Постанова

Іменем України

28 серпня 2019 року

м. Київ

справа № 591/1350/19

провадження № 61-11570св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Бурлакова С. Ю., Зайцева А. Ю. (суддя-доповідач), Коротенка Є. В., Коротуна В. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк», Товариство з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект»,

треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк», Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект», треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про визнання недійсним договору факторингу в частині відступлення прав вимоги по зобов`язаннях, що виникли на підставі договору про надання споживчого кредиту,

за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Рижова Сергія Євгеновича на постанову Сумського апеляційного суду від 14 травня 2019 року у складі колегії суддів: Хвостик С. Г., Кононенко О. Ю., Собини О. І.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з указаним позовом та просив суд визнати недійсним договір факторингу від 12 грудня 2011 року № 1, укладений між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (далі - АКІБ «УкрСиббанк»), правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» (далі - ПАТ «УкрСиббанк», банк) і Товариством з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» (далі - ТОВ «Кей-Колект»), в частині відступлення права вимоги за договором про надання споживчого кредиту від 26 червня 2007 року № 0 та поновити строк звернення до суду з цим позовом.

Короткий зміст ухвали суду першої інстанції

Зарічний районний суд міста Суми ухвалою від 11 березня 2019 року відкрив провадження у цій справі.

Мотивував ухвалу суд першої інстанції тим, що позовна заява підсудна Зарічному районному суду міста Суми.

Короткий зміст судового рішення апеляційного суду

Сумський апеляційний суд постановою від 23 квітня 2019 року ухвалу Зарічного районного суду міста Суми від 11 березня 2019 року скасував. Встановив підсудність цієї цивільної справи Подільському районному суду міста Києва та направив справу на розгляд до вказаного суду першої інстанції.

Мотивував судове рішення апеляційний суд тим, що ПАТ «УкрСиббанк» за договором факторингу відступило ТОВ «Кей-Колект» грошові зобов`язання за договором про надання споживчого кредиту від 26 червня 2007 року № 0 та договором іпотеки за № 57412, а відповідачі зареєстровані у Подільському районі міста Києва, що територіально відноситься до юрисдикції Подільського районного суду міста Києва, тому суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про підсудність справи Зарічному районному суду міста Суми. Аргументи позивача про те, що даний спір є спором про захист прав споживачів і пред`явлений саме за його місцем проживання, за місцем заподіяння шкоди чи виконання договору до Зарічного районного суду міста Суми є помилковими, оскільки цей спір виник з приводу договору про відступлення права вимоги, укладеного між АКІБ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей-Колект». ОСОБА_1 не є стороною у вказаному договорі, а також договір оспорюється з підстав відсутності у ТОВ «Кей-Колект» ліцензії про надання послуг з факторингу та здійснення валютних операцій та з інших підстав. На договір факторингу (договір про відступлення права вимоги грошових зобов`язань за фінансовими кредитами), укладений між юридичними особами, частина п`ята статті 28 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) не розповсюджується.

Короткий зміст касаційної скарги та її узагальнені аргументи

У травні 2019 року представник ОСОБА_1 - адвокат Рижов С. Є. подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати постанову Сумського апеляційного суду від 14 травня 2019 року та залишити в силі ухвалу Зарічного районного суду міста Суми від 11 березня 2019 року.

Касаційна скарга мотивована помилковістю висновку апеляційного суду про те, що позивач не є стороною оспорюваного договору факторингу, а укладення відповідачами такого договору свідчить про порушення його прав. Висновок апеляційного суду про те, що на договір факторингу не поширюється частина п`ята статті 28 ЦПК України, є безпідставним, оскільки діями відповідачів фактично порушено порядок виконання договору про надання споживчого кредиту від 26 червня 2007 року № 0, тобто спірні правовідносини виникли під час виконання договору на який поширюється Закон України «Про захист прав споживачів».

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 26 червня 2019 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали із суду першої інстанції.

23 липня 2019 року справа № 591/1350/19 надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 14 серпня 2019 року справу призначено до судового розгляду.

Фактичні обставини справи

Судами встановлено, що 26 червня 2007 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 був укладений договір про надання споживчого кредиту № 0, згідно з яким позичальнику наданий кредит у сумі 73 000 швейцарських франків, що за курсом Національного банку України на день укладення договору було еквівалентно 300 060 грн.

Того ж дня для забезпечення виконання зобов`язання за вказаним кредитним договором між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 і ОСОБА_3 був укладений договір іпотеки № 57412, згідно з яким в іпотеку банку було передано нерухоме майно - житловий будинок та земельну ділянку, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно з договором факторингу від 12 грудня 2011 року № 1 АКІБ «УкрСиббанк» відступило ТОВ «Кей-Колект» свої права вимоги за зобов`язаннями позичальника по кредитному договору, у зв`язку з чим банком відступлено і права вимоги за договором іпотеки.

Із змісту позовної заяви встановлено, що позивач звернувся до Зарічного районного суду міста Суми з позовом про визнання недійсним вищезазначеного договору факторингу від 12 грудня 2011 року за № 1 в частині відступлення прав вимоги по зобов`язаннях, що виникли на підставі договору про надання споживчого кредиту № 0 від 26 червня 2007 року, посилаючись у питанні підсудності на частину п`яту статті 28 ЦПК України, що позови про захист прав споживачів можуть пред`являтися також за зареєстрованим місцем проживання чи перебування споживача або за місцем заподіяння шкоди чи виконання договору.

З відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань встановлено, що місцезнаходженням відповідачів ТОВ «Кей-Колект» є місто Київ, вулиця Кирилівська, 69, а ПАТ «УкрСиббанк» - місто Київ, вулиця Андріївська, 2/12.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального

права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Мотиви і доводи Верховного Суду та застосовані норми права

Звертаючись до суду з цим позовом, позивач посилався на порушення відповідачами його прав як споживача, що виразилося в укладені договору факторингу.

Відповідно до частини п`ятої статті 28 ЦПК України позови про захист прав споживачів можуть пред`являтися також за зареєстрованим місцем проживання чи перебування споживача або за місцем заподіяння шкоди чи виконання договору.

Скасовуючи ухвалу про відкриття провадження в справі апеляційний суд виходив, зокрема з того, що ОСОБА_1 не є стороною у спірному договорі факторингу, а цей договір оспорюється з підстав відсутності у ТОВ «Кей-Колект» ліцензії про надання послуг з факторингу та здійснення валютних операцій та з інших підстав. На договір факторингу, укладений між юридичними особами, частина п`ята статті 28 ЦПК України не розповсюджується.

Такий висновок апеляційного суд є помилковим з огляду на таке.

Відповідно до статей 512, 514 Цивільного Кодексу України (далі - ЦК України) кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Одним із випадків відступлення права вимоги є факторинг (фінансування під відступлення права грошової вимоги).

У статті 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність» визначено, що факторинг - це придбання права вимоги на виконання зобов`язань у грошовій формі за поставлені товари чи надані послуги, приймаючи на себе ризик виконання таких вимог і прийом платежів.

Відповідно до статті 1077 ЦК України за договором факторингу одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає.

Пунктом 1 розпорядження Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг від 06 лютого 2014 року № 352 «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг та внесення змін до розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 03 квітня 2009 року № 231» до фінансової послуги факторингу віднесено сукупність таких операцій з фінансовими активами (крім цінних паперів та похідних цінних паперів): фінансування клієнтів - суб`єктів господарювання, які уклали договір, з якого випливає право грошової вимоги; набуття відступленого права грошової вимоги, у тому числі права вимоги, яке виникне в майбутньому, до боржників за договором, на якому базується таке відступлення; отримання плати за користування грошовими коштами, наданими у розпорядження клієнта, у тому числі шляхом дисконтування суми боргу, розподілу відсотків, винагороди, якщо інший спосіб оплати не передбачено договором, на якому базується відступлення.

Тлумачення частини першої статті 1077 ЦК України та частини п`ятої статті 5 Закону України «Про банки і банківську діяльність» дає підстави для висновку, що суб`єктний склад у договорі факторингу має три сторони: клієнта, яким може бути фізична чи юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності (частина друга статті 1079 Цивільного кодексу України), фактора, яким може бути банк або інша банківська установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції (частина третя статті 1079 Цивільного кодексу України) та боржник, тобто набувач послуг чи товарів за первинним договором.

Зазначене узгоджується з висновком Великої Палати Верховного Суду наведеним у постанові від 11 вересня 2018 року у справі № 909/968/16 (провадження № 12-97гс18).

Верховний Суд України у постанові від 16 листопада 2016 року у справі № 6-1746цс16 дійшов висновку, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Оскільки спірні правовідносини виникли на стадії виконання договору про надання споживчого кредиту, зокрема щодо відступлення прав вимоги за ним (договір факторингу в якому позивач є боржником), ОСОБА_1 мав право на пред`явлення позову за зареєстрованим місцем проживання чи перебування (частина п`ята статті 28 ЦПК України).

Зареєстрованим місцем проживання ОСОБА_1 на час пред`явлення позову була адреса: АДРЕСА_1 , що територіально відноситься до Зарічного районного суду міста Суми.

Частиною третьою статті 406 ЦПК України передбачено, що касаційні скарги на ухвали судів першої чи апеляційної інстанцій розглядаються у порядку, передбаченому для розгляду касаційних скарг на рішення суду першої інстанції, постанови суду апеляційної інстанції.

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд зокрема за встановленою підсудністю або для продовження розгляду.

Згідно зі статтею 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Оскільки під час вирішення питання про відкриття провадження у справі судом першої інстанції не були порушені норми процесуального права, тому ухвала суду першої інстанції є законною і обґрунтованою.

Установивши, що апеляційним судом скасовано судове рішення, яке відповідає закону, суд касаційної інстанції скасовує судове рішення суду апеляційної інстанції і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції відповідно до статті 413 ЦПК України.

Після скасування ухвали місцевого суду справа передана на розгляд Подільському районному суду міста Києва, який ухвалою від 27 травня 2019 року відкрив провадження у цій справі.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 31 ЦПК України суд передає справу на розгляд іншому суду, якщо справа належить до територіальної юрисдикції (підсудності) іншого суду.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу задовольнити, а справу передати до Зарічного районного суду міста Суми.

Керуючись статтями 400, 406, 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 - адвоката Рижова Сергія Євгеновича задовольнити.

Постанову Сумського апеляційного суду від 14 травня 2019 року скасувати, ухвалу Зарічного районного суду міста Суми від 11 березня 2019 року залишити в силі. Справу передати до Зарічного районного суду міста Суми.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська
Судді:С. Ю. Бурлаков
А. Ю. Зайцев
Є. В. Коротенко В. М. Коротун