ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3482/19 Справа № 212/8341/18 Суддя у 1-й інстанції - Борис О. Н. Суддя у 2-й інстанції - Бондар Я. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 квітня 2019 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Бондар Я.М.

суддів - Барильської А.П., Зубакової В.П.

сторони справи :

позивач ОСОБА_1,

відповідач - Приватне акціонерне товариство «Центральний гірничозбагачувальний комбінат»,

розглянувши у спрощеному позовному провадженні в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи згідно ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Центральний гірничозбагачувальний комбінат» на рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 07 грудня 2018 року, ухваленого суддею Борис О.Н. у м. Кривому Розі, повний текст судового рішення складено 07 грудня 2018 року,

В С Т А Н О В И В :

У жовтні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Приватного акціонерного товариства «Центральний гірничозбагачувальний комбінат» (ОСОБА_2 «ЦГЗК») про відшкодування моральної шкоди, завданої працівнику ушкодженням здоровя,

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що він у період з 22.12.1999 по 10.07.2002 працював в шкідливих умовах на підприємстві відповідача, внаслідок чого захворів на професійні захворювання. Висновком МСЕК від 21.01.2009 первинно та безстроково встановлено 30 % втрати професійної працездатності. Вважає, що з вини підприємства, яке не створило безпечних умов праці, він втратив своє здоров`я, завдана моральна шкода, яка полягає в тому, що позивач відчуває постійні фізичні страждання, наслідком якого є порушення нормальних життєвих звязків, просив суд стягнути з відповідача на свою користь у відшкодування моральної шкоди 120625,20 грн.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 07 грудня 2018 року позов задоволено частково. Стягнуто на користь ОСОБА_1Ю з ОСОБА_2 «ЦГЗК» у відшкодування моральної шкоди 25000грн., а також на користь держави судовий збір у розмірі 704,80 грн.

Не погоджуючись із рішенням суду, представник відповідач ОСОБА_2 «ЦГЗК» посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове про відмову ОСОБА_1 в задоволенні позовних вимог. В мотивування доводів апеляційної скарги зазначає, що позивачем не надано доказів заподіяння йому моральної шкоди. Судом не враховано роботу позивача на інших підприємствах, а також позивач на ОСОБА_2 «ЦГЗК» працював лише 2 роки 6 міс. Крім того, вважає, що при визначені розміру компенсації моральної шкоди судом порушено принцип розумності та справедливості.

Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Заслухавши доповідь судді- доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог, доводів апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до наступних висновків.

Судом встановлено, що згідно записів, що містяться в трудовій книжці, позивач що ОСОБА_1 в період з 22.12.1999 по 10.07.2002 працював ОСОБА_2 «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат». 10.07.2002 звільнений за власним бажанням ст. 38 КЗпП України ( а.с. 12-16).

Українським науково-дослідним інститутом промислової медицини позивачу ОСОБА_1 04 листопада 2008 року встановлено професійне захворювання з діагнозом: радикулопатія попереково- грижова, з порушенням біомеханіки хребта та стійким больовим синдромом. (а.с. 8).

На підприємстві ВАТ «ПівнГЗК» 15 грудня 2008 року проведено розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання ОСОБА_1, про що складено Акт розслідування хронічного професійного захворювання. Яким встановлено, що професійне захворювання виникло за обставин праці, зокрема, муляром будівельно-монтажної дільниці №2 будівельно-монтажного управління ВАТ «Центральний ГЗК» (2 роки 6 місяців) (а.с.8-11).

З довідки МСЕК серії МСЕ-ДНА-01 №639635 від 21.01.2009 позивачу первинно та безстроково встановлено 30% втрати професійної працездатності в звязку з професійними захворюваннями - радикулопатія та третю групу інвалідності з 19.01.2009 ( а.с. 7).

Відповідно до наданих позивачем виписних епікризів та довідок медичних закладів, він тривалий час знаходилася на лікуванні з приводу отриманого професійного захворювання (а. с. 17-19).

На підставі встановлених обставин суд першої інстанції дійшов висновку про відшкодування позивачу, у звязку з отриманим професійним захворюванням, моральної шкоди відповідачем, з вини якого її заподіяно.

Колегія суддів погоджується із висновком суду, щодо обовязку відповідача відшкодувати позивачу моральну шкоду спричинену втратою здоровя на виробництві, вважає його законним і обґрунтованим.

Відповідно до вимог ст.367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

У статті 16 Конвенції Міжнародної організації праці від 22 червня 1981 року № 155 передбачено, що від роботодавців повинно вимагатися настільки, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, забезпечення безпечності робочих місць, механізмів, обладнання та процесів, які перебувають під їхнім контролем, і відсутності загрози здоров'ю з їхнього боку. Від роботодавців повинно вимагатися настільки, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, забезпечення відсутності загрози здоров'ю з боку хімічних, фізичних та біологічних речовин й агентів, які перебувають під їхнім контролем, тоді, коли вжито відповідних захисних заходів. Від роботодавців повинно вимагатися надавати у випадках, коли це є необхідним, відповідні захисні одяг і засоби для недопущення настільки, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, загрози виникнення нещасних випадків або шкідливих наслідків для здоров'я.

Частина 4 статті 43, частина 1 статті 46 Конституції України передбачають, що кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Згідно ст. 173 КЗпП України, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням трудових обов'язків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку.

Відповідно до ч. 2ст. 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.

Частиною першою ст. 237-1 КЗпП України передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі порушення його законних прав, що призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

У пункті 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України в «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»№ 4 від 31 березня 1995 року роз'яснено, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Як видно з акту розслідування причин виникнення у позивача хронічного професійного захворювання від 15 грудня 2008 року, причиною професійного захворювання позивача є робота позивача на підприємстві відповідача ОСОБА_2 «ЦГЗК» впродовж 2 років 6 місяців в умовах впливу шкідливих факторів виробничого середовища та трудового процесу, які перевищували нормативні показники.

Отже, роботодавець ОСОБА_2 «ЦГЗК» під час роботи позивача на підприємстві допустив перевищення гранично допустимого рівня концентрації небезпечних та шкідливих факторів виробничого середовища, що є порушенням ст. 153 КЗпП України та ст. 13 Закону України «Про охорону праці».

Виходячи з наведеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що професійне захворювання позивача, яке завдає йому фізичного болю та душевних страждань, виникло, також, крім іншого, з вини відповідача, яким не було виконано вимоги законодавства щодо створення на робочому місці працівника умов праці відповідно до нормативно-правових актів.

Спростовуються доводи апеляційної скарги відповідача про недоведення позивачем заявлених вимог, оскільки, факт заподіяння моральної шкоди позивачу у зв'язку з отриманими ним професійними захворюваннями встановлений та доведений матеріалами справи.

Згідно медичних даних, виписних епікризів, позивач час від часу змушений проходити стаціонарний курс лікування та періодичні обстеження, переносити щоденний фізичний біль має стійкій больовий синдром, позбавлений нормальних життєвих зв'язків, відчуває біль при русі, що обмежує його життєву активність і вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Згідно рішення Конституційного Суду України від 27.01.2004 року, моральна шкода потерпілого від нещасного випадку на виробництві чи професійного захворювання полягає, зокрема, у фізичному болю, фізичних та душевних стражданнях, яких він зазнає у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я. Ушкодження здоров'я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов'язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності спричиняють йому моральні та фізичні страждання.

Однак, колегія суддів не може погодитися із визначеним судом першої інстанції розміром відшкодування моральної шкоди, який визначено без урахування проміжку часу роботи позивача на підприємстві відповідача лише 2 роки 6 міс. із урахуванням загального часу роботи упродовж 10 років 7 міс. у шкідливих факторах виробничого середовища й на інших підприємствах, тому доводи апеляційної скарги відповідача в цій частині є слушними.

Відповідно до п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" № 4 від 31.03.1995 року з подальшими змінами, яким передбачено, що розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо),яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.

Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).

Зокрема, колегія суддів звертає увагу, що з огляду на загальний обсяг втрати професійної працездатності 30% за роботу у шкідливих факторах виробничого середовища більше 10 років 7 міс., з урахуванням роботи позивача на підприємстві ОСОБА_2 «ЦГЗК» лише 2 роки 6 міс., тяжкість вимушених змін у життєвих і виробничих стосунках позивача, який після припинення роботи на підприємстві відповідача ОСОБА_2 «ЦГЗК» продовжив працювати на іншому підприємстві у шкідливих умовах виробничого середовища протягом 5 років 10 міс., колегія суддів дійшла висновку, що визначений судом першої інстанції розмір компенсації моральної шкоди в сумі 25000 грн. є значно завищеним, таким, що не відповідає засадам співмірності з обсягом часу роботи позивача на інших підприємствах та вплив шкідливих факторів на позивача.

Колегія суддів вважає, що визначений судом розмір компенсації моральної шкоди стягнутий з ОСОБА_2 «ЦГЗК» на користь позивача ОСОБА_1 є завищеним, таким, що не відповідає принципу співмірності та пропорційності. Тому, рішення суду підлягає зміні, на підставі положення п.1ч.1 ст.376 ЦПК України, а стягнутий розмір морвльної шкоди зменшенню з 25000 грн. до 5000 грн., що буде відповідати засадам справедливості, законності та співмірності із періодом часу відпрацьованого позивачем на кожному з підприємств у шкідливих умовах праці.

Керуючись ст. ст. 367, 369, 374, п. 1,3,4 ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381, 382 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Центральний гірничозбагачувальний комбінат» задовольнити частково.

Рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 07 грудня 2018 року змінити в частині розміру стягнутої з Приватного акціонерного товариства «Центральний гірничозбагачувальний комбінат» моральної шкоди на користь ОСОБА_1, зменшивши її розмір з 25000 грн. до 5000 грн.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст судового рішення складено 11 квітня 2019 року.

Головуючий:

Судді: