Постанова

Іменем України

16 січня 2019 року

м. Київ

справа № 149/34/16-ц

провадження № 61-7548 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Висоцької В. С., Лесько А. О., Пророка В. В. (суддя-доповідач), Сімоненко В. М., Фаловської І. М.,

учасники справи:

позивач-ОСОБА_6,
відповідач-Уланівська сільська рада Хмільницького району Вінницької області,
треті особи: ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9,

розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_6 на рішення апеляційного суду Вінницької області у складі колегії суддів: Стадника І. М., Міхасішина І. В., Войтка Ю. Б., від 29 листопада 2016 року.

Встановив:

У січні 2016 року ОСОБА_6 звернувся до суду з позовом до Уланівської сільської ради Хмільницького району Вінницької області, треті особи: ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, про визнання права власності на спадкове майно.

Позовні вимоги мотивовані тим, що ІНФОРМАЦІЯ_2 року в с. Чепелі Хмільницького району Вінницької області помер ОСОБА_10, після смерті якого залишилася спадщина, яка складається із житлового будинку АДРЕСА_1. За життя батько розпорядився своїм майном на користь позивача, про що свідчить заповіт від 25 лютого 1991 року, який не змінено та не відмінено.

Будучи спадкоємцем за заповітом після смерті ОСОБА_10, він прийняв спадщину відповідно до пункту 1 частини першої статті 549 Цивільного кодексу УРСР від 1963 року, чинного на час виникнення спірних правовідносин, шляхом фактичного вступу в управління та володіння спадковим майном, однак без переоформлення спадкового майна не може повноцінно розпоряджатися ним.

Таким чином, просив визнати за ним в порядку спадкування право власності на житловий будинок № 8 житловою площею 36 кв. м, загальною площею 76,2 кв. м, ганок, веранду «а», веранду «а1», літню кухню «В», погріб з шиєю «Б», веранду «в», огорожу, ворота з хвірткою та криницю, що розташовані на АДРЕСА_1, які належали ОСОБА_10, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 року.

Рішенням Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 30 серпня 2016 року в задоволенні позову відмовлено; вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що існує розбіжність у написанні імені спадкодавця (ОСОБА_11/ОСОБА_12) в заповіті на користь позивача та у свідоцтві про смерть, а позивачем не надано до суду доказів про смерть саме ОСОБА_10.

Рішенням апеляційного суду Вінницької області від 29 листопада 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено повністю з інших підстав.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що суд першої інстанції неповно з'ясував обставини справи та передчасно дійшов висновків про відмову у задоволенні позову з підстав невідповідності імені спадкодавця. Відмовляючи у задоволенні позову апеляційний суд виходив з того, що спадкоємцем не вчинено дій, які б свідчили про прийняття ним спадщини за заповітом.

У касаційній скарзі, поданій у грудні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_6 просить скасувати рішення апеляційного суду та направити справу для продовження розгляду до апеляційного суду.

Обґрунтовуючи вимоги касаційної скарги, ОСОБА_6 посилається на порушення апеляційним судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

У лютому 2017 року ОСОБА_7 звернулася до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ із запереченням на касаційну скаргу ОСОБА_6, у якому просила відхилити касаційну скаргу ОСОБА_6

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

08 лютого 2018 року справу передано на розгляд Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 12 грудня 2018 року справа призначена до судового розгляду.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Частина третя статті 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частина друга статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно з пунктом 3 вказаної частини є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

До спірних правовідносин підлягають застосуванню такі норми права.

Відповідно до статей 548, 549 ЦК Української РСР, який підлягає застосуванню до спірних правовідносин, так як діяв на момент їх виникнення, для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття.

Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Як зазначено у пункті 1 частини першої статті 549 ЦК Української РСР, прийняття спадщини може бути підтверджено діями спадкоємців, які за своїм характером свідчать про те, що в шестимісячний строк із дня відкриття спадщини вони фактично вступили в управління або володіння спадковим майном.

Відповідно до пункту 124 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР (чинної на час відкриття спадщини) доказом вступу в управління чи володіння майном можуть бути: довідка управління будинками, правління житлово-будівельного кооперативу, виконавчого комітету місцевої Ради депутатів трудящих про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним, або про те, що спадкоємцем було взяте майно спадкодавця; довідка фінансового органу, органу держстраху чи іншого органу про те, що спадкоємцем після відкриття спадщини сплачувались податки або страхові платежі по обов'язковому окладному страхуванню або збори; квитанція про сплату податку, платежу, збору; копія рішення суду, яке вступило в законну силу, про встановлення факту своєчасного прийняття спадщини; запис в паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець був постійно прописаний в спадковому будинку в період шести місяців після дня смерті спадкодавця, та інші документи, що підтверджують факт вступу спадкоємця в управління чи володіння спадковим майном.

Доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном може служити наявність у спадкоємців ощадної книжки, квитанції про здані в ломбард речі, технічного паспорту на автомобіль чи мотоцикл або свідоцтва на моточовен та інших документів, виданих відповідними органами на ім'я спадкодавця на майно, користуватися яким можливо лише після належного оформлення прав на нього. Ці документи приймаються державним нотаріусом з урахуванням у кожному випадку всіх конкретних обставин і при відсутності заперечень з боку інших спадкоємців.

Верховний Суд України в постанові від 06 лютого 2013 року (провадження № 6-167цс12) висловив правову позицію, відповідно до якої згідно з положеннями статей 548, 549, 554 ЦК УРСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Для прийняття спадщини необхідне волевиявлення спадкоємця і здійснення ним певних дій. Спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини.

Судами встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 року у віці 72 роки помер ОСОБА_11, який проживав в с. ЧепеліХмільницького району Вінницької області, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1.

25 лютого 1991 року ОСОБА_10 склав заповіт, відповідно до якого все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося, і взагалі все те, що буде належати йому на день смерті і нащо за законом матиме право, заповідав ОСОБА_6

Як сторони, так і треті особи визнали ту обставину, що ОСОБА_11, і ОСОБА_10 це одна і та ж особа, заповіт на день смерті не було змінено чи скасовано, він зареєстрований в спадковому реєстрі. Позивач і треті особи по справі, які є рідними братом і сестрами, записані як «ОСОБА_6», «ОСОБА_7», «ОСОБА_7».

Жоден із спадкоємців ОСОБА_10 із заявою про прийняття спадщини не звертався, а тому спадкова справа після його смерті у Хмільницькій районній державній нотаріальній конторі не заводилась.

У касаційній скарзі ОСОБА_6 посилається на порушення апеляційним судом норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що судом безпідставно не враховано як докази правомірності позову довідку сільської ради про вступ його у володіння та управління майном та проект газифікації будинку.

Слід зазначити, що суд апеляційної інстанції належним чином дослідивши усі докази подані у справі обґрунтовано дійшов висновку про відмову у задоволенні позову, оскільки ОСОБА_6 не вчинено дій, які б свідчили про прийняття ним спадщини за заповітом та доказів протилежного до суду не надано. Прийняття спадщини як за заповітом, так і за законом є правом спадкоємця й залежить виключно від його власного волевиявлення. Для прийняття спадщини необхідне волевиявлення спадкоємця і здійснення ним певних дій.

Таким чином, суд апеляційної інстанції інстанцій з урахуванням наявних у матеріалах справи доказів, дійшов правильного висновку про відмову у задоволення позову, оскільки позивач належним чином не довів обґрунтованість своїх позовних вимог та не надав доказів щодо вчинення дій, що свідчать про намір прийняти спадщину. Судом апеляційної інстанції обґрунтовано спростовано доводи позивача, що прийняття ним спадщини шляхом вступу у володіння та управління спадковим майном підтверджується довідкою сільської ради та проектом газифікації будинку.

Наведені в касаційній скарзі доводи висновків суду апеляційної інстанції не спростовують і фактично зводяться до переоцінки доказів, що згідно зі статтею 400 ЦПК України на стадії перегляду справи у касаційному порядку не передбачено.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд апеляційної інстанції правильно встановив характер правовідносин між сторонами у справі та обґрунтовано застосував норми статей 548, 549 ЦК Української РСР, що регулюють спірні правовідносини, тому наявні підстави для залишення касаційної скарги без задоволення, а рішення без змін.

Враховуючи, що рішення суду апеляційної інстанцій слід залишити без змін, а скаргу без задоволення, суд касаційної інстанції не має підстав для зміни розподілу судових витрат, визначених судами попередніх інстанцій. Сторони не заявляли до відшкодування судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 419, 436 та підпунктом 4 пункту 1 розділу ХIII «Перехідні положення» ЦПК України,

Постановив:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Вінницької області від 29 листопада 2016 року залишити без змін.

Судовий збір за подання касаційної скарги покласти на ОСОБА_6.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. С. Висоцька

А.О. Лесько

В.В. Пророк

В.М. Сімоненко

І.М. Фаловська