Справа № 345/4112/18
Провадження № 22-ц/4808/505/19
Головуючий у 1 інстанції Якимів Р. В.
Суддя-доповідач Ясеновенко
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 квітня 2019 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої Ясеновенко Л.В.,

суддів: Мелінишин Г.П., Пнівчук О.В.,

секретаря Бойчука Л.М.,

з участю представників сторін,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зміну розміру аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Калуського міськрайонного суду, ухвалене у складі судді Якиміва Р.В. 18 січня 2019 року в м. Калуші,

в с т а н о в и в :

03.10.2018 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 про зміну розміру аліментів, які стягуються з нього на користь ОСОБА_2 на утримання дочки ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, на підставі рішення Калуського міськрайонного суду від 14.08.2012 року, шляхом зміни способу їх стягнення з 1/4 частини всіх видів заробітку щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, на тверду грошову суму в розмірі 1000 грн. щомісячно, посилаючись на погіршення матеріального стану, звільнення з роботи, відсутність постійного стабільного доходу та наявність на утриманні непрацездатних батьків.

Рішенням Калуського міськрайонного суду від 18 січня 2019 року в задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, може бути змінений лише за позовом одержувача аліментів. Крім того, судом враховано, що позивач є працездатним, на обліку в центрі зайнятості як безробітний не перебуває, а отже має можливість та зобов'язаний докладати зусиль для надання повноцінного утримання своїй неповнолітній дитині.

У апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилається на незаконність та необґрунтованість рішення суду.

Зазначає, що судом першої інстанції неправильно застосовано до спірних правовідносин положення ч. 3 ст. 181 СК України, яка змінена Законом України №2037-VIII від 17.05.2017 року та згідно якої спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Судом не взято до уваги, що матеріально-правовим обґрунтуванням його позову є ст. 192 СК України та п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», а також правова позиція Верховного Суду України, викладена в постанові від 05.02.2014 року у справі №6-143цс13 про те, що з огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями ст. 192 СК України зміна розміру аліментів може мати під собою зміну способу їх присудження (зміна розміру аліментів, стягнутих за рішенням суду у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини на розмір аліментів, визначений у певній твердій грошовій сумі та навпаки).

Апелянт не погоджується з висновком суду про те, що він має можливість та зобов'язаний докладати зусиль для надання повноцінного утримання своїй неповнолітній дитині оскільки є працездатним та не перебуває на обліку в центрі зайнятості. Вказує, що статус працездатного не є беззаперечним фактом, який свідчить про те, що його матеріальний стан не змінився і він на тих же умовах має можливість виконувати зобов'язання, що були визначені рішенням Калуського міськрайонного суду від 14.08.2012 року про стягнення аліментів. На час ухвалення вказаного рішення він був працевлаштованим та мав можливість сплачувати аліменти у визначеному судом розмірі, проте після ушкодження здоров'я, яке поступово погіршувалося у зв'язку із шкідливими умовами праці, він змушений був звільнитись. Саме у зв'язку із зміною життєвих обставин законодавець передбачив право заявити вимогу про зміну раніше визначеного розміру аліментів, чим він і скористався.

Помилковим, на думку апелянта, є також висновок суду про те, що перебування на його утриманні непрацездатних батьків не свідчить про погіршення його матеріального стану, оскільки батьки є пенсіонерами та отримують пенсію. При цьому судом не враховано надані ним докази того, що батьки мають проблеми зі здоров'ям, а оскільки він проживає разом з ними, то зобов'язаний їх утримувати, зокрема, витрачати кошти на їх лікування.

Крім того, ОСОБА_1 не погоджується з рішенням суду в частині стягнення з нього на користь відповідачки 2500 грн. витрат на правничу допомогу. Вважає рішення суду в наведеній частині необґрунтованим, а вимоги відповідачки про стягнення вказаних витрат не підтвердженими належними доказами понесення нею таких витрат.

Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов.

Представник ОСОБА_2 - ОСОБА_4 подала відзив на апеляційну скаргу, в якому доводи скарги заперечила.

Зазначила, що ОСОБА_1 посилається на норми Сімейного Кодексу, які втратили чинність. Так, Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів» №2037-VIII від 17.05.2017 року внесено ряд змін до СК України, в тому числі до ч. 3 ст. 181 СК України, згідно якої спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Дана норма є імперативною, а тому позивач, як платник аліментів, не вправі заявляти позов про зміну способу стягнення аліментів. Суд першої інстанції правильно врахував положення ч. 3 ст. 181 СК України, а також застосував положення ст. 192 СК України в новій редакції.

Також позивач безпідставно посилається на те, що судом не враховано погіршення його матеріального стану та те, що на даний час він не має постійного місця роботи, оскільки звільнився з роботи за станом здоров'я, і на його утриманні перебувають двоє непрацездатних батьків.

Апелянтом не подано жодних доказів погіршення його стану здоров'я та доказів того, що він надає утримання батькам-пенсіонерам і здійснює їх лікування за власні кошти, а тому такі твердження є голослівними. Більше того, на час визначення розміру аліментів у 2012 році батьки позивача вже були пенсіонерами, а тому він не може посилатися на дану обставину, як на підставу для зменшення розміру аліментів у 2018 році.

Безпідставним є і твердження позивача про те, що рішення суду в частині стягнення з нього 2500 грн. витрат на правничу допомогу є необґрунтованим, а вимоги про стягнення таких витрат недоведеними, оскільки надання правової допомоги адвокатом підтверджено долученими до матеріалів справи: ордером, договором про надання правових послуг, квитанціями про оплату наданих правових послуг на загальну суму 2500 грн., а також актом надання правової допомоги з детальним описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом.

Просила залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

В засіданні апеляційного суду представник ОСОБА_1 апеляційну скаргу підтримав з мотивів, наведених у ній.

Представники ОСОБА_2 апеляційну скаргу не визнали з мотивів, наведених у відзиві на апеляційну скаргу.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення з таких підстав.

За змістом ч.ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно та всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати тощо.

Рішення суду першої інстанції таким вимогам закону відповідає.

Встановлено, що з 19.08.2009 року по 02.10.2012 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого у них народилася дочка - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка після розірвання шлюбу залишена на проживання з матір'ю.

Рішенням Калуського міськрайонного суду від 14.08.2012 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_7 на утримання дочки ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, аліменти в розмірі 1/4 частини всіх видів його заробітку щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 07.08.2012 року та до досягнення дитиною повноліття (а.с. 13-14).

На час ухвалення вказаного рішення суду ОСОБА_1 працював електромонтером на ЗАТ «Лукор», однак 04.09.2017 року звільнився з роботи за власним бажанням, про що свідчить копія трудової книжки (а.с. 16-17).

Дитина зареєстрована разом з матір`ю по АДРЕСА_2 (а.с. 62), однак фактично вони проживають в АДРЕСА_1, де ОСОБА_6 у 2017/2018 році навчалася у 1В класі навчального комплексу Санта Марія Ла Скала (а.с. 63-64).

21.01.2017 року ОСОБА_7 уклала шлюб з ОСОБА_8 і ІНФОРМАЦІЯ_2 року у них народився син. (а.с. 56-60).

Частиною 1 та 2 статті 27 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Згідно зі ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

За змістом наведеної статті обов'язок утримувати дитину є рівною мірою обов'язком як матері, так і батька, причому, обов'язком особистим, індивідуальним, а не солідарним. Батьки зобов'язані утримувати свою дитину незалежно від того, одружені вони чи ні (у випадку народження дитини під час фактичних шлюбних відносин), або чи розірвано їх шлюб.

Відповідно до ч. 3 ст. 181, ч. 1 ст. 183 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.

Згідно зі ст. 192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що ОСОБА_1, посилаючись на погіршення матеріального стану, звільнення з роботи, відсутність постійного стабільного доходу та наявність на утриманні непрацездатних батьків, просив зменшити розмір аліментів, які стягуються з нього на користь відповідачки на утримання дочки ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, шляхом зміни способу їх стягнення з 1/4 частини всіх видів заробітку щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, на тверду грошову суму в розмірі 1000 грн. щомісячно.

Разом з тим ст. 192 СК України передбачає можливість зміни лише розміру аліментів, а не способу їх стягнення.

Відповідно до ч. 3 ст. 181 СК України спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів.

Вказана норма закону, яка набрала чинності з 08.07.2017 року та була чинною на час звернення ОСОБА_1 в суд з даним позовом, є імперативною, а тому суд, відмовляючи в задоволені позову, правильно виходив з того, що спосіб стягнення аліментів може бути змінений лише за позовом одержувача аліментів.

Наведеним спростовуються доводи апелянта про те, що суд неправильно застосував до спірних правовідносин ч. 3 ст. 181 СК України, яка змінена Законом України №2037-VIII від 17.05.2017 року, не врахував положення ст. 192 СК України та п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», а також не взяв до уваги правову позицію Верховного Суду України, викладену в постанові від 05.02.2014 року у справі №6-143цс13.

Доводи ОСОБА_1 щодо погіршення його матеріального стану у зв'язку із звільненням з роботи та перебуванням на його утриманні непрацездатних батьків зводяться до необхідності переоцінки доказів, оскільки такі були предметом дослідження суду першої інстанції і суд дав їм оцінку.

Також не заслуговують на увагу доводи апелянта про те, що суд необґрунтовано стягнув з нього на користь відповідачки 2500 грн. витрат на правничу допомогу, оскільки, як вбачається з матеріалів справи, надання адвокатом правової допомоги підтверджено: ордером серії НОМЕР_1, договором про надання правових послуг від 05.11.2018 року, квитанціями про оплату наданих правових послуг від 05.11.2018 року на загальну суму 2500 грн., а також актом надання правової допомоги б/н до договору про надання правових послуг від 05.11.2018 року, складеним 10.01.2019 року із зазначенням наданих послуг, виконаних адвокатом (а.с. 46, 47, 48, 94, 95).

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не спростовують висновки суду першої інстанції, та не містять підстав для скасування або зміни судового рішення.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду - без змін.

Частиною 6 ст. 19 ЦПК України визначено, що справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб є малозначними справами.

Оскільки ціна позову у даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, то вона відноситься до малозначних справ.

Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Калуського міськрайонного суду від 18 січня 2019 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і у випадках, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча Л.В. Ясеновенко

Судді: Г.П. Мелінишин

О.В. Пнівчук

Повний текст постанови складено 09 квітня 2019 року