Постанова

Іменем України

27 березня 2019 року

місто Київ

справа № 404/4592/16-ц

провадження № 61-19230св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О., Олійник А. С., Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Ступак О. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_2,

відповідач - ОСОБА_3,

третя особа - ОСОБА_4,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 02 грудня 2016 року у складі судді Галагана О. В. та ухвалу Апеляційного суду Кіровоградської області від 29 березня 2017 року у складі колегії суддів: Потапенка В. І., Черненко В. В., Франко В. А.,

ВСТАНОВИВ:

І. ІСТОРІЯ СПРАВИ

Стислий виклад позиції позивача

ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, діючи через законного представника ОСОБА_5, у липні 2016 року звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання 29/50 частин будинку АДРЕСА_1 спадковим майном.

Позовні вимоги обґрунтовувались тим, що відповідач незаконно стала власником будинку, що є предметом спору, попереднім власником був батько ОСОБА_2 - ОСОБА_6, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 року, а тому позивач, як спадкоємець першої черги, має право на частку у праві на зазначений будинок.

ОСОБА_3 перебувала у шлюбі з ОСОБА_6 Під час їх шлюбу придбано частку будинку АДРЕСА_1.

Рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 21 червня 1999 року у порядку поділу спільного майна подружжя між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 за останньою визнано право власності на 29/50 частин жилого будинку АДРЕСА_1. Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_6 7 041, 00 грн компенсації.

У подальшому ОСОБА_6 звернувся до суду зі скаргою на бездіяльність державного виконавця, пов'язану із несплатою присудженої йому компенсації. Рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 08 жовтня 1999 року у справі № 2-4598/1999 зобов'язано державного виконавця накласти арешт на 29/50 частин жилого будинку АДРЕСА_1 та передати його на реалізацію.

Державним виконавцем 21 серпня 2001 року складено акт передачі 29/50 частин домоволодіння в особисту власність ОСОБА_6 у рахунок погашення боргу.

Державний виконавець постановою від 23 квітня 2004 року, на переконання позивача, незаконно скасував арешт з будинку АДРЕСА_1 а ОСОБА_6 відмовлено у перереєстрації цього будинку на його ім'я. Неправомірне скасування арешту стало підставою для протиправних дій ОСОБА_3, яка 29 червня 2004 року подарувала будинок ОСОБА_4, який на момент пред'явлення позову є власником нерухомого майна, що є предметом спору.

У 2005 році ОСОБА_6 звернувся до суду з позовом про скасування державної реєстрації та договору дарування 29/50 часток будинку АДРЕСА_1. Розгляд справи завершено укладенням мирової угоди, затвердження якої судом позивач вважає незаконним. За умовами мирової угоди ОСОБА_4 передав у власність ОСОБА_6 належну йому частку домоволодіння, розташованого на АДРЕСА_2, будівельні матеріали, натомість ОСОБА_6 відмовився від заявлених позовних вимог, визнав право власності на 29/50 часток будинку АДРЕСА_1 за ОСОБА_4

Позивач вважає, що оскільки 29/50 часток будинку АДРЕСА_1 всупереч нормам чинного на той час законодавства відповідач незаконно подарувала іншій особі, то ця нерухомість має рахуватись у власності ОСОБА_6, а у зв'язку із його смертю в порядку спадкування на неї виникло право у спадкоємця - сина ОСОБА_2

Стислий виклад заперечень відповідача

Відповідач проти задоволення позову заперечила, зазначила, що не є власником будинку АДРЕСА_1. ОСОБА_6 фактично належить 39/100 частин будинку, розташованого на АДРЕСА_2, що і є спадковою масою після його смерті. Оскільки всі майнові питання з приводу спору з ОСОБА_6 вирішені у 2005 році, позивач не має права пред'являти позовні вимоги з приводу неналежного йому за життя майна. Просила у задоволенні позову відмовити повністю.

Стислий виклад змісту рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 02 грудня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції обґрунтовувалось тим, що судом достеменно встановлено, що за життя ОСОБА_6 не набув права власності на 29/50 частини домоволодіння АДРЕСА_1, а тому це майно не може бути у складі спадщини після смерті ОСОБА_6 у розумінні статей 1216, 1218 ЦК України.

Ухвалою Апеляційного суду Кіровоградської області від 29 березня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилено. Рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 02 грудня 2016 року залишено без змін.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції, додатково зазначив, що доводи апеляційної скарги стосуються обставин укладення мирової угоди між померлим ОСОБА_6 та ОСОБА_4, дій державних виконавців під час виконання мирової угоди, законності реєстрації права власності ОСОБА_4, тобто виходять за межі позовних вимог, а тому не можуть бути предметом перегляду апеляційним судом. Порушені у апеляційній скарзі питання розглядалися у інших судових провадженнях, у яких постановлені окремі судові рішення, які були предметом як апеляційного, так і касаційного перегляду.

Також апеляційний суд зазначив, що під час звернення до суду позивачем обрано спосіб захисту, не передбачений законодавством. За змістом правила частини третьої статті 16 ЦК України суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Разом із тим чинне законодавство не передбачає такої категорії як «спадкова маса», а зміст статті 1218 ЦК України розкриває поняття «склад спадщини».

ІІ. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій засобами поштового зв'язку у квітні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_2 просить скасувати рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 02 грудня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Кіровоградської області від 29 березня 2017 року, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга обґрунтовується порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. Заявник зазначає, що суди першої та апеляційної інстанцій не сприяли повному, об'єктивному та неупередженому розгляду справи, не дослідили та не надали належної оцінки зібраним у справі доказам. Під час розгляду справи надано достатньо доказів незаконності скасування державним виконавцем арешту зі спірного будинку та, як наслідок, незаконної реєстрації прав на спірне майно за відповідачем, а також укладення договору дарування. Позов про визнання майна спадковою масою спрямований на усунення спору між сторонами шляхом з'ясування існуючих правовідносин. На обґрунтування вимог касаційної скарги заявник посилається на застосування до спірних правовідносин правових висновків Верховного Суду України, викладених у постановах від 21 травня 2012 року у справі № 6-20цс11 та від 12 червня 2013 року у справі № 6-32цс13.

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи

У відзиві на касаційну скаргу ОСОБА_3 просить закрити провадження у справі, постановити ухвалу про відхилення касаційної скарги та залишення без змін оскаржуваних судових рішень. Відповідач зазначає, що усі майнові питання з приводу спору між ОСОБА_6 та ОСОБА_3, ОСОБА_4 вирішені у 2005 році, а тому позовні вимоги є необґрунтовані та не відповідають вимогам чинного законодавства.

ІІІ. ВІДОМОСТІ ПРО РУХ СПРАВИ У СУДАХ КАСАЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ ТА МЕЖІ РОЗГЛЯДУ СПРАВИ СУДОМ

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 травня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі, а ухвалою від 28 серпня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України (в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набрав чинності 15 грудня 2017 року, далі - ЦПК України) судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду у травні 2018 року.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом підлягають до застосування правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 213 ЦПК України (в редакції Закону України від 18 березня 2004 року № 1618-IV, далі - ЦПК України 2004 року), відповідно до яких рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Верховний Суд перевірив правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, за наслідками чого зробив такі висновки.

Обставини, встановлені в рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року народився ОСОБА_2, батьком якого є ОСОБА_6, а матір'ю - ОСОБА_5

ІНФОРМАЦІЯ_2 року ОСОБА_6 помер.

Протягом періоду з 07 травня1988 року до 21 жовтня 1994 року ОСОБА_6, спадкодавець, та ОСОБА_3, відповідач у справі, перебували у зареєстрованому шлюбі, під час якого ними придбано 29/50 частин жилого будинку АДРЕСА_1.

Рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 21 червня 1999 року у цивільній справі № 2-963/99 за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про поділ майна подружжя за ОСОБА_7 визнано право власності на 29/50 частин жилого будинку у АДРЕСА_1. Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_6 7 041, 00 грн грошової компенсації. Рішення набрало законної сили.

Рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 08 жовтня 1999 року у справі № 2-4598/1999 задоволено скаргу ОСОБА_6 на бездіяльність державного виконавця Науменко І. І. та зобов'язано державного виконавця накласти арешт на 25/50 частин жилого будинку у АДРЕСА_1 та передати його на реалізацію.

17 квітня 2000 року постановою державного виконавця про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження накладено арешт на 29/50 частин житлового будинку у АДРЕСА_1, який належить ОСОБА_7

Актом державного виконавця від 21 серпня 2001 року 29/50 частин домоволодіння АДРЕСА_1 передано в особисту власність ОСОБА_6 у рахунок погашення боргу згідно з виконавчим листом від 21 червня 1999 року № 20963.

З матеріалів інвентарної справи встановлено, що постановою про зняття арешту від 23 квітня 2004 року державним виконавцем скасовано арешт з 29/50 частин домоволодіння АДРЕСА_1.

Обласне комунальне підприємство «Кіровоградське обласне об'єднане бюро технічної інвентаризації» (далі - ОКП «КООБТІ») листом від 03 червня 2004 року повідомило ОСОБА_6 про неможливість державної реєстрації акта державного виконавця від 21 серпня 2001 року.

Відповідно до договору дарування частини житлового будинку від 29 червня 2004 року, посвідченого приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу Новицькою І. О., ОСОБА_3 подарувала ОСОБА_4 29/50 частин житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель, що знаходиться у АДРЕСА_1.

У 2005 році ОСОБА_6 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ВДВС Кіровського РУЮ м. Кіровограда, третя особа - ОКП «КООБТІ», про зняття з державної реєстрації, визнання права власності, визнання недійсним договору дарування, стягнення відшкодування моральної шкоди.

Під час розгляду зазначеної справи сторони уклали мирову угоду, за умовами якої ОСОБА_4 передав у власність ОСОБА_6 належні йому 39/100 частин житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель, що знаходиться на АДРЕСА_2, а ОСОБА_6 відмовився від заявлених позовних вимог до ОСОБА_4 про визнання права власності, визнання недійсним договору дарування, стягнення відшкодування моральної шкоди, визнавши за ОСОБА_4 право власності на 29/50 частин домоволодіння АДРЕСА_1. Мирова угода, затверджена ухвалою Кіровського районного суду м. Кіровограда від 12 липня 2005 року, набрала законної сили, оскаржена сторонами відповідна ухвала не була.

20 грудня 2013 року рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда у цивільній справі № 404/7241/13-ц відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_5 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, Реєстраційної служби Кіровоградського міського управління юстиції, Кіровського відділу державної виконавчої служби Кіровоградського міського управління юстиції, треті особи: ОКП «КООБТІ», Орган опіки та піклування Кіровоградської міської ради, про визнання недійсним договору дарування, скасування державної реєстрації, визнання права власності. У позовній заяві ОСОБА_5 просила поновити строк на оскарження рішення суду від 12 липня 2005 року та залучити до участі у справі її, ОСОБА_5, як законного представника інтересів сина ОСОБА_2, 1998 року народження; встановити факт незаконного зняття арешту та факту перекручування істини та скасувати державну реєстрацію 29/50 часток домоволодіння АДРЕСА_1 на ім'я ОСОБА_3 і укладений нею договір дарування на ім'я ОСОБА_4; визнати право власності на 29/50 часток домоволодіння АДРЕСА_1 за спадкоємцем за законом ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2; скасувати ухвалу Кіровського районного суду м. Кіровограда від 12 липня 2005 року про затвердження мирової угоди. У подальшому нею подано до суду заяву, відповідно до якої позивач заявила вимоги про визнання незаконним факту державної реєстрації 29/50 частин домоволодіння АДРЕСА_1 на ім'я ОСОБА_3 та скасування її; визнання недійсним договору дарування на ім'я ОСОБА_4; визнання права власності на 29/50 частини домоволодіння АДРЕСА_1 за спадкоємцем за законом ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2.

05 лютого 2014 року ухвалою Апеляційного суду Кіровоградської області рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 20 грудня 2013 року залишено без змін. Суд апеляційної інстанції погодився з висновками і доводами суду першої інстанції, зазначивши, що на час смерті у 2008 році ОСОБА_6 не був власником 29/50 частин домоволодіння АДРЕСА_1, а тому його спадкоємець ОСОБА_2 не має права його успадкувати.

20 травня 2014 року рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда у справі № 404/868/14 у задоволенні позову ОСОБА_5 до Реєстраційної служби Кіровоградського міського управління юстиції, ОКП «КООБТІ», ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа - ОСОБА_8, про скасування рішень суду, встановлення факту незаконного зняття арешту, скасування державної реєстрації та договору дарування, вилучення майна із чужого незаконного володіння, визнання власності за спадкоємцем за законом відмовлено. Рішення суду набрало законної сили.

У позові у зазначеній справі ОСОБА_5 просила скасувати рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 21 червня 1999 року, встановити факт незаконного зняття арешту з 29/50 частини будинку у АДРЕСА_1 державним виконавцем Харіною О. М. 23 квітня 2004 року, скасувати ухвалу Кіровського районного суду м. Кіровограда від 12 липня 2005 року, скасувати рішення державного реєстратора про реєстрацію права власності за ОСОБА_3, скасувати договір дарування, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, скасувати рішення державного реєстратора про реєстрацію права власності за ОСОБА_4, вилучити майно з чужого володіння за правилами віндикації, визнати право власності за правонаступником за законом ОСОБА_2

Оцінка аргументів, викладених у касаційній скарзі в частині доводів щодо належності спірного будинку

Відповідно до статей 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки (стаття 1261 ЦК України).

За правилом статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до правил статей 10, 60 ЦПК України 2004 року кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 57 ЦПК України 2004 року доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За правилом статті 58 ЦПК України 2004 року належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Згідно з приписами статті 59 ЦПК України 2004 року суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до частини третьої статті 61 ЦПК України 2004 року обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Згідно зі статтею 179 ЦПК України 2004 року предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню під час ухвалення судового рішення.

За правилами частини першої статті 212 ЦПК України 2004 року суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Реалізація принципу змагальності сторін у цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, зокрема у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи. Дотримання цього принципу є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Тягар доведення, що 29/50 часток спірного будинку входить до спадщини після смерті ОСОБА_6, з урахуванням принципу змагальності сторін, покладається на позивача у справі.

Судами першої та апеляційної інстанцій досліджено зібрані у справі докази, надано оцінку встановленим обставинам іншими судовими рішеннями, що мають значення для вирішення спору по суті у цій справі, а тому доводи касаційної скарги про нездійснення дослідження доказів у справі відхилені Верховним Судом.

Непогодження заявника із судовими рішеннями, якими встановлено, що за життя ОСОБА_6 не набув право власності на спірне нерухоме майно, не може бути достатньою підставою для задоволення позову у цій справі, зазначені судові рішення (у інших справах, з якими не погоджується заявник) набрали законної сили, а тому є обов'язковими на всій території України (частина перша статті 14 ЦПК України 2004 року).

Верховний Суд визнає обґрунтованими висновки суду апеляційної інстанції про те, що доводи заявника стосуються обставин укладення мирової угоди між ОСОБА_6 та ОСОБА_4, дій державних виконавців під час виконання мирової угоди, законності реєстрації права власності ОСОБА_4, тобто виходять за межі позовних вимог, а тому не можуть бути предметом перегляду апеляційним судом. Порушені заявником питання розглядалися у інших судових провадженнях, у яких постановлені відповідні судові рішення, які були предметом як апеляційного, так і касаційного перегляду, набрали законної сили.

Виходячи із загальних засад цивільного судочинства, принципів змагальності та диспозитивності, ОСОБА_2 на обґрунтування вимог позову не надав належних та допустимих доказів, всупереч вимогам положень статей 10, 60 ЦПК України 2004 року не довів, що 29/50 часток спірного будинку входить до складу спадщини, відкритої після смерті ОСОБА_6

Судами першої та апеляційної інстанцій дотримано вимоги частини четвертої статті 10 ЦПК України 2004 року, відповідно до яких суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджає про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Зважаючи на наведене, суди першої та апеляційної інстанцій під час розгляду справи вжили всіх необхідних заходів для виконання завдання цивільного судочинства, визначеного у статті 1 ЦПК України 2004 року.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Верховний Суд зробив висновок, що доводи касаційної скарги не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанцій, не дають підстав вважати, що судами порушено норми матеріального та процесуального права.

Наведене дає підстави для висновку, що касаційна скарга ОСОБА_2 підлягає залишенню без задоволення, а судові рішення судів першої й апеляційної інстанцій без змін.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно зі статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00 від 18 липня 2006 року, § 23).

Керуючись статтями 389, 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 02 грудня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Кіровоградської області від 29 березня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді В. О. Кузнєцов

А. С. Олійник

С. О. Погрібний

О. В. Ступак