Справа № 675/861/19
Провадження № 2/675/420/2019
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"21" серпня 2019 р. м.Ізяслав

Ізяславський районний суд Хмельницької області в складі головуючого судді Короля О.В., за участю секретаря судового засідання Сопронюк С.Л., учасників справи:

представника позивача: ОСОБА_1 ,

відповідача: не з`явилася,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_2 (по тексту ОСОБА_2 , позивач) звернувся до Ізяславського районного суду Хмельницької області з позовом до ОСОБА_3 (по тексту ОСОБА_3 , відповідач) про визнання за собою в порядку поділу майна подружжя права власності на 1/2 квартири під АДРЕСА_1 , АДРЕСА_2 .

В обгрунтування позовних вимог покликається на наступні обставини.

Так, зазначає, що з 09.08.2001 року по 24.03.2011 року перебував з відповідачем у зареєстрованому шлюбі. При цьому, вказує, що за час шлюбу за спільні кошти подружжя та в результаті спільної праці придбано однокімнатну квартиру під АДРЕСА_3 .

Також позивач акцентує увагу, що згідно документальних даних власником вказаного вище нерухомого майна значиться ОСОБА_3 , хоча на час його придбання не було договору про його належність виключно останній, і воно вважалося, як таке, що придбане подружжям.

Як вказує позивач, після фактичного припинення шлюбних відносин угоди про поділ спільного майна не було досягнуто, шлюбний договір також не укладався.

Свої позовні вимоги ОСОБА_2 мотивує приписами ч. 1 ст. 69, ч. 1 ст. 70, ч. 2 ст. 71 СК України та окремими положеннями постанови Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11, і, вважає, що правомірно претендує на половину спірного нерухомого майна.

Відповідачем 23.05.2019 року подано відзив на позовну заяву, з покликанням на відсутність підстав для задоволення позову та необхідність застосування до спірних правовідносин строків позовної давності.

У своєму відзиві відповідач звертає увагу, що СК України передбачено застосування позовної давності до вимог, що випливають із сімейних відносин, так ст. 20 СК України до вимог, що випливають із сімейних відносин, позовна давність не застосовується, крім випадків, передбачених ч. 2 ст. 72, ч. 2 ст. 129, ч. 3 ст. 138, ч. 3 ст. 139 цього Кодексу. Як вважає відповідач, оскільки до ч. 2 ст. 72 СК України застосовуються і приписи ч. 3 ст. 267 ЦК України, то нею обгрунтовано подається заява про застосування позовної давності.

На думку відповідача, рішення суду в справі №2/2207/261/11 р. визначає строк з якого застосовується позовна давність. ОСОБА_3 у своєму відзиві вказувала виключно на такі обставини як на підставу для відмови в позові.

При цьому, разом з відзивом відповідач подала суду і окрему письмову заяву про застосування строків позовної давності, де додатково, крім обставин, зазначених вище вказала, що позивачу було достовірно відомо, що за час перебування у шлюбі сторони придбали спірну квартиру для проживання сім`ї, останній був присутній особисто при укладенні правочину. Вважає, що заявлення таких позовних вимог поза межами строків позовної давності тягне наслідком безумовну відмову у їх задоволенні.

Позивачем 07.06.2019 року було подано відповідь на відзив з посиланням на відсутність підстав для застосування строків позовної давності, так як такий строк не пропущено. Вказуючи на приписи ч. 2 ст. 72 СК України позивач зазначив, що з дня розірвання шлюбу в нього не було підстав вважати, що його право власності на спірну квартиру порушується. З покликанням на норми ст. 60, ч. 1 ст. 68, ч. 1 ст. 70 СК України, ч. 2 ст. 372 ЦК України, п. 22 постанови Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 зазначає, що відповідачем не надано суду доказів на спростування презумпції спільності спірної квартири через фактичну відсутність їх як таких. Також, на думку позивача відсутні обставини, які свідчили б про припинення його права власності на спірну квартиру. Зазначає, що після розірвання шлюбу ніким не заперечувалося його право власності на частину такого об`єкту нерухомості. Вказує, що з огляду на ту обставину, що квартира належна в рівних частках з відповідачем, то не мав жодних заперечень щодо проживання в ній, як останньої, так і спільних дітей, і вважав що було досягнуто згоди в частині користування спільною сумісною власністю. Звертає увагу, що будучи обізнаним про можливість припинення сплати аліментів у зв`язку з передачею права власності на нерухоме майно, вирішив обговорити питання про зменшення розміру аліментів у замін на передачу права власності на частку у спірній квартирі, однак відповідач відмовилася. Позивач вважає, що саме в цей час прийшов до висновку про неможливість подальшої згоди в порядку користування спільним майном, що і обумовило його звернення до суду.

У судовому засіданні представник позивача позов підтримав у повному обсязі на підставах, викладених у позовній заяві та відповіді на відзив, просив його задовольнити повністю. Додатково просив суд звернути увагу на презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Вказав, що ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку, однак тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Також представник позивач вказав на сталу практику Верховного Суду, згідно якої відсутність судового рішення про визнання спірної квартири особистою приватною власністю підтверджує відсутність підстави вважати, що таке майно належить виключно відповідачу, оскільки докази на спростування презумпції спільності майна, набутого подружжям у шлюбі, - відсутні.

Вказав і те, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України.

На переконання представника позивача вирішуючи питання перебігу позовної давності необхідно врахувати, що при визначенні початку перебігу позовної давності слід виходити не з часу, коли сторони розірвали шлюб, а з часу, коли особа повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, оскільки сам по собі факт припинення шлюбу не свідчить про порушення права власності одного із подружжя.

Відповідач у судове засідання 21.08.2019 року не з`явилася, подала письмову заяву про розгляд справи у її відсутність з покликанням на необхідність застосування до виниклих спірних правовідносин строків позовної давності.

Заслухавши пояснення представника позивача, врахувавши відзив відповідача та її заяву про застосування строків позовної давності, дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих доказів, суд прийшов до наступного висновку.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перебували у шлюбі, зареєстрованому 09.08.2001 року відділом реєстрації актів цивільного стану Ізяславського районного управління юстиції, що підтверджується повторно виданим 24.09.2007 року відділом реєстрації актів цивільного стану Ізяславського районного управління юстиції свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 .

Разом з тим, рішенням Ізяславського районного суду Хмельницької області від 24.03.2011 року по справі №2/2207/261/11 р., яке набрало законної сили 05.04.2011 року, шлюб між сторонами по справі було розірвано.

У ході розгляду справи судом також встановлено і те, що за час зареєстрованого між позивачем та відповідачем шлюбу, останньою, тобто ОСОБА_3 було придбано квартиру під АДРЕСА_3 . Вказана обставина підтверджується договором купівлі-продажу квартири від 31.03.2004 року, посвідченим та зареєстрованим в реєстрі за №1247 ОСОБА_4 - приватним нотаріусом Ізяславського районного нотаріального округу Хмельницької області та відповідним витягом Комунального підприємства Ізяславського районного бюро технічної інвентаризації про реєстрацію права власності на нерухоме майно №3632713 від 20.05.2004 року.

Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України).

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.

Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц.

Суд констатує на фактичну відсутність будь-яких доказів відповідача в обгрунтування обставин, необхідних для спростування презумпції спільності права власності подружжя на майно. Відповідачем не наведено жодних обставин, які б свідчили про припинення права власності позивача на спірний об`єкт нерухомості.

Суд зазначає, що спірна квартира набута відповідачем за час шлюбу з позивачем, однак слід вказати, що відсутність судового рішення про визнання спірної квартири особистою приватною власністю ОСОБА_3 свідчить про відсутність підстав вважати, що таке майно належить виключно відповідачу, так як докази на спростування презумпції спільності майна, набутого подружжям у шлюбі, - відсутні.

Суд вважає обґрунтованою позовну вимогу про визнання за ОСОБА_2 права власності на 1/2 квартири під АДРЕСА_3 .

Вирішуючи питання перебігу позовної давності, судом враховано, що при визначенні початку перебігу позовної давності слід виходити не з часу, коли сторони розірвали шлюб, а з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, оскільки сам по собі факт припинення шлюбу не свідчить про порушення права власності одного із подружжя. Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності.

При цьому, в частині вирішення застосування строків позовної давності, суд врахував правовий висновок, який міститься у постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-258цс15.

Наведеним спростовуються доводи ОСОБА_3 щодо пропуску позивачем строку для звернення до суду.

Суд враховує, що відповідачем не надано під час судового розгляду будь-яких доказів в обгрунтовання відсутності підстав для задоволення позову, а єдиною підставою у підтвердження її заперечень щодо такого позову слугувала виключно заява про застосування строку позовної давності.

Тим самим, враховуючи, що цивільне судочинство згідно частин 1-3 статті 12 ЦПК України здійснюється на засадах змагальності сторін та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, так як відповідно до частини 6 статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, беручи до уваги, що обставини, на які посилається позивач, як на підстави для задоволення позову, знайшли своє підтвердження у судовому засіданні, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню повністю.

Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи (ч. 1 ст. 133 ЦПК України)

Згідно частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог.

Позивачем заявлено вимогу про відшкодування документально підтверджених судових витрат, а тому, оскільки позов підлягає задоволенню в повному обсязі, суд з врахуванням положень статті 141 ЦПК України вважає можливим відшкодувати позивачу понесені витрати у виді сплаченого судового збору, стягнувши їх з відповідача.

Керуючись ст.ст. 2, 12, 13, 18, 76-81, 141, 180, 181, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд,-

У Х В А Л И В :

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя задовольнити повністю.

У порядку поділу майна подружжя визнати за ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 право власності на 1/2 квартири під АДРЕСА_3 .

Стягнути з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП - НОМЕР_3 на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 судові у витрати у вигляді сплаченого судового збору в розмірі 1210 (одна тисяча двісті десять) гривень 14 коп.

Рішення суду може бути оскаржене до Хмельницького апеляційного суду через Ізяславський районний суд Хмельницької області протягом тридцяти днів з дня його оголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне рішення складено 30.08.2019 року.

Суддя: О.В. Король