УХВАЛА

29 серпня 2019 року

м. Київ

справа № 493/2032/17

провадження № 61-14522 ск 19

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду В. М. Сімоненко розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Балтського районного суду Одеської області від 18 квітня 2019 року та постанову Одеського апеляційного суду від 05 липня 2019 року в справі за позовом ОСОБА_1 до фізичної особи підприємця - ОСОБА_7 та фізичної особи підприємця - ОСОБА_8 про стягнення заробітної плати за роботу у вихідні та святкові дні, в понадурочний та нічний час,

ВСТАНОВИВ :

У жовтні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом

до ФОП - ОСОБА_7. про стягнення заробітної плати за роботу у вихідні та святкові дні, в понадурочний та нічний час та позов до фізичної особи підприємця (далі - ФОП) - ОСОБА_8. про стягнення заробітної плати за роботу сторожем в нічний час, у вихідні та святкові дні.

На обґрунтування позовних вимог посилався на те, що відповідно до укладеного трудового договору № 5 від 18 червня 2016 року між ним та ФОП - ОСОБА_7. його було прийнято на посаду продавця магазину в АДРЕСА_1, де ФОП - ОСОБА_7. здійснювала підприємницьку діяльність. Умовами цього договору було передбачено тривалість робочого часу 40 годин на тиждень та два вихідних дні на тиждень згідно графіку, проте він працював без вихідних днів, а також у святкові та неробочі дні, крім того він працював з 8 до 20 години, таким чином працював надурочно по 3 години щоденно.

На підставі наведеного просив стягнути з відповідача ОСОБА_7.

26 560,00 грн за роботу у вихідні дні, 2 980,00 грн - за роботу у святкові та неробочі дні, 34 740,00 грн - за роботу в надурочний час, а всього

64 980,00 грн за період роботи 2016-2017 роки.

Крім того посилався на те що, він працював охоронцем цього ж магазину згідно домовленості з ФОП - ОСОБА_8. Трудовий договір між ними укладений не був, але остання фактично допустила його до роботи, і він в нічний час щоденно, без вихідних та святкових днів, виконував обов`язки сторожа з 18 червня 2016 року. Проте, ОСОБА_8. не оплачувала виконану ним роботу, в зв`язку з чим він просив стягнути з ФОП - ОСОБА_8 на його користь заробітну плату за роботу сторожем в нічний час, а також у вихідні та святкові дні за період роботи 2016-2017 р.р. в загальній сумі 64 100,00 грн.

Ухвалою Балтського районного суду Одеської області від 21 грудня 2017 року обидва позови (цивільна справа № 493/2032/17 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_7 про стягнення заробітної плати за роботу сторожем в нічний час, вихідні та святкові дні та цивільна справа № 493/2070/17 ОСОБА_1 до ОСОБА_8 про стягнення заробітної плати за роботу сторожем в нічний час, вихідні та святкові дні) об`єднані в одне провадження.

Рішенням Балтського районного суду Одеської області від 18 квітня 2019 року у задоволені позову ОСОБА_1 відмовлено.

Відмовляючи у задоволені позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що згідно з умовами письмового трудового договору № 5 від 18 червня 2016 року, з якими ОСОБА_1 був ознайомлений, вбачається, що тривалість робочого часу встановлена 40 год. на тиждень згідно графіку, а також вихідні дні - 2 дні на тиждень згідно графіку. Вказана тривалість робочого часу зафіксована в табелях обліку робочого часу, на підставі яких позивачеві була нарахована та виплачена заробітна плата. Будь-яких доказів того, що позивач не погоджувався з розміром виплаченої йому заробітної плати, звернення його з цього питання до відповідача не надано. Також відсутні будь-які докази, які б підтверджували необхідність роботи позивача в надурочний час, у вихідні, святкові та неробочі дні.

Крім того, суд першої інстанції виходив із показів допитаних в судовому засіданні свідків ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , з пояснень яких зроблено висновки, що вказані свідки не перебували постійно в магазині у вказаний час, а тому не можуть достеменно знати про конкретний час перебування позивача в магазині з метою виконання трудових обов`язків, а також не доводять той факт, що в надурочний час позивач знаходився в магазині на підставі наказу (розпорядження) ФОП - ОСОБА_7 .

Разом з тим, суд виходив із недоведеності позивачем доводів його вимог стосовно його роботи на посаді сторожа магазину ФОП - ОСОБА_8 , оскільки доказів на підтвердження укладеного між ними трудового договору, зокрема, письмового наказу про прийняття на роботу, а також, що ФОП - ОСОБА_8. фактично допустила ОСОБА_1 до виконання цих обов`язків до суду надано не було.

Постановою Одеського апеляційного суду від 05 липня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, рішення Балтського районного суду Одеської області від 18 квітня 2019 року залишено без змін.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції апеляційний суд погодився із висновками суду першої інстанції та виходив з того, що позивачем не доведено факту роботи в надурочний час, вихідні, святкові та неробочі дні, а також факту його роботи охоронцем у ФОП - ОСОБА_8.

31 липня 2019 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга

ОСОБА_1 на рішення Балтського районного суду Одеської області

від 18 квітня 2019 року та постанову Одеського апеляційного суду

від 05 липня 2019 року, у якій скаржник просить скасувати ці судові рішення та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги та стягнути заборгованість по заробітній платі.

Верховний Суд, вивчивши подану касаційну скаргу та додані до неї документи, оскаржуване судове рішення, зробив висновок, що у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити з таких підстав.

Згідно з пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, яке не підлягає касаційному оскарженню.

Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, якщо: касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Відповідно до частини шостої статті 19 ЦПК України малозначними справами є: справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Частина перша статті 274 ЦПК України визначає, що у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються: малозначні справи і справи, що виникають з трудових відносин, а згідно частини другої цієї статті - може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.

Відповідно до частини четвертої статті 274 ЦПК України, в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах: що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів та поділ майна подружжя; щодо спадкування; щодо приватизації державного житлового фонду; щодо визнання необґрунтованими активів та їх витребування відповідно до глави 12 цього розділу; в яких ціна позову перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; інші вимоги, об`єднані з вимогами у спорах, вказаних у пунктах 1 - 5 цієї частини.

Системний аналіз частини шостої статті 19, статті 274 ЦПК України дає підстави для висновку, що малозначними у цивільному процесі є, зокрема, справи незначної складності, визнані судом малозначними (за виключенням справ, які мають розглядатися тільки за правилами загального позовного провадження), та які фактично можна поділити на: справи, у яких ціна позову не перевищує 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; справи незначної складності з ціною позову, що не перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; справи незначної складності, у яких не можливо встановити ціну позову (немайнові вимоги), за виключеннями відповідно до частини четвертої статті 274 ЦПК України та пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України визначено, що не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

При вирішенні питання про розгляд справи в порядку спрощеного або загального позовного провадження суд враховує критерії, визначені в частині третій статті 274 ЦПК України, а саме: ціну позову; значення справи для сторін; обраний позивачем спосіб захисту; категорію та складність справи; обсяг та характер доказів у справі, в тому числі чи потрібно у справі призначити експертизу, викликати свідків тощо; кількість сторін та інших учасників справи; чи становить розгляд справи значний суспільний інтерес; думку сторін щодо необхідності розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження.

Предметом позову в цій справі є вимога майнового характеру про стягнення заборгованості по заробітній платі в розмірі 64 980,00 грн, ціна якої не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а тому в цій частині справа є малозначною в силу закону.

Таким чином ця справа є малозначною.

Крім того, відповідно до частини першої статі 411 ЦПК України судові рішення підлягають обов`язковому скасуванню з направленням справи на новий розгляд, якщо: справу розглянуто і вирішено неповноважним складом суду; в ухваленні судового рішення брав участь суддя, якому було заявлено відвід, і судом касаційної інстанції визнано підстави про відвід обґрунтованими; судове рішення не підписано будь-яким із суддів або підписано не тими суддями, що зазначені в судовому рішенні; судове рішення ухвалено суддями, які не входили до складу колегії, що розглянула справу; справу розглянуто за відсутності будь-кого з учасників справи, належним чином не повідомлених про дату, час і місце судового засідання, якщо такий учасник справи обґрунтовує свою касаційну скаргу такою підставою; судове рішення ухвалено судом з порушенням правил інстанційної або територіальної юрисдикції; суд розглянув в порядку спрощеного позовного провадження справу, яка підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження;

У цій справі обставин, передбачених частиною четвертою статті 274, пунктом 2 частини третьої статті 389 та частиною першою статі 411 ЦПК України, за наявності яких судові рішення в малозначних справах підлягають касаційному оскарженню або обставин, за яких судове рішення підлягає обов`язковому скасуванню не встановлено.

З огляду на викладене та відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389, пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України у відкритті касаційного провадження в даній справі слід відмовити.

Керуючись пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі судді Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ :

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Балтського районного суду Одеської області

від 18 квітня 2019року та постанову Одеського апеляційного суду

від 05 липня 2019 року відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя В. М. Сімоненко