Постанова

Іменем України

Єдиний унікальний номер справи 756/6034/15-ц
Номер провадження 22-ц/824/1770/2019
Головуючий у суді першої інстанції Н.О. Яценко
Суддя - доповідач у суді апеляційної інстанції Л.Д. Поливач
21 січня 2019 року місто Київ

Номер справи 756/6034/15-ц

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ :

головуючого - Поливач Л.Д. (суддя - доповідач),

суддів: Мазурик О.Ф., Стрижеуса А.М.

секретар судового засідання: Горак Ю.М.

сторони:

позивач ОСОБА_3

відповідач ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_4

на заочне рішення Оболонського районного суду міста Києва від 09 липня 2015 року, ухвалене у складі судді Яценко Н.О., -

в с т а н о в и в :

У травні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_4, треті особи: ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку, мотивованим тим, що вона є власником квартири АДРЕСА_1, у якій зареєстрована відповідач - колишня дружина її сина. З 2008 року, після розірвання шлюбу з її сином ОСОБА_6, відповідач не проживає за місцем реєстрації, що підтверджується актом, її місце знаходження невідоме. Вказала, що у квартирі власних речей відповідача немає. Вважає, що вона втратила право користування жилим приміщенням, оскільки більше восьми років не проживає у квартирі. Просила суд визнати ОСОБА_4 такою, що втратила право користування жилим приміщенням, а саме: квартирою АДРЕСА_3 та зняти її з реєстраційного обліку, оскільки зазначені обставини перешкоджають їй вільно розпоряджатися та користуватися власним майном.

Заочним рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 09 липня 2015 року позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4, треті особи: ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку задоволено. Визнано ОСОБА_4 такою, що втратила право користування жилим приміщенням за адресою: АДРЕСА_2 та знято її з реєстраційного обліку.

Ухвалою Оболонського районного суду міста Києва від 13 вересня 2018 року відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_4 про перегляд заочного рішення Оболонського районного суду міста Києва від 09 липня 2015 року у справі № 756/6034/15-ц.

Не погоджуючись із заочним рішенням суду, ОСОБА_8 подала апеляційну скаргу, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування обставин справи, невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, просить заочне рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову.

В обґрунтування зазначила, що суд першої інстанції помилково вважав, що відповідач належним чином повідомлена про розгляд справи, у порушення ст. 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод розглянув справу за відсутності відповідача щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, позбавивши відповідача права на справедливий судовий розгляд. Задовольняючи позов суд не взяв до уваги те, що у матеріалах справи відсутні докази на підтвердження права власності позивача на спірну квартиру, а тому помилковим є висновок суду у тому, що відповідачем порушується її право власності. Вказала, що висновок суду про задоволення позовних вимог щодо зняття з реєстраційного обліку не ґрунтується на вимогах закону, оскільки такі дії покладені на відповідні органи - Управління державної міграційної служби України, яка не була залучена до участі у справі, а саме рішення про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням і є підставою для зняття особи з реєстраційного обліку.

У судове засідання апеляційного суду відповідач ОСОБА_8 не з'явилася, особисто подала до апеляційного суду 15.01.2019 року клопотання про розгляд справи за її відсутності, у якому також вказала, що апеляційну скаргу підтримує із зазначених в ній підстав.

Позивач та треті особи у судове засідання апеляційної інстанції не з'явилися, про час, дату та місце розгляду справи повідомлені належним чином, що підтверджується зворотними повідомлення про вручення поштових відправлень, причини неявки суду не повідомили. Будь - яких заяв чи клопотань станом на день розгляду справи до апеляційного суду від зазначених осіб не надходило. Своїм правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу відповідача позивач та треті особи не скористалися.

Відповідно до ч.2 ст. 372 ЦПК неявка сторін, або інших учасників справи належним чином повідомлених про час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Суд вважав за можливе розглянути дану справу за відсутності учасників справи (їх представників) та скласти повну постанову у визначений законом строк. Вступна та резолютивна частини постанови не виготовлялись та не проголошувались судом 16.01.2019 року.

Перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість судового рішення в межах апеляційного оскарження, суд дійшов висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Відповідно до ч.ч. 2, 4 ст. 263 ЦПК України, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із ч. 1, ч. 2 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Відповідно до ч.1, ч.2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Так, задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3, суд першої інстанції дійшов висновку про їх доведеність та обґрунтованість. Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, з наступних підстав.

Як вбачається із матеріалів справи, на час ухвалення рішення судом першої інстанції ОСОБА_3 була власником квартири АДРЕСА_1, що підтверджується договором дарування квартири від 24.05.2018 року, відповідно до якого вказана квартира належала ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право власності від 14 жовтня 2003 року. На теперішній час вказана квартира належить дочці позивачки ОСОБА_7 та її дітям ОСОБА_9 та ОСОБА_10 в рівних частках на підстави зазначеного вище договору дарування квартири.

Відповідно до ордеру № 026224 від 27.05.1981 року, позивач отримала вказану квартиру на себе, чоловіка ОСОБА_5, сина ОСОБА_6 Зазначена квартира знаходиться у будинку, який належить ЖБК &q? М;Октава&quМ.;, у ній зареєстровано сім осіб: ОСОБА_3 - власник, ОСОБА_5 - чоловік, ОСОБА_6 - син, ОСОБА_7 - дочка, ОСОБА_4 - колишня невістка, ОСОБА_11 - онук, ОСОБА_10 - онук.

Так, згідно зі статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

У статті 13 Конституції України закріплено, що власність зобов'язує. Власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству.

Статтею 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до статті 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб.

За приписами статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до статті 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Згідно із частиною четвертою статті 156 ЖК України припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Судом встановлено, що шлюб між ОСОБА_6 та ОСОБА_4 розірвано 13.09.2007 року, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу виданим Відділом реєстрації актів цивільного стану Оболонського районного управління юстиції у м. Києві за актовим записом № 806.

Із матеріалів справи та показань свідків ОСОБА_12 і ОСОБА_13, які були допитані судом першої інстанції, вбачається, що колишня дружина сина позивача після розірвання шлюбу виселилася зі спірної квартири, забрала речі та з 2008 року за місцем реєстрації за адресою: АДРЕСА_2 не проживала.

Відповідно до статті 12 і частини першої статті 81 ЦПК України 2004 року (чинних на момент ухвалення заочного рішення) цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

У справі, яка переглядається, відповідач ОСОБА_8 з 2007 року не належить до членів сім'ї власника квартири, втратила інтерес до спірної квартири, про що свідчить відсутність належних їй речей у квартирі та її тривала відсутність у вказаній квартирі (понад вісім років).

Задовольняючи позов, суд першої інстанцій врахував, що стороною позивача надано суду докази на доведення факту відсутності (не проживання) відповідача у спірній квартирі понад один рік без поважних причин, натомість відповідачем не надано апеляційному суду доказів на підтвердження наявності перешкод з боку позивача у користуванні спірною квартирою, як не надано і доказів, які б доводили суду поважність причин її не проживання в спірній квартирі.

Отже, суд першої інстанції визнавши доведеними обставини, що ОСОБА_8 добровільно залишила місце проживання і не проживала у спірній квартирі без поважних причин понад один рік, дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для визнання її такою, що втратила право користування жилим приміщенням.

При цьому, задовольнивши вимогу позивача про зняття відповідача з реєстраційного обліку, суд першої інстанції фактично зазначив у рішенні спосіб його виконання, а тому доводи апеляційної скарги в цій частині колегія суддів відхиляє як необґрунтовані.

Доводи апеляційної скарги щодо відсутності у матеріалах справи доказів на підтвердження права власності позивача на спірну квартиру, колегія суддів оцінює критично, оскільки право власності ОСОБА_3 на квартиру АДРЕСА_1 на час розгляду справи судом першої інстанції не оспорювалось відповідачем, а крім того в матеріалах справи міститься договір дарування квартири (а.с. 51-52), з якого вбачається, що позивач була власником спірної квартири на час ухвалення судом заочного рішення у даній справі.

Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати усунення порушеного її права власності від будь-яких осіб, будь-яким передбаченим законом способом. Визначальним для захисту такого права на підставі цієї норми, є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у здійсненні власником своїх правомочностей. При цьому не має значення ким саме спричинено порушення права та з яких підстав.

Аналіз зазначеної норми матеріального права дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім'ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

Аналогічного правового висновку 16 листопада 2016 року дійшов Верховний Суд України у справі № 6-709цс16.

Відтак, висновок суду у тому, що відповідачем порушується право власності позивача відповідає дійсності та встановленим судом обставинам.

Та обставина, що 24.05.2018 року співвласниками квартири за договором дарування стали ОСОБА_11 не спростовує висновків суду про належність спірної квартири на праві власності позивачу на момент розгляду справи та не може бути наразі підставою для скасування судового рішення першої інстанції.

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб'єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об'єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов'язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Стороною відповідача не надано у розпорядження апеляційного суду доказів на спростування зазначених у заочному рішенні суду обставин. Звертаючись до суду із апеляційною скаргу, ОСОБА_8 зазначає адресу місця проживання: АДРЕСА_4. Однак поштові повідомлення направлені за цією адресою відповідачу повертаються до суду без вручення адресу із відміткою «за закінченням терміну зберігання», що також дає суду підстави вважати, що відповідач за вказаною адресою не отримує поштові відправлення, оскільки не проживає там.

Доводи апеляційної скарги у тому, що суд провів заочний розгляд справи без належного повідомлення відповідача, колегією суддів відхиляються як необґрунтовані, оскільки повністю спростовуються наявними у матеріалах справи доказами.

Так, частиною першою статті 158 ЦПК України (в редакції, чинній на момент ухвалення заочного рішення) встановлено, що розгляд судом цивільної справи відбувається в судовому засіданні з обов'язковим повідомленням осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до положень статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України (в редакції, чинній на момент ухвалення заочного рішення) кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до частини другої статті 6 ЦПК України (в редакції, чинній на момент ухвалення заочного рішення) ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про час і місце розгляду своєї справи, оскільки інформованість заінтересованих осіб про місце, дату розгляду справи є гарантією належної реалізації права на судовий захист. Формами повідомлення заінтересованих осіб про здійснення судом певних процесуальних дій є судові повістки про виклик і повістки-повідомлення.

Відповідно до частини п'ятої статті 74 ЦПК України (в редакції, чинній на момент ухвалення заочного рішення) судова повістка разом із розпискою, а у випадках, встановлених цим кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається поштою рекомендованим листом із повідомленням або через кур'єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншою особою, яка бере участь у справі.

У разі відсутності адресата особа, що доставляє судову повістку, негайно повертає її до суду з поміткою про причини невручення, як це передбачено ч. 4 ст. 74 ЦПК України (в редакції, чинній на момент ухвалення заочного рішення).

Частиною 9 статті 74 ЦПК України (в редакції, чинній на момент ухвалення заочного рішення) визначено, що відповідач, зареєстроване місце проживання (перебування), місце знаходження чи місце роботи якого невідоме, викликається в суд через оголошення у пресі. З опублікування оголошення про виклик відповідач вважається повідомленим про час і місце розгляду справи.

Системний аналіз вказаної норми процесуального права свідчить про те, що оголошення в пресі можна давати коли відповідач не з'являється до суду та його фактичне місце проживання (перебування чи роботи) або місцезнаходження невідоме.

Відповідно до ч. 10 статті 74 ЦПК України (в редакції, чинній на момент ухвалення заочного рішення) друкований орган, у якому розміщуються оголошення про виклик відповідача протягом наступного року, визначається не пізніше 1 грудня поточного року в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Згідно з п. 2 Порядку визначення друкованого засобу масової інформації, у якому розміщуються оголошення про виклик до суду відповідача, третіх осіб, свідків, місце фактичного проживання (перебування) яких невідоме, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 січня 2006 року № 52 &q?ер;Про порядок визначення друкованого засобу масової інформації, у якому розміщуються оголошення про виклик до суду відповідача, третіх осіб, свідків, місце фактичного проживання (перебування) яких невідоме&q?ре;, оголошення про виклик до суду публікується в установлені законодавством строки у друкованому засобі масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження та в друкованому засобі масової інформації місцевої сфери розповсюдження за останнім відомим місцем проживання (перебування) на території України відповідача, третіх осіб, свідків.

Відповідно до ч. 5 Порядку Кабінет Міністрів України за поданням Державної судової адміністрації України щороку до 1 грудня визначає друкований засіб масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження та затверджує перелік друкованих засобів масової інформації місцевої сфери розповсюдження, у яких розміщуються оголошення про виклик до суду, що підлягає опублікуванню в газеті «Урядовий кур'єр».

Згідно з ч.1 ст. 224 ЦПК України (в редакції, чинній на момент ухвалення заочного рішення) у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

У разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення) (ч.4 ст.169 ЦПК України в редакції, чинній на момент ухвалення заочного рішення).

Отже, питання визначення критеріїв, якими повинен керуватися суд при визначенні поважності (неповажності) таких причин законодавчо не вирішено. При визначенні поважності причин неявки в судове засідання суд повинен оцінювати всі обставини у сукупності.

Із матеріалів справи вбачається, що суд направляв відповідачу судову повістку про розгляд справи 08.06.2015 року відповідно до вимог закону. Також судом направлялися відповідачу копія позовної заяви та копія ухвали про відкриття провадження у справі. Поштове відправлення повернулося до суду без вручення. Також Оболонський районний суд м. Києва повідомив ОСОБА_4 про розгляд справи на 09.07.2015 року через газету «Урядовий кур'єр», що підтверджується наявною у матеріалах справи газетою від 13.06.2015 року № 105 (а.с.18). Оголошення у пресі розміщене у відповідності до вимог закону, чинних на момент розгляду справи.

Як вбачається, суд першої інстанції двічі викликав відповідача у судове засідання для розгляду справи, а саме 08.06.2015 року та 09.07.2015 року. Отже, на момент ухвалення судом першої інстанції заочного рішення процесуальний закон передбачав, що заочний розгляд справи може відбуватися у випадку повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином.

Таким чином, посилання відповідача на ту обставину, що вона не отримувала від суду першої інстанції судової повістки про виклик, що призвело до розгляду справи за її відсутності та порушення судом статей 6, 10, 74 ЦПК України, не заслуговують на увагу, оскільки ОСОБА_4 була повідомлена про дату, час та місце слухання справи через оголошення у пресі.

Крім того, відповідач мала можливість брати участь в судовому засіданні та надавати свої доводи та аргументи у суді апеляційної інстанції. Проте в судове засідання ОСОБА_4 до апеляційного суду не з'явилася, подала заяву про розгляд справи за її відсутності.

Проаналізувавши зазначене, колегія суддів вважає, суд першої інстанції ухвалюючи заочне рішення вірно дійшов висновку, що у матеріалах справи наявні докази інформування відповідача про час та місце розгляду справи, а тому він може вважатися повідомленим належним чином про розгляд справи, що було підставою для заочного розгляду цивільної справи.

З урахуванням зазначеного, колегія суддів вважає, що ухваливши заочне рішення, суд не порушив норми процесуального права, оскільки відповідач згідно діючого на час ухвалення заочного рішення у справі законодавства була повідомлена про розгляд справи через оголошення у газеті, що повністю відповідало вимогам закону.

Складовою частиною визначеного цією статтею Конвенції права на справедливий суд є принцип рівності сторін, який передбачає, що кожній особі має бути надана можливість представляти справу і докази в умовах, які не є суттєво гіршими за умови опонента (Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Домбо Бегеер Б. В. проти Нідерландів» (Dombo Beheer B.V. v. the Netherlands) від 27 жовтня 1993 року, § 33).

З матеріалів справи вбачається, що вся кореспонденція, яку направляв суд першої інстанції на адресу відповідача поверталась до суду без вручення адресатові, однак повідомивши відповідача про розгляд справи через оголошення у пресі суд дотримався процесуальних вимог закону, а тому вірно вважав, що ОСОБА_4 належним чином повідомлена про розгляд справи. Розглянувши справу за відсутності належним чином повідомленого відповідача, суд першої інстанції не порушив визначений законом порядок виклику відповідача до суду, оголошення про виклик ОСОБА_4 у друкованих засобах масової інформації суд розмістив, а тому колегія судів вважає, що суд першої інстанції при вирішенні даного спору не позбавив відповідача права на судовий захист.

Отже, повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв'язку, установивши, що позивач дійсно була власником квартири на час розгляду справи, у якій зареєстрована відповідач, яка понад рік не проживала за місце реєстрації, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність підстав для визнання ОСОБА_4 такою, що втратила право користування жилим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_5, оскільки такий висновок повністю узгоджується із встановленими судом обставинами справи, які повністю знайшли своє підтвердження під час перегляду справи апеляційним судом.

Так, положеннями ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Відповідно до ч.2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Жодних доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції матеріали справи не містять. Таких доказів не додано стороною відповідача до апеляційної скарги та не отримано таких доказів судом апеляційної інстанції у ході розгляду справи.

Разом з тим, колегія суддів зазначає, що загальною декларацією прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом (стаття 8).

Право на ефективний судовий захист закріплено також у статті 2 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права 1966 року та в статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» (далі - Конвенція).

За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини, розглядаючи справи щодо порушення права на справедливий судовий розгляд, тлумачить вказану статтю як таку, що не лише містить детальний опис гарантій, надаваних сторонам у цивільних справах, а й захищає у першу чергу те, що дає можливість практично користуватися такими гарантіями, - доступ до суду.

Отже, право на справедливий судовий розгляд, закріплене в пункті 1 статті 6 Конвенції, необхідно розглядати як право на доступ до правосуддя.

Тобто Україна, як учасниця Конвенції, повинна створювати умови щодо забезпечення доступності правосуддя як загальновизнаного міжнародного стандарту справедливого судочинства.

У кожному конкретному випадку суд повинен ретельно оцінити докази й мотиви заявника.

При цьому колегія суддів зазначає, що аналіз практики Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод свідчить, що право на мотивоване (обґрунтоване) судове рішення є частиною загального права людини на справедливий і публічний розгляд справи та поширюється як на цивільний, так і на кримінальний процес.

Вимога пункту 1 статті 6 Конвенції щодо обґрунтовування судових рішень не може розумітись як обов'язок суду детально відповідати на кожен довід заявника. Стаття 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами. Проте, Європейський суд з прав людини оцінює ступінь умотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи.

Суд у своєму рішенні навів мотиви з яких взяв до уваги доводи позивача щодо наявності підстав для задоволення позову та дав їм вірну оцінку.

Таким чином, під час розгляду справи суд першої інстанції дотримався вимог закону, повно та всебічно з'ясував обставини справи, надав правову оцінку доводам позивача та зібраним у справі доказам, вірно застосував норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, з огляду на що, судове рішення є законним та обґрунтованим.

Інші доводи апеляційної скарги, які зводяться до неналежної оцінки зібраних у справі доказів та необхідності відмови у задоволенні позову, також не знайшли свого підтвердження при апеляційному перегляді оскаржуваного судового рішення, такі доводи є безпідставними та такими, що не можуть вплинути на правильність висновків суду по суті спору.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку, що заочне рішення суду першої інстанції відповідає вимогам матеріального та процесуального закону. Підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, колегія не знаходить.

Справу було розглянуто судом першої інстанції на підставі встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи та належних доказів.

Зважаючи на викладене, суд апеляційної інстанції заочне рішення суду першої інстанції залишає без змін, а апеляційну скаргу відповідача без задоволення.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384, 386, 389 ЦПК України. суд -

п о с т а н о в и в :

Заочне рішення Оболонського районного суду міста Києва від 09 липня 2015 року залишити без змін, апеляційну скаргу ОСОБА_4 без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повна постанова складена 21 січня 2019 року, вступна і резолютивна частини постанови не виготовлялись та не проголошувались через неявку учасників справи та їх представників в судове засідання 16 січня 2019 року.

Судді:

Л.Д.Поливач

О.Ф.Мазурик

А.М.Стрижеус