Постанова

Іменем України

16 січня 2019 року

м. Київ

справа № 0814/3212/2012

провадження № 61-21271св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С. (суддя-доповідач),

суддів: Мартєва С. Ю., Пророка В. В., Сімоненко В. М., Фаловської І. М.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Надра»,

відповідачі: ОСОБА_1, ОСОБА_2,

представник відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на заочне рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 06 серпня 2012 року у складі судді Мусієнко Н. М. та постанову апеляційного суду Запорізької області від 26 березня 2018 року у складі колегії суддів: Гончар М. С., Кочеткової І. В., Маловічко С. В.,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2012 року публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Надра» в особі філії публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» Запорізьке регіональне управління (далі - ПАТ «КБ «Надра») звернулася до суду позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_2, у якому просило стягнути з відповідачів в солідарному порядку заборгованість за кредитним договором у розмірі 78 910,31 грн.

Позовна заява мотивована тим, що за умовами кредитного договору

від 14 травня 2007 року, укладеного між ПАТ «КБ «Надра» та

ОСОБА_1, останній отримав кредит у розмірі 40 500 грн на умовах, визначених договором, з кінцевим терміном погашення 11 травня

2012 року. Виконання умов кредитного договору забезпечено договором поруки, укладеним того ж дня між ПАТ «КБ «Надра» та ОСОБА_2 Позичальник зобов'язання по договору не виконав, у зв'язку з чим станом на 07 липня 2011 року утворилась заборгованість, яка в добровільному порядку сплачена не була.

Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 06 серпня 2012 року позов задоволено.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 і ОСОБА_2 на користь ПАТ «КБ «Надра» заборгованість за кредитним договором в розмірі 78 910,31 грн, а також понесені судові витрати на оплату судового збору в сумі 789,10 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивоване обґрунтованістю та доведеністю позовних вимог.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 20 грудня 2017 року заяву ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення суду першої інстанції залишено без задоволення.

ОСОБА_2 оскаржила заочне рішення місцевого суду в частині задоволення позовних вимог до неї в апеляційною порядку.

Постановою апеляційного суду Запорізької області від 26 березня 2018 року рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині залишено без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована відсутністю підстав для припинення поруки ОСОБА_2 за договором поруки від 14 травня

2007 року на підставі частини четвертої статі 559 ЦК України, оскільки матеріали справи не містять доказів на підтвердження того, що 13 березня 2012 року - момент пред'явлення позову, кредитор змінював строк виконання основного зобов'язання для позичальника.

Апеляційний суд також указав, що останній платіж позичальника мав місце 07 листопада 2008 року, а позов у цій справі пред'явлено 13 березня

2013 року, однак відповідачі до ухвалення судового рішення у цій справі судом першої інстанції не заявляли про застосування строків позовної давності.

У касаційній скарзі, поданій у квітні 2018 року, ОСОБА_2 просить скасувати ухвалені у справі рішення, справу передати до суду першої інстанції на новий розгляд, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального і порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що спір вирішено з порушенням норм процессуального закону, оскільки справу розглянуто за відсутності заявника. Суд першої інстанції належним чином не повідомив її про дату, час і місце судового засідання та не вжив відповідних заходів для з'ясування фактичного місцезнаходження або перебування відповідачів.

Ухвалою Верховного Суду від 08 червня 2018 року відкрито касаційне провадження у справі, справу витребувано із суду першої інстанції. Суд касаційної інстанції вказав, що касаційна скарга подана на судові рішення, які у силу пункту 1 частини шостої статті 19 ЦПК України є малозначними, проте Верховний Суд врахував доводи касаційної скарги.

Доводи відзиву ПАТ «КБ «Надра» зводяться до того, що суд вжив всіх необхідних заходів, визначених процесуальним законом, для визначення місцезнаходження відповідачів та своєчасного повідомлення про день, місце та час розгляду справи судом.

ОСОБА_1 не скористався своїм правом на подання до суду відзиву на касаційну скаргу, своїх заперечень щодо її вимог і змісту до суду не направив.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду вирішення справи.

Відповідно до положень частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Суди встановили, що 14 травня 2007 року між ВАТ КБ «Надра», правонаступником якого є ПАТ «КБ «Надра» та ОСОБА_1 було укладено договір «Автопакет», відповідно до умов якого останній отримав кредит у розмірі 40 500 грн на умовах, визначених договором, з кінцевим терміном погашення 11 травня 2012 року.

Виконання ОСОБА_1 умов кредитного договору забезпечено договором поруки, укладеним того ж дня між ВАТ КБ «Надра», правонаступником якого є ПАТ «КБ «Надра», та ОСОБА_2

Відповідно до пункту 1.2 договору поруки поручитель відповідає перед кредитором у повному обсязі. Позичальник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники.

Пунктом 5.3 договору поруки визначено, що дія цього договору закінчується належним виконанням позичальником взятих на себе зобов'язань до договору «Автопакет».

ОСОБА_1 допустив утворення заборгованості, яка станом на 07 липня 2011 року складає 78 910,31 грн, із яких: 37 496,82 грн заборгованість за кредитом; 26 988,1 грн заборгованість за відсотками; 1 644,83 грн заборгованість за пенею; 6 607,64 грн сума інфляційної складової; 950,99 грн заборгованість за кредитною лінією; 712,43 грн заборгованість за нарахованими відсотками по кредитній лінії; 48,56 грн заборгованість за пенею за прострочення сплати платежів по кредитній лінії; 410,94 грн заборгованість за інфляційною складовою по кредитній лінії; 4 050 грн заборгованість за штрафом.

Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із частиною першою статті 598 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Відповідно до частин першої та другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад» ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Виконання зобов'язання може забезпечуватися порукою (частина перша статті 546 ЦК України).

Частиною другою статті 548 ЦК України встановлено, що недійсне зобов'язання не підлягає забезпеченню. Недійсність основного зобов'язання (вимоги) спричиняє недійсність правочину щодо його забезпечення, якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Тобто, за виключенням гарантії (стаття 562 ЦК України), лише дійсні вимоги можуть бути забезпечені.

Частинами першою, другою статті 553 ЦК України визначено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов'язання частково або у повному обсязі.

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Відповідно до частин першої і другої статті 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Тобто порука є додатковим (акцесорний) способом забезпечення виконання зобов'язань, а тому такі правочини щодо встановлення забезпечення матимуть юридичне значення тільки тоді, коли мають юридичну силу основні зобов'язання.

Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати достроково повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу (частина друга статті 1050 ЦК України).

Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

З матеріалів справи слідує, що 28 серпня 2009 року на адресу позичальника ОСОБА_1 банк надіслав претензію, у якій кредитор повідомив про існування заборгованості станом на 15 вересня 2009 року у розмірі

35 882,68 грн. Зазначив, що за умовами кредитного договору, у випадку неналежного виконання умов цього договору, банк має право вимагати достроково повернути всю суми кредиту. З посиланням на наведене, просив до 20 вересня 2009 року погасити заборгованість за кредитним договором, а саме, борг за кредитом, відсотки, штрафні санкції, страхові внески в розмірі 63 165,48 грн, а також відсотки і штрафні санкції, що будуть нараховані на день фактичної сплати боргу (а. с. 26).

Отже, надісланням наведеної претензії ПАТ «КБ «Надра» використало право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, та пені за порушення умов договору.

Такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов'язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом, а також неустойки.

Оскільки кредитор змінив строк виконання умов договору на 20 вересня 2009 року, до суду з цим позовом до поручителя звернувся лише у березні 2012 року, зі спливом шести місяців з дня настання строку виконання основного зобов'язання, визначених частиною четвертою статті 559 ЦК України, тобто порука припинилася.

Статтею 1050 ЦК України передбачено, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання.

Саме такі висновки містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року (справа № 14-10цс18) та від 04 липня 2018 року (справа № 14-154цс18).

Відступаючи від практики Верховного Суду України, ВеликаПалата Верховного Суду у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі №202/4494/16 (провадження №14-318цс18) прийшла висновку про презумпцію чинності поруки та неможливість її припинення на підставі частини четвертої статті 559 ЦК України з огляду на наявність рішення суду про стягнення кредитної заборгованості, оскільки таке рішення саме по собі свідчить про закінчення строку дії договору. А тому на правовідносини, які виникають після ухвалення рішення про стягнення заборгованості, порука не поширюється, якщо інше не встановлене договором поруки.

Оскільки ПАТ «КБ «Надра» вимог про стягнення з поручителя сплати встановленого індексу інфляції за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання, а також трьох процентів річних від простроченої суми на підставі положень статті 625 ЦК України не заявляв, колегія суддів приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог до ОСОБА_2 у зв'язку з відсутністю підстав для його задоволення.

В іншій частині рішення судів попередніх інстанцій не оскаржуються, а тому відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України Верховним Судом не перевіряються.

За змістом статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, у разі відмови в позові покладаються на позивача.

Керуючись статтями 400, 409, 412, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Заочне рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 06 серпня 2012 року та постанову апеляційного суду Запорізької області від 26 березня 2018 року в частині стягнення заборгованості з ОСОБА_2скасувати.

У задоволенні позовних вимог публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра»в особі філії публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» Запорізьке регіональне управління до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді С. Ю. Мартєв

В. В. Пророк

В. М. Сімоненко

І. М. Фаловська