КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/937/2019
П О С Т А Н О В А

Іменем України

22 січня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

за участю секретаря Богдан І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1, Департаменту патрульної поліції на рішення Голосіївського районного суду м. Києва в складі судді Шевченко Т.М., ухвалене в м. Києві 26 вересня 2018 року у справі за позовом Департаменту патрульної поліції до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, -

в с т а н о в и в :

В травні 2018 року Департамент патрульної поліції звернувся до суду із позовом про відшкодування шкоди, просив стягнути з ОСОБА_1 на користь Департаменту патрульної поліції майнову шкоду в розмірі 392057,52 грн. та судовий збір.

Позов мотивував тим, що 10 грудня 2016 року ОСОБА_1 керуючи автомобілем Toyota Prius д.н.з. НОМЕР_2 у м. Києві пров. Руслана Лужевського 1, при виникненні небезпеки для руху не вжив заходів для зменшення швидкості руху аж до зупинки транспортного засобу, в результаті чого здійснив наїзд на перешкоду, чим порушив вимоги п. 12.3 Правил дорожнього руху та вчинив адміністративне правопорушення, відповідальність за яке передбачена статтею 124 КУпАП.

Постановою Голосіївського районного суду м. Києва від 05 січня 2017 року ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні правопорушення за ст. 124 КУпАП.

В результаті зазначеної дорожньо-транспортної пригоди автомобіль Toyotaотримав механічні пошкодження. Відповідно до висновку експертного дослідження від 11 липня 2017 року вартість матеріального збитку, завданого транспортного засобу Toyota Prius д.н.з. НОМЕР_2 складає 392057,52 грн.

Станом на 10 грудня 2016 року автомобіль Toyota належав на праві власності Департаменту патрульної служби МВС України, з 17 грудня 2016 року Департамент патрульної поліції є власником вищезазначеного транспортного засобу. Враховуючи те, що Департамент патрульної поліції володів автомобілем на правовій підставі, а саме на підставі договору позички, позивач має право вимагати відшкодування шкоди.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 26 вересня 2018 року позов Департаменту патрульної поліції задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Департаменту патрульної поліції на відшкодування майнової шкоди суму в розмірі 31675,14 грн. та 704,80 грн. судового збору.

Відповідач ОСОБА_1, не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, просив скасувати рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 26 вересня 2018 року та ухвалити нове, яким в позові відмовити, стягнути на його користь судові витрати.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, ОСОБА_1 посилався на те, що на поліцейського як на працівника у випадках, не врегульованих спеціальним законодавством, поширюється трудове право і при вирішенні даного спору слід керуватись Кодексом законів про працю, а позивач неправомірно застосовує до вказаних правовідносин загальні норми Закону України «Про національну поліцію» та ЦК України.

Стверджував, що помилковим є посилання на ст. 1166 ЦК України, оскільки він виконував трудові (службові) обов'язки, внаслідок чого було пошкоджено транспортний засіб, а отже відповідальність має наставати за нормами трудового права.

У випадку застосування ст. 132 КзПП України підлягає застосуванню і ч. 3 ст. 233 КЗпП, де зазначено, що для звернення власника або уповноваженого ним органу до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, встановлюється строк в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди. Зважаючи на те, що дорожньо-транспортна пригода сталася 10 грудня 2016 року, а позов подано лише 21 травня 2018 року, позивач пропустив строк для звернення до суду.

Позивач не довів належними та допустимими доказами розмір шкоди.

Позивач Департамент патрульної поліції, не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, також подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 26 вересня 2018 року та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, Департамент патрульної поліції посилався на хибність висновку суду першої інстанції про те, що на відповідача, з вини якого позивачу була заподіяна дійсна майнова шкода внаслідок пошкодження автомобіля, що спричинило додаткові витрати для його відновлення, та наявності причинного зв'язку між його протиправною поведінкою і настанням шкоди, може бути покладена лише обмежена відповідальність.

Посилався на ст. 19 Закону України «Про національну поліцію», згідно якої у разі вчинення протиправних діянь поліцейські несуть кримінальну, адміністративну, цивільно-правову та дисциплінарну відповідальність відповідно до закону.

Зазначав, що згідно п.п. 4, 6, 10 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до ст. 1166, 1187 ЦК України шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала.

З урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов'язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі відповідно до ч. 1 ст. 1192 ЦК України.

Відзивів на апеляційні скарги не надходило.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню, а апеляційна скарга Департаменту патрульної поліції - частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Разом із тим рішення суду першої інстанції даним вимогам закону не відповідає.

Із матеріалів справи вбачається, що 02 грудня 2015 року Департамент патрульної служби МВС та Департамент патрульної поліції уклали договір позички № 10, за умовами якого позивач Департамент патрульної поліції прийняв в безоплатне користування строком до 12 місяців 282 транспортних засоби з метою забезпечення виконання заходів з охорони громадського порядку в умовах реального несення служби, в тому числі автомобіль Toyota Prius д.н.з. НОМЕР_2 (а. с. 8 - 19).

Автомобіль Toyota Prius д.н.з. НОМЕР_2 із 17 грудня 2016 року є власністю Департаменту патрульної поліції на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 (а. с. 7).

Постановою Голосіївського районного суду м. Києва від 05 січня 2017 року ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, та притягнуто його до адміністративної відповідальності.

Даною постановою встановлено, що 10 грудня 2016 року ОСОБА_1, керуючи автомобілем Toyota, реєстраційний номер НОМЕР_2 в м. Києві по пров. Лужевського 1 при виникненні небезпеки для руху не вжив заходів для зменшення швидкості руху аж до зупинки транспортного засобу, в результаті чого здійснив наїзд на перешкоду, своїми діями порушив вимоги п. 12.3 Правил дорожнього руху України, що призвело до пошкодження транспортного засобу (а. с. 6).

Згідно висновку експертного дослідження № 19/13-1/54-ЕД/17 від 11 липня 2017 року, вартість матеріального збитку, завданого власнику колісного транспортного засобу Toyota Prius д.н.з. НОМЕР_2, який належить Департаменту патрульної поліції, у результаті дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася 10 грудня 2016 року, станом на момент проведення експертного дослідження складає 392057,52 грн. (а. с. 20 - 27).

Згідно листа Управління патрульної поліції у м. Києві Департаменту патрульної поліції від 17 серпня 2018 року № 14-2018, станом на 15 серпня 2018 року ОСОБА_1 є працівником управління патрульної поліції у м. Києві Департаменту патрульної поліції та обіймає посаду інспектора роти № 1 батальйону № 1 полку № 1 (обслуговування правого берега). Відповідно до розстановки сил та засобів управління патрульної поліції у м. Києві Департаменту патрульної поліції станом на 09 грудня 2016 року з 21 год. 00 хв. по 09 год. 00 хв. 10 грудня 2016 року ОСОБА_1 знаходився на службі та перебував в патрулі Форт - 0107 (а. с. 102).

В матеріалах справи наявна довідка про доходи ОСОБА_1 № 1732 від 03 жовтня 2018 року, згідно якої за період з січня по вересень 2018 року йому нараховано заробітну плату в розмірі 97055,87 грн., за винятком утримання та аліментів - 95600 грн., та наведено структуру щомісячних нарахувань (а. с. 122).

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно із ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 6 ст. 82 ЦПК України постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, яка набрала законної сили, є обов'язковою для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалена постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

З огляду на викладене вина відповідача ОСОБА_1 у скоєнні дорожньо-транспортної пригоди є доведеною згідно постанови Голосіївського районного суду м. Києва від 05 січня 2017 року, не заперечувалась сторонами у справі та у відзиві на позов та апеляційну скаргу.

Частково задовольняючи позов Департаменту патрульної поліції про відшкодування шкоди, суд першої інстанції виходив із того, що відповідач, будучи рядовим поліції, заподіяв майнову шкоду під час виконання службових обов'язків, однак, оскільки доказів того, що автомобіль відповідач пошкодив умисно, в стані алкогольного сп'яніння або скоїв діяння, яке має ознаки злочину, у справі немає, на нього може бути покладена лише обмежена відповідальність у розмірі тримісячного грошового забезпечення.

Із даними висновками апеляційний суд не може погодитися, виходячи із наступного.

Визначаючи закон, відповідно до якого ОСОБА_1 мав нести цивільно-правову відповідальність, суд першої інстанції виходив із Положення про матеріальну відповідальність військовослужбовців за шкоду, заподіяну державі, затвердженого Постановою Верховної Ради України 25 червня 1995 року, яке поширюється також на осіб рядового та начальницького складу МВС України, та яким визначено, що за пошкодження, псування або втрату через необережність майна, виданого в особисте користування, настає матеріальна відповідальність у розмірі заподіяної шкоди, але не більше тримісячного грошового забезпечення.

Разом із тим, судом першої інстанції не прийнято до уваги, що поліцейський не є особою рядового та начальницького складу МВС України.

Так, відповідно до ст. ст. 1, 17 Закону України «Про національну поліцію України» національна поліція України (поліція) - це центральний орган виконавчої влади, який служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку. Діяльність поліції спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ України згідно із законом. Поліцейським є громадянин України, який склав Присягу поліцейського, проходить службу на відповідних посадах у поліції і якому присвоєно спеціальне звання поліції.

Статтею 80 Закону України «Про національну поліцію» визначено спеціальні звання поліцейських та осіб, які їх встановлюють - керівник поліції та Президент України.

Отже, на поліцейських не поширюються норми Положення про матеріальну відповідальність військовослужбовців за шкоду, заподіяну державі, відтак стягнення судом із відповідача матеріальної шкоди на підставі та в розмірі, визначеному цим Положенням, не ґрунтується на вимогах закону, рішення суду ухвалене із неправильним застосуванням норм матеріального права, в результаті неповного з'ясування обставин, що мають значення для справи, не може залишатися в силі та підлягає скасуванню.

Вирішуючи по суті позовні вимоги Департаменту патрульної поліції, апеляційний суд виходить із наступного.

Відповідно до ст. 19 Закону України «Про Національну поліцію» у разі вчинення протиправних діянь поліцейські несуть кримінальну, адміністративну, цивільно-правову та дисциплінарну відповідальність відповідно до закону.

Апеляційний суд враховує, що дана норма є бланкетною, тобто прямого посилання на норму закону, яка підлягає застосуванню в даному випадку, немає.

Звертаючись до суду із даним позовом, Департамент патрульної поліції посилався на положення постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», ст. 22 ЦК України щодо права особи на відшкодування збитків у результаті порушення її цивільного права, ст. 1166 ЦК України, якою врегульовано загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду.

Оскільки із матеріалів справи вбачається, а сторонами не заперечується, що ОСОБА_1 перебуває в трудових правовідносинах із позивачем, та враховуючи, що спеціальним законом «Про національну поліцію України» підстави та порядок покладення на поліцейських цивільно-правової відповідальності не врегульовано, до даного спору підлягають застосуванню загальні норми КЗпП України.

Із цих же підстав не ґрунтуються на вимогах закону та відхиляються апеляційним судом доводи апеляційної скарги Департаменту патрульної поліції про необхідність застосування до спірних правовідносин лише загальних положень ЦК України про відшкодування шкоди.

Позивачем на підтвердження розміру майнової шкоди надано висновок експертного дослідження Державного науково-дослідного експертно-криміналістичного центру від 11 липня 2017 року № 19/13-1/54-ЕД/17, згідно якого вартість матеріального збитку, завданого власнику колісного транспортного засобу ToyotaPrius д.н.з. НОМЕР_2, який належить Департаменту патрульної поліції, у результаті дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася 10 грудня 2016 року, станом на момент проведення експертного дослідження складає 392057,52 грн.

Дані обставини відповідачем будь-якими доказами не спростовано, клопотань про призначення судової товарознавчої експертизи під час розгляду справи в суді першої інстанції також не заявлено, а тому апеляційний суд вважає такий розмір майнової шкоди доведеним та відхиляє доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про неправильну оцінку доказів.

Відповідно до ст. 130 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов'язків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством.

Відповідно до ч. 1 ст. 132 КЗпП України за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обовязків, працівники, крім працівників, що є посадовими особами, з вини яких заподіяно шкоду, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку. Матеріальна відповідальність понад середній місячний заробіток допускається лише у випадках, зазначених у законодавстві, зокрема п. 5 ч. 1 ст. 134 КЗпП України передбачено, що для притягнення працівника до повної матеріальної відповідальності в його діях на час заподіяння шкоди повинен бути умисел. Умисне заподіяння шкоди має бути підтверджено фактом наявності умислу та свідомого бажання працівника заподіяти підприємству шкоду або допустити її настання.

Під час розгляду справи позивачем не надано належних, допустимих та достатніх доказів на підтвердження завдання відповідачем шкоди у вигляді пошкодження транспортного засобу внаслідок умисних протиправних дій, а отже підстави для покладення на відповідача повної матеріальної відповідальності за пошкодження автомобіля відсутні.

Відтак, відповідальність відповідача за заподіяну шкоду обмежується середнім місячним заробітком працівника.

Частиною 3 ст. 233 КЗпП України встановлено, що для звернення власника або уповноваженого ним органу до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, встановлюється строк в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди. Встановлений частиною третьою цієї статті строк застосовується і при зверненні до суду вищестоящого органу.

Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1992 року № 14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками», судам необхідно перевіряти, чи додержаний власником або уповноваженим ним органом встановлений ст. 233 КЗпП України річний строк з дня виявлення заподіяної працівником шкоди для звернення в суд з позовом про її відшкодування. Днем виявлення шкоди слід вважати день, коли власнику або уповноваженому ним органу стало відомо про наявність шкоди, заподіяної працівником. Днем виявлення шкоди, встановленої в результаті інвентаризації матеріальних цінностей, при ревізії або перевірці фінансово-господарської діяльності підприємства, установи, організації, слід вважати день підписання відповідного акта або висновку.

Оскільки із змісту позову не вбачається іншого, апеляційний суд приходить до висновку, що позивачу стало відомо про наявність шкоди, заподіяної працівником, в день її заподіяння, тобто 10 грудня 2016 року, але в будь-якому випадку не пізніше прийняття постанови Голосіївського районного суду м. Києва від 05 січня 2017 року, якою ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення.

Разом із тим, до суду із даним позовом Департамент патрульної поліції звернувся лише 21 травня 2018 року.

Із клопотанням про поновлення пропущеного строку звернення до суду з поважних причин відповідно до ст. 234 КЗпП України позивач не звертався і про наявність таких причин в позові не зазначав.

Апеляційний суд враховує, що річний строк, встановлений ч. 3 ст. 233 КЗпП України, не є позовною давністю і застосовується незалежно від наявності заяви відповідача.

За таких обставин, позивач пропустив встановлений законом річний термін для звернення до суду з даним позовом, а відтак після закінчення строку для звернення з позовами про стягнення з працівників шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям, працівник звільняється від обов'язку відшкодовувати завдану ним шкоду.

З огляду на викладене апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалене за неповного з'ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильного застосування норм матеріального права, що відповідно до вимог ст. 376 ЦПК України є підставами для його скасування із прийняттям нової постанови про відмову в задоволенні позову.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України апеляційний суд здійснює перерозподіл судових витрат та стягує із позивача на користь відповідача судові витрати за подання апеляційної скарги в розмірі 8821,31 грн.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381, 382, 389 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Апеляційну скаргу Департаменту патрульної поліції задовольнити частково.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 26 вересня 2018 року скасувати та прийняти нову постанову.

Відмовити Департаменту патрульної поліції в позові до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди.

Стягнути із Департаменту патрульної поліції (м. Київ вул. Ф. Ернста 3 ) на користь ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, РНОКП НОМЕР_1) судові витрати в розмірі 8821,31 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 24 січня 2019 року.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.