Постанова

Іменем України

28 серпня 2019 року

м. Київ

справа № 469/1578/16-ц

провадження № 61-29393св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є. (суддя-доповідач),

суддів: Бурлакова С. Ю., Зайцева А. Ю., Коротуна В. М., Курило В. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

представник позивача - ОСОБА_2 ,

відповідач - ОСОБА_3 ,

представники відповідача: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Березанського районного суду Миколаївської області у складі судді Гапоненко Н. О. від 26 травня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Миколаївської області в складі колегії суддів: Лисенка П. П., Серебрякової Т. В., Самчишиної Н. В. від 02 жовтня 2017 року,

ВСТАНОВИВ:

Підпунктом 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

1.Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів за договором позики.

Позовна заява мотивована тим, що 23 березня 2015 року він надав відповідачу у борг 125 000 грн з терміном повернення до 01 вересня 2015 року; 06 травня 2015 року - 2000 дол. США з терміном повернення до 01 жовтня 2015 року; 05 червня 2015 року - 1000 дол. США з терміном повернення до 01 жовтня 2015 року, про що відповідачем були складені відповідні розписки.

Посилаючись на те, що відповідач свої зобов'язання за договорами позики не виконала, кошти в обумовлений строк не повернула, з урахуванням уточнення позовних вимог, просив стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за договорами позики, яка станом на 27 квітня 2017 року становить 353 021,85 грн, у тому числі основну заборгованість за трьома договорами позики - 237 348,87 грн (125 000 грн + 112 348,87 грн); проценти за користування позиками - 79 530,03 грн; 3% річних - 10 673,38 грн; інфляційні втрати за гривневим договором позики - 25 469,57 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Березанського районного суду Миколаївської області від 26 травня 2017 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування заборгованості за договорами позики 319 502, 99 грн, у тому числі основну заборгованість - 203 830,01 грн; проценти за користування позиками - 79 530,03 грн; 3% річних - 10 673,38 грн; інфляційні втрати - 25 469,57 грн, а також судовий збір у сумі 3530,22 грн та витрати на правову допомогу в сумі 21 120 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що відповідач взяті на себе зобов'язання за договорами позики не виконала, кошти позивачу в установлені строки не повернула, у зв'язку з чим гроші підлягають стягненню на користь позивача із перерахунком позиченої суми у гривнях за офіційним курсом Національного банку України (далі - НБУ), встановленим на день платежу, з урахуванням процентів за користування коштами на рівні облікової ставки НБУ, а також 3% річних та інфляційних втрат (за гривневим договором позики) згідно з частиною другою статті 625 ЦК України.

Короткий зміст ухвали суду апеляційної інстанції

Ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 02 жовтня 2017 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 відхилено, рішення Березанського районного суду Миколаївської області від 26 травня 2017 року залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що судом першої інстанції при розгляді справи не допущено неправильного застосування норм матеріального права чи порушень норм процесуального права. При вирішенні справи місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1

Узагальнені доводи вимог касаційної скарги

У жовтні 2017 року ОСОБА_3 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати судові рішення судів попередніх інстанцій та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій не з`ясували всіх фактичних обставин справи; не надали належної оцінки доводам відповідача про припинення боргових зобов`язань внаслідок передання боржником кредитору відступного відповідно до статті 600 ЦК України та зібрання сином позивача у рахунок погашення боргу врожаю зернових культур, що належить відповідачу.

Узагальнені доводи заперечення на касаційну скаргу

У листопаді 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшли заперечення ОСОБА_1 на касаційну скаргу, у яких, посилаючись на безпідставність доводів касаційної скарги та законність і обґрунтованість ухвалених у справі судових рішень, просить касаційну скаргу відхилити, а судові рішення судів попередніх інстанцій залишити без змін.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 31 жовтня 2017 року відкрито касаційне провадження в указаній справі і витребувано цивільну справу № 469/1578/16-ц з Березанського районного суду Миколаївської області. Зупинено виконання рішення Березанського районного суду Миколаївської області від 26 травня 2017 року до закінчення виконавчого провадження.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Указана справа передана до Верховного Суду.

Ухвалою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 14 серпня 2019 року вказану справу призначено до судового розгляду.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Суд установив, що 23 березня 2015 року ОСОБА_1 надав ОСОБА_3 в борг 125 000 грн з терміном повернення до 01 вересня 2015 року; 06 травня 2015 року - 2000 дол. США з терміном повернення до 01 жовтня 2015 року; 05 червня 2015 року - 1000 дол. США з терміном повернення до 01 жовтня 2015 року, про що відповідачем були складені відповідні розписки.

Після закінчення строку виконання зобов`язання відповідач борг не повернула.

Звертаючись до суду з указаним позовом, ОСОБА_1 , крім переданих відповідачу 237 348,87 грн (125 000 грн + 112 348,87 грн) основної заборгованість за трьома договорами позики, обрахованих у гривневому еквіваленті за офіційним курсом НБУ, просив стягнути на свою користь 79 530,03 грн процентів за користування позиками на підставі частини першої статті 1048 ЦК України; 10 673,38 грн - 3% річних та 25 469,57 грн інфляційних втрат за договором позики від 23 березня 2015 року згідно із частиною другою статті 625 ЦК України.

2.Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно статей 526, 527, 530 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином і у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог закону, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною першою статті 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Щодо позовної вимоги про стягнення боргу за договором позики (борговою розпискою) від 23 березня 2015 року колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України встановлено право позикодавця на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки НБУ.

За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

У зв`язку з тим, що умовами договорів розмір процентів не передбачено, позивач, здійснюючи розрахунок суми відповідних процентів, що підлягає стягненню з позичальника, виходив із облікової ставки НБУ, вказуючи при цьому період для такого нарахування за договором позики від 23 березня 2015 року - з 23 березня 2015 року (дата складання розписки) по 27 квітня 2017 року (дата подання уточненої позовної заяви).

Водночас, згідно правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Отже, зі спливом строку, на який була надана позика припиняється право позивача нараховувати проценти за договором.

За умовами договору позики (боргової розписки) від 23 березня 2015 року сторони погодили, що позику в сумі 125 000 грн надано до 01 вересня 2015 року.

Оскільки зі спливом строку, на який була надана позика, припинилося право позивача нараховувати проценти за договором позики, то після 01 вересня 2015 року позивач не мав правових підстав для нарахування процентів.

З урахуванням наведеного, висновки судів попередніх інстанцій про те, що на користь позивача належить стягнути за договором позики від 23 березня 2015 року проценти за користування коштами в сумі 50 797,92 грн, що включає період з 23 березня 2015 року по 27 квітня 2017 року, є помилковими.

Проценти за користування грошовими коштами (позикою) у розмірі 125 000 грн за період з 23 березня по 27 серпня 2015 року включно (158 днів) за обліковою ставкою НБУ - 30% складають 16 232,88 грн (125 000 х 158 х 0,30/365).

Проценти за користування грошовими коштами (позикою) у розмірі 125 000 грн за період з 28 серпня по 01 вересня 2015 року включно (5 днів) за обліковою ставкою НБУ - 27% складають 462,33 грн (125000 х 5 х 0,27/365).

Отже, сума процентів за користування коштами за період з 23 березня по 01 вересня 2015 року включно за договором позики від 23 березня 2015 року, яка підлягає стягненню з відповідача, становить 16 695,21 грн (16 232,88 грн + 462,33 грн).

Загальний розмір заборгованості відповідача за договором позики від 23 березня 2015 року складає 174 116,90 грн, із яких: 125 000 грн - сума позики; 16 695,21 грн - проценти за користування коштами за період з 23 березня по 01 вересня 2015 року включно; 6 952,12 грн - 3 % річних та 25 469,57 грн - інфляційній втрати відповідно до частини другої статті 625 ЦК України.

Щодо позовної вимоги про стягнення боргу в іноземній валюті за договорами позик (борговими розписками) від 06 травня та 05 червня 2015 року колегія суддів виходить з наступного.

Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.

Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить.

Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.

Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.

Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.

У разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквівалента такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні.

Такий правовий висновок, викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справах № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) та № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18).

У справі, що розглядається та у договорах позик від 06 травня та 05 червня 2015 року, зобов`язання виражене у валюті - доларах США (2000 дол. США та 1000 дол. США відповідно), а грошовий еквівалент, тобто сума коштів у національній валюті України, не визначався.

Вказаними договорами не встановлено іншого порядку повернення боргу та не передбачено його визначення в грошовому еквіваленті до національної валюти України - гривні, тому правових підстав для перерахунку у гривні зазначеного боргу в розмірі 2000 дол. США та 1000 дол. США відповідно за офіційним курсом НБУ не вбачається.

Тому зазначення в резолютивній частині судового рішення гривневого еквівалента сум позик 2000 дол. США та 1000 дол. США, які підлягають стягненню з відповідача, є помилковим.

Вказані порушення залишилися поза увагою й апеляційного суду, а тому рішення судів попередніх інстанцій на підставі статті 412 ЦПК України підлягають зміні в цій частині.

Також колегія суддів не погоджується з висновками суду про стягнення процентів за борговими розписками від 06 травня та 05 червня 2015 року та 3% річних, нарахованих в гривневому еквіваленті.

Під час вирішення питання про можливість нарахування та стягнення процентів від суми позики у розмірі, визначеному на рівні облікової ставки НБУ, згідно із частиною першою статті 1048 ЦК України, необхідно мати на увазі, що такі проценти нараховуються у разі: 1) якщо у договорі позики не зазначені проценти або не вказано, що він безпроцентний; 2) предметом договору позики є грошові кошти у національній валюті України- гривні; 3) період нарахування процентів від суми позики - є період дії договору позики в межах строку, протягом якого позичальник може правомірно не сплачувати кредитору борг (що відбувається у разі повернення боргу періодичними платежами), оскільки на період після закінчення цього строку позика не надавалась.

Враховуючи, що частиною першою статті 1048 ЦК України визначено єдиний розмір процентів, якщо такі договором позики не передбачені, - на рівні облікової ставки НБУ, яка встановлюється виключно для національної валюти України, тому вказана норма та, як наслідок, право позикодавця вимагати сплати процентів від суми позики, може бути надане та реалізоване лише у разі, якщо позика отримана у гривні, оскільки НБУ не визначає мінімальної вартості іноземних валют, що є прерогативою відповідних органів іноземних держав.

Отже, у випадку отримання позики в іноземній валюті без обумовленої сторонами у ньому умови такої складової грошового зобов`язання як розмір і порядок сплати процентів від суми позики, положення частини першої статті 1048 ЦК України не можуть бути застосовані, з огляду на відсутність передбаченого ЦК України, іншими законодавчими актами або конкретним договором механізму (формули) їх застосування та нарахування.

Конвертація суми позики в іноземній валюті для визначення розміру процентів на рівні облікової ставки НБУ в національну валюту України - гривню буде суперечити частинам першій, третій статті 1049 ЦК України щодо обов`язку позичальника.

Зазначений правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18).

З урахуванням наведеного, у задоволенні позовних вимог в частині стягнення процентів (згідно частини першої статті 1048 ЦК України) від суми позики, визначеної в іноземній валюті, за договорами позик від 06 травня та 05 червня 2015 року необхідно відмовити.

Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.

Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У частині другій статті 625 ЦК України прямо зазначено, що 3% річних визначаються від простроченої суми за весь час прострочення.

Тому при обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України.

Зазначений правовий висновок міститься у постановах Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справах № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) та № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18).

Отже, 3 % річних за договорами позик від 06 травня та 05 червня 2015 року розраховуються з урахуванням боргу у розмірі 2000 дол. США та 1000 дол. США відповідно, помноженого на кількість днів прострочення, які вираховуються з дня, наступного за днем, передбаченим у договорі для його виконання, а саме, з 02 жовтня 2015 року до дня ухвалення рішення, у даному випадку постанови Верховного Суду, що становить 1426 днів, помноженого на 3, поділеного на 100 та поділеного на 365 (днів у році).

Тобто, 3 % річних за договором позики від 06 травня 2015 року складають:

2000 дол. США х 1426 днів х 3 :100 : 365 = 234,41 дол. США.

3 % річних за договором позики від 05 червня 2015 року складають:

1000 дол. США х 1426 днів х 3 :100 : 365 = 117,20 дол. США.

Оскільки на день перегляду судового рішення касаційним судом боргове зобов`язання не виконане, колегія суддів касаційного суду здійснила розрахунок 3 % річних з урахуванням належного тлумачення частини другої статті 625 ЦК України. Тому у цій частині судові рішення підлягають скасуванню з ухваленням нового рішення відповідно до статті 412 ЦПК України.

Понесені позивачем витрати на правову допомогу в сумі 21 120 грн підтверджені копією квитанції № 0.0.705682900.1 від 14 лютого 2017 року.

Доводи касаційної скарги про припинення боргових зобов`язань внаслідок передання боржником кредиторові відступного є неспроможними з таких підстав.

Статтею 600 ЦК України передбачено, що зобов`язання припиняється за згодою сторін внаслідок передання боржником кредиторові відступного (грошей, іншого майна тощо). Розмір, строки й порядок передання відступного встановлюються сторонами.

Тобто для припинення зобов`язання за статтею 600 ЦК України необхідна сукупність кількох умов, зокрема: згода сторін на таке припинення; узгодження сторонами розміру, строків і порядку передання відступного; факт передання боржником кредиторові відступного.

Наявність таких умов матеріали справи не містять.

Частиною третьою статті 436 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанцій у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Ураховуючи, що ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 31 жовтня 2017 року було зупинено виконання рішення Березанського районного суду Миколаївської області від 26 травня 2017 року до закінчення виконавчого провадження, касаційне провадження у справі закінчено, тому виконання вказаного судового рішення в частині стягнення 21 120 грн витрат на правову допомогу підлягає поновленню.

Керуючись статтями 409, 410, 412, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Березанського районного суду Миколаївської області від 26 травня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Миколаївської області від 02 жовтня 2017 року в частині стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 заборгованості за договорами позик від 06 травня та 05 червня 2015 року скасувати та постановити в цій частині нову постанову про часткове задоволення позову.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування заборгованості за договором позики від 06 травня 2015 року 2234,41 дол. США, із яких: 2000 дол. США - сума позики та 234,41 дол. США - 3 % річних.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування заборгованості за договором позики від 05 червня 2015 року 1117,20 дол. США, із яких: 1000 дол. США - сума позики та 117,20 дол. США - 3 % річних.

Рішення Березанського районного суду Миколаївської області від 26 травня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Миколаївської області від 02 жовтня 2017 року в частині стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 заборгованості за договором позики від 23 березня 2015 року змінити. Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 заборгованості у сумі 174 116,90 грн, із яких: 125 000 грн - сума позики, 16 695,21 грн - проценти за користування коштами, 6 952,12 грн - 3% річних, 25 469,57 грн інфляційні втрати.

Рішення Березанського районного суду Миколаївської області від 26 травня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Миколаївської області від 02 жовтня 2017 року в частині стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 21 120 грн витрат на правову допомогу залишити без змін.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Поновити виконання рішення Березанського районного суду Миколаївської області від 26 травня 2017 року в частині стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 21 120 грн витрат на правову допомогу.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська
Судді С. Ю. Бурлаков

А. Ю. Зайцев

В. М. Коротун

В. П. Курило