РЕНІЙСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

Провадження № 6/510/6/19

Справа № 510/13/19

16.01.2019 року м. Рені Одеської області

Ренійський районний суд Одеської області у складі

Головуючого судді Гончарової-Парфьонової О.О.

При секретарі Міхайліченко В.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Рені Одеської області подання начальника Ренійського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області ОСОБА_1 про тимчасове обмеження у праві виїзду за межи України боржника ОСОБА_2 без вилучення паспортного документа, -

встановив:

Начальник Ренійського районного ВДВС ГТУЮ в Одеській області звернувся до суду з поданням про обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_2 без вилучення паспортного документа, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що на виконанні у Ренійському ВДВС ГТУЮ в Одеській області знаходиться виконавче провадження 52202068 з виконання виконавчого листа №2-3078/11 виданого Приморським районним судом м. Одеса 12 грудня 2014 року про стягнення з ОСОБА_2 на користь ТОВ «Фінансова компанія «Депт Фінанс» суму заборгованості в розмірі 598 428,17 грн.

13 вересня 2016 року винесено постанову про відкриття виконавчого провадження, копія якої була направлена сторонам. Крім того, державним виконавцем були зроблені запити в АСВП. Таким чином, в порядку ст. 10 Закону України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року державним виконавцем проведені відповідні виконавчі дії.

Однак, боржником рішення суду виконано не було, що призвело до необхідності вжиття відносно нього заходів про примусове виконання.

Представник Ренійського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області у судове засідання зявився, доводи подання підтримав та просив їх задовольнити.

Крім того, у судовому засіданні ОСОБА_1 надав додаткові докази, а саме: декларацію про доходи та майно боржника фізичної особи ОСОБА_2 та відповідь про перетин боржником державного кордону України, відповідно до якої ОСОБА_2 у період з вересня 2018 року по січень 2019 року декілька разів перетинав державний кордон.

Боржник у судове засідання у відповідності до положень ч. 4 ст. 441 ЦПК України не викликався.

Згідно із ч. 4 ст. 411 ЦПК України, ухвала про тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути постановлена судом за місцем виконання відповідного рішення за поданням державного або приватного виконавця. Суд негайно розглядає таке подання без повідомлення сторін та інших заінтересованих осіб за участю державного (приватного) виконавця.

Суд, розглянувши матеріали справи та заслухавши пояснення начальника Ренійського районного ВДВС ГТУЮ в Одеській області ОСОБА_1, вважає, що подання не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Дійсно, як встановлено у судовому засіданні, на виконанні у Ренійському ВДВС ГТУЮ в Одеській області знаходиться виконавче провадження 52202068 з виконання виконавчого листа №2-3078/11 виданого Приморським районним судом м. Одеса 12 грудня 2014 року про стягнення з ОСОБА_2 на користь ТОВ «Фінансова компанія «Депт Фінанс» суму заборгованості в розмірі 598 428,17 грн.

13 вересня 2016 року винесено постанову про відкриття виконавчого провадження, копія якої була направлена сторонам. Крім того, державним виконавцем були зроблені запити в АСВП. Таким чином, в порядку ст. 10 Закону України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року державним виконавцем проведені відповідні виконавчі дії.

Однак, боржником рішення суду виконано не було, що призвело до необхідності вжиття відносно нього заходів про примусове виконання.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначені нормами Закону України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року. Зокрема, державний виконавець зобовязаний вжити заходів примусового виконання рішень, установлених цим Законом, неупереджено, своєчасно, повно вчиняти виконавчі дії (стаття 18 Закону). Пунктом 19 ч. 2 ст. 18 вказаного закону передбачено, що державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право, у разі ухилення боржника від виконання зобовязань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи чи керівника боржника - юридичної особи за межі України до виконання зобовязань за рішенням або погашення заборгованості за рішеннями про стягнення періодичних платежів.

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і вїзду в Україну громадян України», право громадянина України на виїзд з України може бути тимчасово обмежено у випадках, коли він ухиляється від виконання зобовязань, покладених на нього судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом, - до виконання зобовязань або сплати заборгованості зі сплати аліментів.

Пунктом 5 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і вїзду в Україну громадян України» чітко зазначено, що підставою для тимчасового обмеження у праві виїзду громадянина України за кордон є ухилення громадянина від виконання зобовязань, покладених на нього судовим рішенням до виконання зобовязань.

Виходячи з вищенаведеного, основною підставою для тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межи України є ухилення останнього від виконання зобовязань: умисне переховування доходів або майна, ігнорування викликів до виконавчої служби, не бажання влаштовуватися на офіційну роботу тощо.

Крім того, слід зазначити, що під поняттям «ухилення від виконання зобов'язань, покладених на боржника рішенням», розуміються будь-які свідомі діяння (дії або бездіяльність) боржника, спрямовані на невиконання відповідного обов'язку у виконавчому провадженні, коли виконати цей обов'язок у нього є всі реальні можливості (наприклад, наявність майна, грошових коштів тощо) і цьому не заважають будь-які незалежні від нього об'єктивні обставини (непереборної сили, події тощо), що роз'яснив Верховний Суд України 01 лютого 2013 року при розгляді питань, які виникають в судовій практиці про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України.

Згідно із відповіддю Пенсійного фонду України про осіб-боржників, які працюють за трудовими та цивільно-правовими договорами, про останнє місце роботи боржник не працював. На вказаний факт посилається представник виконавчої служби у подані. Відсутність доходу у боржника обмежує його здатність виконувати грошові зобовязання.

Однак в матеріалах справи присутня копія письмових пояснень боржника від 19 листопада 2018 року наданих на імя начальника Ренійського районного ВДВС ГТУЮ в Одеській області ОСОБА_1, зареєстрованих за № 1871/41-38 від 20 листопад 2018 року, в яких ОСОБА_2 повідомляє, що згідно виклику державної виконавчої служби від 12 листопада 2018 року, він зявився для надання пояснень щодо виконання виконавчого листа № 2-3078/11 від 12 грудня 2014 року виданого Приморським районним судом м. Одеси про стягнення з нього заборгованості 598 428,17 грн. Також, у поясненнях боржник зазначає, що на теперішній час він працевлаштований на підприємстві «СК Акорд» та просить направити на вказане підприємство виконавчій документ на стягнення з заробітної плати грошових коштів з метою виконання рішення суду.

03 грудня 2018 року, державним виконавцем був направлений запит до ТОВ «СК Акорд» щодо надання інформації стосовно працевлаштування боржника ОСОБА_2

10 грудня 2018 року на адресу відділу надійшла відповідь з ТОВ «СК Акорд», в якій зазначається що ОСОБА_2 працює на їхньому підприємстві з 26 листопада 2018 року, на посаді оператора складу з окладом 4 200 грн.

Таким чином, суд приходить до висновку, що в діях ОСОБА_2 відсутня спроба ухилитися від виконання рішення суду, боржник не намагається приховати доходи або місце роботи, не намагається сховатися від виконавчої служби, а, навпаки, на виклики зявляється, надає достовірну інформацію про місце працевлаштування і наполягає на стягненні заборгованості з його заробітної плати.

Крім того, боржником було подано декларацію про його доходи та майно, що свідчіть про відсутність наміру з боку ОСОБА_2 приховати свій майновий стан.

За таких обставин неможливо говорити про те, що боржник ОСОБА_2 ухиляється від виконання зобовязань, покладених на нього судовим рішенням.

Посилання у поданні лише на перелік дій, які здійснив державний виконавець, повязаних з виконанням рішення суду про стягнення боргу, не є підставою для обмеження у праві виїзду боржника за межі України, оскільки законом не передбачені юридичні санкції у вигляді обмеження у праві виїзду за наявності лише факту невиконання зобов`язання.

Відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України, суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою, та практику ЄСПЛ як джерело права.

Статтею 2 Протоколу 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен, хто законно перебуває на території будь-якої держави, в межах цієї території має право на свободу пересування і свободу вибору місця проживання.

ОСОБА_3 є вільним залишати будь-яку країну, включаючи своєю власну.

На здійснення цих прав не встановлюються жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної або громадської безпеки, для забезпечення громадського порядку, запобігання злочину, для охорони здоров'я або моралі чи з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Відповідна норма Конвенції міститься у статті 33 Конституції України, якою встановлено, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Статтею 313 ЦК України передбачено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Фізична особа може бути обмежена у здійсненні права на пересування лише у випадках, встановлених законом.

Крім того, в поданні не зазначено та не вмотивовано, як тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України гарантує повернення боргу, і яким чином цей борг може бути повернуто при застосуванні вказаного обмеження.

Відповідно до п.1 ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ конвенцію та практику суду як джерело права.

У справі Гочев проти Болгарії (Gochev v.Bulgaria) рішення від 26 листопада 2009 року (заява № 34383/03) Європейський суд визначив ці загальні стандарти щодо права на свободу пересування.

Тимчасове обмеження в праві виїзду за ухилення від виконання зобов`язань має відповідати трьом критеріям:

- ґрунтуватися на національному законі;

- переслідувати одну або декілька легітимних цілей, передбачених у ч. 3 ст. 2 Протоколу № 4 до Конвенції;

- відповідати справедливому балансу між правами людини та публічним інтересом, тобто бути пропорційним меті його застосування.

У цій справі Європейський Суд підсумував принципи, що відносяться до оцінки необхідності заходів, яке обмежують свободу пересування наступним чином:

У відношенні пропорційності обмеження, встановленого у зв'язку з неоплаченими боргами, Європейський Суд у пункті 49 цього рішення зазначив, що таке обмеження є виправданим лише остільки, оскільки сприяє досягненню переслідуваної мети гарантування повернення вказаних боргів (див. рішення Європейського Суду від 13 листопада 2003 року за справою «Напияло проти Хорватії» (Napijalo v. Croatia), скарга №66485/01, §§ 78 - 82).

Окрім того, навіть якщо міра, що обмежує свободу пересування особи є початково обґрунтованою, вона може стати неспіврозмірною й порушити права особи, якщо автоматично продовжується протягом тривалого часу (див. рішення Європейського Суду за справою «Луордо проти Італії » (Luordo v. Italy), скарга N 32190/96, § 96, ECHR 2003-IX), рішення Європейського Суду за справою «Фельдеш та Фельдешне Хайлік проти Угорщини» (Foldes and Foldesne Hajlik v. Hungary), скарга N 41463/02, § 35, ECHR 2006, рішення Європейського Суду за справою «Рінер проти Болгарії», § 121).

Надалі у пункті 50 вказаного рішення Європейський Суд з прав людини підкреслив, що у будь-якому випадку влада країни зобов'язана забезпечити те, що порушення права особи залишати його або її країну було від самого початку і протягом всієї тривалості - виправданим та пропорційним за будь-яких обставин.

Влада не може продовжувати на довготривалі строки заходи, що обмежують свободу пересування особи без регулярної перевірки їх обґрунтованості (див. згадуване вище рішення європейського Суду за справою «Рінер проти Болгарії» , § 124 і згадуване вище рішення Європейського Суду "Фельдеш и Фельдешне Хайлик против Венгрии", § 35). Така перевірка має, як правило, проводитися судами принаймні, в останній інстанції, оскільки вони забезпечують найкращі гарантії незалежності, неупередженості й законності процедури (див. Рішення Європейського Суду від 25 січня 2007 г. за справою «Сіссаніс проти Румунії»), скарга № 23468/02, § 70).

Охоплення судової перевірки має дозволити суду взяти до уваги всі фактори, що відносяться до справи, включаючи ті, що стосуються співмірності обмежувального заходу (див. з необхідним змінами Рішення Європейського Суду від 23 червня 1981 р. за справою "ОСОБА_3, ОСОБА_4 і ОСОБА_5 проти Бельгії" (Le Compte, Van Leuven and De Meyere v. Belgium), Series A, N 43, § 60).

Застосовуючи статтю 2 Протоколу 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського Суду з прав людини, які є джерелом права в Україні, національні суди зобов`язані забезпечити, щоб порушення права особи залишати країну, було виправданим та пропорційним за будь яких обставин.

Влада не може застосовувати довготривалі строки заходів, які обмежують свободу пересування особи, без регулярної перевірки їх обґрунтованості, що повинна здійснюватися судами для того, щоб забезпечити гарантії незалежності та неупередженості процедури обмеження права виїзду особи за межі країни.

Автоматична, необмежена заборона у праві виїзду за межі країни є порушенням статті 2 Протоколу 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Виходячи з вищенаведеного, суд приходить до висновку, що у задоволенні подання про встановлення тимчасового обмеження боржнику ОСОБА_2 у праві виїзду за межі України слід відмовити за відсутністю належних підстав.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 259, 260, 353, 354, 441 ЦПК України, -

ухвалив:

Подання начальника Ренійського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області ОСОБА_1 про тимчасове обмеження у праві виїзду за межи України боржника ОСОБА_2 без вилучення паспортного документа залишити без задоволення.

Ухвала може бути оскаржена Одеського апеляційного суду протягом пятнадцяти днів з дня її проголошення.

Суддя О.О. Гончарова-Парфьонова