Справа № 465/1638/19
Провадження № 2/463/1305/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 серпня 2019 року Личаківський районний суд м. Львова

в складі: головуючого судді Леньо С. І.

з участю секретаря Станько Р.О.

розглянувши в залі суду в м. Львові в порядку спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Елліко» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про відшкодування завданих збитків -

в с т а н о в и в:

Позивач звернувся до Франківського районного суду м. Львова з позовною заявою до відповідачів про стягнення з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 понесених збитків в розмірі 17150 грн.

В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що є власником квартир № № 3 , 3а, 3б, 4 на АДРЕСА_4 , нежитлових приміщень від 2-3 до 2-6, розташованих за цією адресою. Фактично, був позбавлений можливості користуватись таким майном, оскільки відповідачі самовільно використовували його у своїй господарській діяльності, однак жодних договорів між ними не укладалось. Відповідачі, будучи засновниками ТОВ «Студія Лева» та не будучи власником вищевказаного нерухомого майна незаконно використовували його у своїй діяльності, і лише постановою Верховного Суду від 18.04.2018р. було зобов`язано ОСОБА_1 усунути перешкоди у користуванні ТВО «Елліко» нежитловими приміщеннями першого поверху від 2-3 до 2-6, квартирами № 3, № 3а, 3 3б та № 4, розташованих за адресою АДРЕСА_4 . З метою відновлення порушеного права, виконання судового рішення та для належного утримання позивач склав перелік майна відповідачів та організував роботи з його транспортування за адресами проживання останніх. Відповідно до даного листа, загалом з будинку АДРЕСА_4 було вивезено 66 коробок для книг та 63 великих коробок речей. Витрати, пов`язані з вивезенням та транспортуванням такого майна становлять 17 150 грн. Дану суму вважає шкодою, яка завдана протиправною діяльністю відповідачів і тому, просить стягнути таку суму солідарно з відповідачів в примусовому порядку.

Ухвалою Франківського районного суду м. Львова від 18.04.2019р. цивільна справа з підстав, передбачених п. 1 ч. 1 ст. 31 ЦПК України направлена до Личаківського районного суду м. Львова.

Ухвалою судді Личаківського районного суду м. Львова від 27.05.2019р. відкрито провадження у справі та призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання за наявними в ній матеріалами. Визначено сторонам строк для подання відзиву, відповіді на відзив та письмових заперечень.

Відповідач ОСОБА_1 скерував до суду відзив на позовну заяву, долучивши докази його направлення іншим учасникам справи. З позовними вимогами не погоджується, оскільки відповідно до актів державного виконавця, зазначене у позові нерухоме майно відповідно до актів державного виконавця передавалось ОСОБА_1 на відповідальне зберігання. Крім того, постановами державного виконавця таке майно було арештовано, що в сукупності спростовує доводи позовної заяви про самовільне та незаконне захоплення нерухомого майна. Вважає, що захоплення приміщень відбулось незаконно, оскільки проникнення у житло відбулось без відповідної ухвали суду про дозвіл на проникнення у житло. Просить в задоволенні позову відмовити.

Крім того, у відзиві відповідач ОСОБА_1 заявив клопотання про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 28.08.2019р. в задоволенні такого клопотання відмовлено.

У відповіді на відзив позивач навів аргументи, які аналогічні мотивам позову. Також, додатково зазначив, що виконавче провадження в межах якого майно передавалось на відповідальне зберігання завершено, а накладені в межах цього виконавчого провадження арешти - зняті.

У заперечення на відповідь на відзив відповідач навів аргументи, які аналогічні мотивам відзиву.

Відповідач ОСОБА_2 відзиву на позовну заяву не скерував.

Дослідивши матеріли справи, оцінивши в сукупності зібрані докази та ухвалюючи рішення у відповідності до вимог ст. 264 ЦПК України, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову належить відмовити виходячи з наступного.

Положеннями п. п. 3, 4 ч. 1 ст. 264 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує, серед іншого, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 18.04.2018р. (справа № 461/6411/16-ц) встановлено, що ТОВ «Елліко» є добросовісним набувачем нежитлових приміщень від 2-3 до 2-6 та квартир № № 3, 3а, 3б, 4, розташованих за адресою АДРЕСА_4 у зв`язку з цим, цією ж постановою зобов`язано ОСОБА_1 усунути перешкоди у користуванні ТОВ «Елліко» нежитловим приміщенням першого поверху від 2-3 до 2-6 загальною площею 42,1 кв.м. по АДРЕСА_4 ; квартирами № № 3 , 3а, 3 б, 4 на АДРЕСА_4 .

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

За змістом частини першої та другої ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Виходячи з мотивів позову, позивач пов`язує шкоду з метою відновлення порушеного права, виконання судового рішення про усунення перешкод в користуванні нерухомим майном та для належного утримання власного майна.

Характер таких правовідносин свідчить про те, що обрахована позивачем шкода є позадоговірною, загальні положення про яку закріплені в Главі 82 Підрозділу 2 Розділу ІІІ Книги П`ятої ЦК України.

Відповідно до частин першої-другої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Отже, для настання відповідальності за завдання шкоди необхідна наявність таких умов: протиправна поведінка особи, яка завдала шкоду, наявність шкоди, причинно-наслідковий зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою, наявність вини.

Аналіз норм ЦК України щодо відшкодування шкоди з урахуванням визначених цивільно-процесуальних законодавством принципів змагальності і диспозитивності цивільного судочинства дає підстави для висновку, що законодавством не покладається на позивача обов`язок доказування вини відповідача у заподіянні шкоди, діє презумпція вини, тобто відсутність вини у завданні шкоди повинен доводити сам завдавач шкоди. Якщо під час розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди. Такий же правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 19 серпня 2014 року у справі № 3-51гс14, підстав відступити від якого Верховний Суд не встановив.

Разом з тим, як зазначив Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду під час розгляду цивільної справи № 643/4417/16-ц (постанова від 28.08.2019р.), саме потерпілий має довести належними доказами факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір завданої шкоди, а також факт того, що відповідач є заподіювачем шкоди.

Крім того, важливим елементом доказування наявності шкоди є встановлення причинного зв`язку між протиправною поведінкою заподіювача та шкодою потерпілої сторони. Необхідно довести, що протиправна дія чи бездіяльність заподіювача є причиною, а шкода, яка завдана особі, - наслідком такої протиправної поведінки (правовий висновок Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду, сформований під час розгляду цивільної справи № 372/1891/17, постанова від 17.07.2019р.)

Відповідно до ст. 77 ч. 1, ст. 79, ст. 80 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

У справі яка розглядається на підтвердження факту заподіяння шкоди та її розміру позивач надав заяву про приєднання до Публічного договору надання послуг експрес-переїзду (а.с.31), однак на думку суду такий доказ не відповідає критеріям належності, достовірності та достатності.

Зокрема, відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Виходячи з характеру правовідносин, між позивачем та перевізником укладено договір перевезення, загальні положення про який закріплено в главі 64 ЦК України.

За договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов`язується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов`язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату.

Договір перевезення вантажу укладається у письмовій формі.

Укладення договору перевезення вантажу підтверджується складенням транспортної накладної (коносамента або іншого документа, встановленого транспортними кодексами (статутами).

Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору перевезення вантажу.

Статтею 50 Закону України «Про автомобільний транспорт» визначено, що договір про перевезення вантажу автомобільним транспортом укладається відповідно до цивільного законодавства між замовником та виконавцем у письмовій формі (договір, накладна, квитанція тощо).

Істотними умовами договору є: найменування та місцезнаходження сторін; найменування та кількість вантажу, його пакування; умови та термін перевезення; місце та час навантаження і розвантаження; вартість перевезення; інші умови, узгоджені сторонами.

Однак, долучений позивачем договір не містить інформації про найменування та місцезнаходження сторін, зокрема виконавця, а також відсутні дані про розвантаження товару та видачу його відповідачу, як і взагалі, відсутні дані про найменування та кількість вантажу, його пакування та про його приналежність відповідачам.

Вказане в сукупності свідчить про те, що долучена позивачем заява про приєднання до Публічного договору надання послуг експрес-переїзду не може бути належним доказом факту завдання шкоди за участю відповідачів, а також розміру завданої шкоди, не говорячи вже про те, що матеріали справи взагалі не містять доказів про проведення позивачем розрахунку на суму 17150 грн. за надані послуги перевезення вантажу. Відповідна відмітка в заяві пор оплату послуг перевезення вантажу не може заміняти собою факту проведення готівкового розрахунку, а тому не змінює висновків суду про відсутність доказів належного розрахунку.

За змістом ст. ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

На переконання суду, у справі яка розглядається факт заподіяння шкоди за участю відповідачів та розмір завданої шкоди залишився недоведеним, і тому даний позов суд залишає без задоволення.

В такому випадку, у відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України понесені позивачем судові витрати слід віднести на рахунок останнього.

На підставі наведеного та керуючись ст. ст. 12,77,79,81,82,141,223,263-265,268,274,279 ЦПК України, ст.ст. 3, 11, 15, 16, 22, 207, 509, 526, 626, 628, 638, 1166 ЦК України, суд -

в и р і ш и в:

В позові Товариства з обмеженою відповідальністю «Елліко» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про відшкодування завданих збитків - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Львівської області шляхом подачі апеляційної скарги в порядку та строки передбачені ст. ст. 354, 355, пп.15.5 п. 15 Розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення суд складено 02.09.2019 року.

Суддя: Леньо С. І.