Постанова

Іменем України

23 січня 2019 року

м. Київ

справа № 369/6361/15-ц

провадження № 61-2295св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Гулька Б. І., Синельникова Є. В. (суддя-доповідач), Хопти С. Ф., Черняк Ю.В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідач - ОСОБА_4,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області, у складі судді Дубас Т. В., від 31 липня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області, у складі колегії суддів: Волохова Л. А., Мельника Я. С., Матвієнко Ю. О., від 07 грудня 2017 року,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2015 року ОСОБА_3 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Свої вимоги ОСОБА_3 мотивувала тим, що у квартирі АДРЕСА_1 зареєстровано чотири особи: ОСОБА_3, її донька - ОСОБА_5, син - ОСОБА_4 та онука ОСОБА_6, що підтверджується довідкою, виданою ЖЕД № 4 м. Вишневе Києво-Святошинського району Київської області. Відповідач з грудня 2011 року не проживає у вищевказаній квартирі, участі в утримані, в тому числі проведенні поточних ремонтів квартири, сплаті вартості комунальних послуг, не приймає, і всі обов'язки, що випливають з договору найму житлового приміщення, покладені на позивача та її доньку.

У зв'язку з зазначеним, позивач просила позов задовольнити, визнати ОСОБА_4 таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 31 липня 2015 року позов задоволено. Визнано ОСОБА_4 таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідач втратив право користування жилим приміщенням, добровільно залишивши жиле приміщення і без поважних причин в ньому не проживаючи більше шести місяців, що відповідно до вимог статті 71 ЖК Української РСР є підставою для визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням.

Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 07 грудня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилено, а рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 31 липня 2015 року залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що судом першої інстанції при розгляді справи не допущено неправильного застосування норм матеріального права чи порушень норм процесуального права. Судом повно встановлено обставини справи, належним чином досліджені докази та обґрунтовано зроблено висновок про наявність підстав для задоволення позовних вимог.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 31 липня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 07 грудня 2017 року і передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції належним чином не було повідомлено позивача про дату та час розгляду справи, оскільки судові повістки надсилалися на адресу, за якою відповідач фактично не проживав, будучи позбавленим такого права позивачем. У зв'язку із неналежним повідомленням позивача про розгляд справи останній був позбавлений права на звернення до суду із зустрічними вимогами. Окрім того, судом першої інстанції було порушено положення частини першої статті 224 ЦПК України, 2004 року. Судами неправильно застосовано до спірних правовідносин положення статті 71 Української РСР та положення частини першої статті 405 ЦК України. Апеляційний суд, залишаючи без змін рішення районного суду, не надав належної оцінки доказам, наданим відповідачем, щодо його звернень до правоохоронних органів у зв'язку із перешкодами у користуванні житловим приміщенням, в якому він проживав із позивачем. Відповідач посилається на те, що він з 10 жовтня 2011 року з поважних причин не проживає у квартирі АДРЕСА_1.

У березні 2018 року ОСОБА_3 подала до Верховного Суду заперечення на касаційну скаргу, які мотивовано тим, що доводи касаційної скарги є безпідставними та такими, що не спростовують правильних висновків судів попередніх інстанцій. Факт непроживання відповідача у спірній квартирі підтверджується актами депутата Вишневої міської ради, яким надано належну оцінку судами. Відповідач проживає за іншою адресою, із відповідним позовом до суду про примусове вселення у квартиру АДРЕСА_1 не звертався.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеними вимогам закону ухвала суду апеляційної інстанції не відповідає.

Судами встановлено, що згідно довідки форми № 3 (без дати) в квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані наступні особи: ОСОБА_3 (наймач та власник особового рахунку), ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6

Згідно актів депутата Вишневої міської ради Києво-Святошинського району Київської області від 12 березня 2012 року, 17 травня 2012 року, 23 серпня 2012 року, 01 червня 2015 року громадянин ОСОБА_4 не проживає за місцем реєстрації в квартирі АДРЕСА_1 з грудня 2011 року до моменту складання актів.

Згідно витягів з журналу реєстрації Києво-Святошинського РВ ГУ МВС України у Київській області 10 жовтня 2011 року ОСОБА_4 звертався до правоохоронного органу у зв'язку із конфліктною ситуацією, яка виникла між ним та ОСОБА_3; 17 листопада 2011 року ОСОБА_4 звертався до правоохоронного органу у зв'язку із тим, що його матір ОСОБА_3 змінила вхідні двері, замки та ключі від замків у квартирі АДРЕСА_1; 12 липня 2014 року ОСОБА_4 звертався до правоохоронного органу у зв'язку із тим, що його сестра змінила замки у квартирі АДРЕСА_1 та перешкоджає доступу до вказаної квартири (а. с. 35-37).

За змістом статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно із частиною четвертою статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Стаття 71 ЖК Української РСР встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Відповідно до статті 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Аналіз статей 71, 72 ЖК Української РСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: непроживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин.

Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв'язку з чим поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи.

Європейський суд з прав людини вказував, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 41, від 02 грудня 2010 року).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 жовтня 2018 року у справі № 490/12384/16-ц зроблено висновок відносно застосування статей 71, 72 ЖК Української РСР, який полягає в тому, що саме на позивача процесуальний закон покладає обов'язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.

Згідно положень статті 212 ЦПК України, у редакції яка була чинною на момент розгляду справи, жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Крім того, за правилами частини першої статті 57 ЦПК України, у редакції яка була чинною на момент розгляду справи, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, районний суд, із урахуванням наданих позивачем актів депутата Вишневої міської ради Києво-Святошинського району Київської області від 12 березня 2012 року, 17 травня 2012 року, 23 серпня 2012 року, 01 червня 2015 року, як доказів непроживання відповідача з грудня 2011 року без поважних причин у займаній позивачем квартирі, дійшов висновку про доведеність позовних вимог та наявність підстав для визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням.

Погоджуючись із висновком районного суду про задоволення позовних вимог, апеляційний суд виходив із того, що відповідач добровільно залишив жиле приміщення і без поважних причин у ньому не проживав більше шести місяців, що відповідно до вимог статті 71 ЖК Української РСР є підставою для визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням.

Дійшовши вказано висновку, апеляційним судом не було надано належної оцінки доказам, на які відповідач посилався, обґрунтовуючи поважність причин не проживання у спірній квартирі, а саме витягам із журналу реєстрації звернень Києво-Святошинського РВ ГУ МВС України у Київській області, що підтверджують звернення відповідача 10 жовтня 2011 року, 17 листопада 2011 року, 12 липня 2014 року до правоохоронного органу у зв'язку із конфліктними ситуаціями з приводу користування квартирою

АДРЕСА_1. При цьому, апеляційним судом зроблено безпідставний висновок про те, що звернення ОСОБА_4 із заявами до правоохоронного органів не є належними та допустимими доказами того, що йому чинили перешкоди у користуванні житловим приміщенням.

Судом апеляційної інстанції не надано оцінки причинам непроживання ОСОБА_4 у квартирі АДРЕСА_1.

Враховуючи неодноразові звернення відповідача до правоохоронного органу у 2011 та 2014 роках, висновок апеляційного суду про те, що відповідач добровільно залишив жиле приміщення і без поважних причин у ньому не проживав з 2011 року, є передчасним.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку про невідповідність висновків апеляційного суду вимогам статей 60, 212, 303 ЦПК України, у редакції, яка була чинною на момент розгляду справи.

У відповідності до частини третьої та четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.

Частиною першою статті 400 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції під час розгляду справи в касаційному порядку не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

З урахуванням встановлених обставин, ухвала апеляційного суду підлягає скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. При новому розгляді справи суду необхідно об'єктивно дослідити вказані у цій постанові докази в сукупності з іншими доказами у справі, надати оцінку як доказам в цілому, так і кожному доказу окремо, мотивуючи відхилення або врахування кожного доказу.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4задовольнити частково.

Ухвалу Апеляційного суду Київської області від 07 грудня 2017 року скасувати та направити справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник
Судді О. В. Білоконь
Є. В. Синельников
С. Ф. Хопта
Ю. В. Черняк