу. Сторона, яка скористалася тяжкою обставиною, зобов'язана відшкодувати другій стороні збитки і моральну шкоду, що завдані їй у зв'язку з вчиненням цього правочину.

Поняття впливу вчинення правочину під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах та аналіз таких правочинів зроблено Верховним Судом України в Узагальненні «Практика розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними», і хоча в даному спорі це стосується не двохстороннього правочину, а односторонньої заяви, суд враховує таке дане узагальнення для оцінки заяви позивача.

Такі правочини, як зазначено в Узагальненні, мають дефекти волі і здійснюються за таких обставин, коли особа змушена вчинити правочин на невигідних для себе умовах. Цей правочин може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був його ініціатором. Згідно зі ст. 233 ЦК для визнання правочину недійсним необхідно встановити наявність двох обставин: тяжких обставин та вкрай невигідних умов вчинення правочину. При розгляді зазначеної категорії справ потрібно враховувати такі фактори, як майновий і психічний стан осіб та їх близьких напередодні й на момент вчинення правочину; співмірність наданих послуг із вартістю переданого за правочином майна; наявність іншого житла або іншого місця помешкання в разі відчуження житла, а також враховувати їх вплив на формування волевиявлення сторін. Тяжкі обставини судді розуміють як не будь-яке несприятливе матеріальне, соціальне чи інше становище, а як його крайні форми. Наприклад, важка хвороба особи чи її близьких, смерть годувальника, крайня нужденність її сім'ї, загроза втратити заставлене житло чи банкрутства, надзвичайно низька винагорода за виконану роботу або надану послугу, порівняно з вартістю відчужуваної речі, та інші обставини, для усунення чи пом'якшення яких необхідно терміново укласти цей правочин. Тяжка обставина є оцінювальною категорією і має визначатися судом з урахуванням всіх обставин справи. Потерпілий, який оскаржує правочин, повинен довести, що за відсутності тяжких обставин він взагалі або на зазначених умовах не уклав би правочин. Визнання правочину недійсним не може пов'язуватись з тим, чи усвідомлювала сторона користь, яку матиме від нього. Правочини, що вчиняються особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, характеризуються тим, що особа їх вчиняє добровільно, усвідомлює свої дії, але вимушена це зробити через тяжкі обставини. Тобто в таких випадках немає обману або помилки. При цьому невигідною умовою може бути низька плата за реалізацію коштовного майна, а тяжкою обставиною - купівля ліків, виплата боргів, витрати на лікування (як самої особи, котра вчиняє правочин, так і її близьких).

Зі змісту позовної заяви вбачається, що вимоги про визнання недійсною відмови від прийняття спадщини ОСОБА_1 мотивував тим, що така відмова була написана ним під впливом тяжкої для нього обставини смерті його матері та на вкрай невигідних умовах - оскільки, маючи право на частку від спадкового майна, він відмовився від нього та втратив право на спадкування частини майна, на яке він мав би право після смерті його матері і в даній ситуації він стає безхатьком, оскільки його позбавлено права на отримання частки спадкового майна, однак дані доводи позивача не підтверджені належними доказами, є необґрунтованими та спростовуються наявними у справі доказами.

Судом встановлено, що 28.12.2017 року помер ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується свідоцтвом про смерть ОСОБА_11 І-ОК №422513 (а.с.119).

Як вбачається з довідки про причину смерті (до форми №106/0 №583, видається для поховання) (а.с.120) ОСОБА_8 помер 28.12.2017 року. Причина смерті проникаюче колото-різане поранення грудей справа з ушкодженням аорти.

Згідно свідоцтва про народження серії VI-БК №494374 (а.с.125) 12.04.1990 року у ОСОБА_8 та ОСОБА_14 народилася дочка ОСОБА_15.

ОСОБА_8 з ОСОБА_14 перебував в зареєстрованому шлюбі, який 29.09.1993 року було розірвано, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії І-БК №027139, що видане відділом реєстрації актів громадського стану Білоцерківського міськвиконкому Київської області (а.с.99).

Як вбачається з свідоцтва про шлюб серії І-ОК №115951 (а.с.126) 21.07.2011 року ОСОБА_15 зареєструвала шлюб у відділі державної реєстрації актів цивільного стану Білоцерківського міськрайонного управління юстиції у Київській області з ОСОБА_16. Після реєстрації шлюбу їй присвоєно прізвище «Ластовка».

Як вбачається з листа Національної поліції України Головного Управління національної поліції в Київській області Білоцерківського відділу поліції від 05.01.2018 року №315 (а.с.137) у провадженні слідчого відділу Білоцерківського ВП ГУ НП в Київській області перебувають матеріали кримінального провадження №0006688 від 28.12.2017 року за ознаками вчинення кримінального правопорушення передбаченого ч.1 ст.115 КК України за фактом умисного вбивства ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1. 29.12.2017 року у вказаному кримінальному провадженні ОСОБА_1, який є рідним братом загиблого, повідомлено про підозру у вчиненні передбаченого ч.1 ст.115 КК України умисне вбивство ОСОБА_8 На даний час відсутні підстави вважати, що причетним до вбивства ОСОБА_8 є будь-хто із спадкоємців першої черги (батьки, дружина, діти померлого). Однак на даний час досудове розслідування у кримінальному провадженні за фактом умисного вбивства ОСОБА_8 триває і жодна особа обвинувальним вироком суду не визнана винною в умисному вбивстві ОСОБА_8, а відповідно до с.62 Конституції України, особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.

З довідки від 25.10.2018 року (а.с.98) вбачається, що дійсно в провадженні Білоцерківського міськрайонного суду Київської області перебуває справа щодо ОСОБА_1, обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.115 КК України. Запобіжний захід у виді домашнього арешту відносно нього обирався на період з 29.12.2017 року по 28.03.2018 року.

Як вбачається з матеріалів справи (а.с.116-141) 05.01.2018 року ОСОБА_6 звернулася до приватного нотаріуса Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області ОСОБА_17 із заявою про прийняття спадщини після смерті її батька ОСОБА_8, який помер 28.12.2017 року.

05.01.2018 року приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області ОСОБА_17, після смерті ОСОБА_8, який помер 28.12.2017 року, було відкрито спадкову справу №1/2018.

Даний факт також підтверджується інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) (а.с.142).

Свідок ОСОБА_18 в судовому засіданні вказала, що вона проживає за адресою Лугова, 68, знає позивача, живе з ним на одній вулиці, знала його матір. Влітку, в червні 2016 року, в його матері був інсульт, вона погано ходила, але приходила до неї в гості та розповідала, що ОСОБА_1 хворий і що сини не миряться. Вона пропонувала матері позивача за життя розділити хату між синами, на що остання стверджувала, що хату вона заповіла ОСОБА_8. Мати померла в грудні 2016 року, похоронами займався ОСОБА_19, а ОСОБА_1 сидів біля матері. Спадщину прийняв ОСОБА_19, а ОСОБА_1 відмовився від спадщини, він в нотаріуса записав заяву про відмову від спадщини. Хату вони виставляли на продаж, але так її і не продали. Брат вбив брата в грудні 2017 року, вона не знає чому. Загрози втрати ОСОБА_1 житла не було, вона не думає, що ОСОБА_19 міг його образити. Вона не бачила, щоб позивач та його брат зловживали алкогольними напоями. Позивач є інвалідом, тому ніде не працює.

Свідок ОСОБА_20 в судовому засіданні пояснила, що із ОСОБА_1 сусіди з дитинства. Вона знала його матір і брата. З його мамою вона зустрічалась щодня, оскільки вона ходила до них в двір по воду. ОСОБА_21 жив у місті, привозив продукти до матері. Через шість місяців після смерті матері ОСОБА_21 переїхав жити до ОСОБА_21. Мати була дуже хвора, вона мало, що робила, ОСОБА_21 також, що міг допомагав їй, коли вона хворіла міг давати їй ліки. ОСОБА_11 любила, жаліла його, вона складала гроші на лікування йому, а собі жаліла щось собі купити. Мати почала себе погана почувати і ходити десь за місяць до своєї смерті. У матері з ОСОБА_8 були нормальні відносини, але вона казала, що боїться, що ОСОБА_19 може обманути ОСОБА_21, бо він немічний. Після смерті матері сварок між братами вона не чула. Одного разу вона приходила по воду, ОСОБА_21 збирався за продуктами, оскільки ОСОБА_8 забрав його продукти. ОСОБА_11 одного разу поїхав по продукти, випив чарку, і йому важко було і ОСОБА_8 його привіз додому пяного, але так було не постійно. Зі слів ОСОБА_21 їй стало відомо, що мати залишила заповіт ОСОБА_8, а йому нічого, він написав заяву про відмову від спадщини, на що його вмовив ОСОБА_8, але обманув його. Після смерті ОСОБА_21 їй повідомив, про те, що ОСОБА_8 його обманув, що він обіцяв продати будинок і купити йому квартиру. ОСОБА_22 виставив на продаж, але не встиг продати. До червня 2017 року загроз втрати житла ОСОБА_21 не було.

Свідок ОСОБА_23 в судовому засіданні пояснила, що вона тітка позивача, сестра матері. В 2005 році коли помер чоловік сестри, ОСОБА_21 переїхав жити до матері, ОСОБА_22 жив окремо. ОСОБА_11 має 3 групу інвалідності, отримує пенсію. Мати отримувала пенсію, купувала продукти. Вова привозив продукти матері та купував все необхідне. Їх мати хворіла на цукровий діабет, перенесла інсульт, ОСОБА_21 лікар і допомагав матері. Мати переживала за ОСОБА_21, просила купити йому одяг, обув. Коли вона, за рік до смерті була хвора, ОСОБА_21 доглядав за нею, допомагав їй. В жовтні 2016 року коли мати злягла, ОСОБА_21 був поряд, ОСОБА_22 приходив провідувати і все необхідне приносив їм. Вона радилася з нею з приводу заповіту. Вона розповідала, що ОСОБА_21 був поручителем по кредиту, а потім треба було за нього сплачувати кредит. Мати написала заповіт на ОСОБА_22, просила його дивитись за ОСОБА_21. У ОСОБА_21 з ОСОБА_22 були не дуже добрі стосунки. Після смерті матері ОСОБА_21 дуже переживав. ОСОБА_11 брав таксі і їздив сам за продуктами. Вова після похорон матері забрав паспорт ОСОБА_21, потім вони поїхали до нотаріуса і написали заяви. Вова став привозити продукти, воду, заводив розмову про спадщину, пропонував ОСОБА_21 купити квартиру і меблі, і що буде допомагати, тоді ОСОБА_21 і написав відмову від спадщини. Вова хотів здати ОСОБА_21 в інтернат, але тільки про це говорив, але дій не вчиняв. ОСОБА_19 після смерті матері не відомо де дів, досі на кладовищі не встановлена дата смерті матері. В листопаді 2018 року у ОСОБА_21 стався інсульт, ОСОБА_22 сказав, що треба забрати його з лікарні. Вирішили, що ОСОБА_22 купує ліки, а вона продукти. Коли ОСОБА_19 переїхав до ОСОБА_21 почались скандали, ОСОБА_19 запитував її, що йому робити, може в інтернат його здати, але вона ходила до УСЗН, де їй повідомили, що якщо в нього є діти, то в інтернат його не зберуть. В ОСОБА_21 є діти, але він з ними не спілкується. Вова казав, що купить ОСОБА_21 малосімейну квартиру щоб він там жив, але оформить на себе. Приходили люди дивилися будинок, але не зійшлися в ціні і більше ніхто не приходив. Після смерті матері ОСОБА_11 був в такому стані як і зараз, він інвалід, він ліг біля матері і цілу ніч з нею лежав. Він не знав, як без неї жити. ОСОБА_11 доглядав за будинком, щоб там було чисто. Коли ОСОБА_6 виходила заміж, баба на свадьбу не пішла, ОСОБА_19 з нею не спілкувався, а за 2 місяці до смерті вони з батьком помирилися. Про заповіт їй було відомо, мати боялась ОСОБА_21 дати хоч частину будинку, щоб його не обманули. Мати просила ОСОБА_22, щоб він доглядав ОСОБА_21. ОСОБА_11 жив у будинку, його ніхто з нього не вигонив. За життя ОСОБА_21 доглядав за матірю, вони разом жили. Після смерті матері ОСОБА_21 хвилювався. ОСОБА_24 в тяжчому стані, ніж після смерті матері. До смерті матері і після її смерті стан здоровя ОСОБА_24 змінився. В ОСОБА_24 є діти, один син живе в Криму, а другий в м. Біла Церква, ОСОБА_11 платив їм аліменти до 18 років.

Отже, доводи позивача про наявність тяжких обставин, щодо перебування його в залежному стані від свого брата, внаслідок своєї інвалідності та втрати матері, яка була його годувальником, а тому розумів, що допомоги та захисту йому очікувати немає від кого, тому реально боявся погроз брата, не підтверджені в судовому засіданні та спростовані іншими доказами, в тому числі і показами свідків. Судом встановлено, що позивач не перебував на утриманні своєї матері, так як він отримував пенсію, в звязку з інвалідністю. Свідки підтвердили, той факт, що його брат ОСОБА_8 дійсно допомагав йому та матері, хотів продати будинок, щоб купити позивачу квартиру, отже турбувався про нього, як того просила їх мати.

За статтею 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показання свідків.

Згідно ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо надання обґрунтування , що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року. Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Зважаючи на те, що позивач не довів факт написання ним заяви від 16 червня 2017 року про відмову від прийняття спадщини за заповітом під впливом тяжкої для нього обставини і на вкрай невигідних умовах, підстави для визнання такої відмови недійсною за ст. 233 ЦК України та ч. 5 ст.1274 ЦК України відсутні, тому позовні вимоги в даній частині, в частині визнання за позивачем права на частку у спадковому майні, яке залишилося після смерті ОСОБА_7, яка померла 26.12.2016 року та зобовязання державного нотаріуса ОСОБА_5 Другої Білоцерківської міської державної нотаріальної контори Київської області видати свідоцтво про право на спадщину за померлою ОСОБА_7, як похідних вимог, не підлягають до задоволення.

Даючи оцінку встановленим обставинам та доказам в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення у повному обсязі.

Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Відповідно до п.2 ч.2 ст. 141 ЦПК України у разі відмови в позові судові витрати, повязані з розглядом справи покладаються на позивача, згідно довідки до акту МСЕК серії КИ-4 №0401204 позивач ОСОБА_1 має другу групу інвалідності, тому при подачі позову до суду він був звільнений від сплати судового збору на підставі п.9 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір», отже судові витрати не відшкодовуються.

Керуючись ст.ст. 203, 215, 216, 233, 1216, 1217, 1221, 1241, 1268, 1270, 1273, 1274, ЦК України, ст.ст. 2, 5, 12, 19, 76-81, 128, 131, 141, 247, 263, 280-289 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В :

У задоволенні позову ОСОБА_1 ( 15.03.1963 рік народження, РНОКПП: НОМЕР_1, зареєстроване місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_9) до державного нотаріуса Другої Білоцерківської міської державної нотаріальної контори Київської області ОСОБА_5 (місцезнаходження: Київська область, м. Біла Церква, вул.. Павліченко,65-а), ОСОБА_6 ( 12.04.1990 рік народження, РНОКПП: НОМЕР_2, зареєстроване місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_10, бр. 50 років Перемоги,181-а), про визнання недійсною відмови від прийняття спадщини, визнання незаконною постанови нотаріуса та визнання права на частку у спадковому майні, відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до Київського апеляційного суду через Білоцерківський міськрайонний суд Київської області протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення. Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення повного рішення суду.

Повний текст рішення складено 12.04.2019 року.

СуддяОСОБА_25