Придніпровський районний суд м.Черкаси
Справа № 712/4543/19
У Х В А Л А

про відмову у відкритті провадження у цивільній справі

12.04.2019 Суддя Придніпровського районного суду м. Черкаси Шипович В.В. розглянувши позовну заяву ОСОБА_1, ОСОБА_2 до Соснівського районного суду м. Черкаси, суддів Соснівського районного суду м. Черкаси Троян Тетяни Євгенівни та Мельник Ірини Олександрівни про визнання бездіяльністю ухилення від розгляду процесуальних вимог та відшкодування шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

Позивачі, - ОСОБА_1 та ОСОБА_2 02.04.2019 подали до Соснівського районного суду м. Черкаси позов в порядку цивільного судочинства до відповідачів, - Соснівського районного суду м. Черкаси та суддів Соснівського районного суду м. Черкаси Троян Т.Є. і ОСОБА_3.

У своєму позові ОСОБА_1 та ОСОБА_2 просили визнати бездіяльністю безпідставне ухилення суддів та Соснівського районного суду м. Черкаси від розгляду процесуально законних вимог заявників та затвердити відповідні відшкодування матеріальної шкоди в розмірі 4000 гривень та моральної шкоди у розмірі 1000 гривень.

Ухвалою судді Соснівського районного суду м. Черкаси Пироженко В.Д. від 03.04.2019 на підставі ч.1 ст. 26 ЦПК України справу направлено до Апеляційного суду Черкаської області для визначення підсудності.

Ухвалою судді Апеляційного суду Черкаської області від 05.04.2019 підсудність справи за позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_2 визначена за Придніпровським районним судом м. Черкаси.

Відповідно до Протоколу від 08.04.2019 автоматизовного розподілу судової справи між суддями Придніпровського районного суду м. Черкаси головуючим суддею у справі визначено суддю Шиповича В.В..

При вирішенні питання про можливість відкриття провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до Соснівського районного суду м. Черкаси та суддів цього суду Троян Т.Є. та Мельник І.О., необхідно врахувати наступне.

Зі змісту позову ОСОБА_1 та ОСОБА_2 вбачається, що позивачі не згідні із процесуальною діяльністю суду, зокрема щодо визначення та заміни суддів для розгляду цивільної справи №712/15060/17 та прийнятими процесуальними рішеннями суддів при розгляді позову ОСОБА_1 (представником якої, за її твердженням, є ОСОБА_2В.), зокрема щодо зміни процесуального статусу співвідповідача на третю особу; ігнорування часткової відмови позивача від позовних вимог; не застосування положень про строк позовної давності; порушення порядку сплати судового збору; порушення порядку перевірки явки учасників справи та їх повноважень; порушення порядку фіксування судового засідання технічними засобами; порушення порядку ведення протоколу судового засідання; порушення строків прийняття відзивів; недопущення до участі у справі представника позивача; внесення неправдивої інформації до ухвали суду; бездіяльність в частині фіксування та відшкодування судових витрат позивача і її представника в сумі 4000 гривень, а також завданої моральної шкоди в сумі 1000 гривень.

За таких обставин позивачі вважали, що судді Троян Т.О., Мельник І.О. і Соснівський районний суд м. Черкаси вчиняють бездіяльність та безпідставно ухиляються від розгляду законних вимог позивача, що надходять до суду у письмовій формі, що призводить до нанесення матеріальної та моральної шкоди.

Згідно ч.4 ст. 263 ЦПК України, - при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Верховний Суд у Постанові від 10.01.2018 по цивільній справі №454/1642/16-ц, залишаючи без змін ухвалу суду першої інстанції про відмову у відкритті провадження у цивільній справі за позовом до суду про відшкодування шкоди, сформулював наступні висновки щодо застосування норм права, - суддя як посадова особа, що здійснює правосуддя, а також суд як орган, що здійснює правосуддя не можуть бути відповідачем або іншою стороною, яка бере участь у цивільній справі, за винятком випадків, коли суддя виступає як представник цієї установи, а не орган, що здійснює правосуддя. Особи мають право оскаржити судове рішення до судів вищої інстанції в порядку та з підстав, визначених у процесуальному законодавстві. Отже, чинне законодавство дає можливість особі повною мірою реалізувати своє право на оскарження судового рішення. Законність процесуальних актів і дій (бездіяльності) суддів, вчинених при розгляді конкретної справи, не може перевірятися за межами передбаченого законом процесуального контролю. За таких обставин належним відповідачем у таких спорах може бути лише держава, а не суди (судді), які діють від імені держави та виконують покладені на них державою функції правосуддя.

При цьому Верховний Суд вважав, що такий висновок відповідає вимогам статей 6, 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, положенням статей 56, 126, 129 Конституції України, роз'ясненням, викладеним у пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 13 червня 2007 року № 8 «Про незалежність судової влади» та у постанові Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 6 «Про деякі питання, що виникають у судовій практиці при прийнятті до провадження адміністративних судів та розгляді ними адміністративних позовів до судів і суддів».

До аналогічного висновку прийшов і Верховний Суд України у Постанові від 01 березня 2017 року по справі № 6-3139цс17.

Відповідно до ч.1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

Згідно ч.1 та ч.2 ст. 126 Конституції України незалежність і недоторканність суддів гарантуються Конституцією і законами України. Вплив на суддів у будь-який спосіб забороняється.

Офіційне тлумачення наведених положень здійснено у Рішенні Конституційного суду України №19-рп/2004 від 01.12.2004 року, зокрема, положення ч.1 ст. 126 Конституції України "незалежність і недоторканність суддів гарантуються Конституцією і законами України" у взаємозв'язку з іншими положеннями розділу VIII Основного Закону України треба розуміти так, що незалежність суддів є невід'ємною складовою їхнього статусу. Вона є конституційним принципом організації та функціонування судів, а також професійної діяльності суддів, які при здійсненні правосуддя підкоряються лише закону. Крім цього, положення частини другої статті 126 Конституції України "вплив на суддів у будь-який спосіб забороняється" треба розуміти як забезпечення незалежності суддів у зв'язку із здійсненням ними правосуддя, а також як заборону щодо суддів будь-яких дій незалежно від форми їх прояву з боку державних органів, установ та організацій, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб, фізичних та юридичних осіб з метою перешкодити виконанню суддями професійних обов'язків або схилити їх до винесення неправосудного рішення тощо.

Також, згідно з ч.3 ст. 6 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», втручання у здійснення правосуддя, вплив на суд або суддів у будь-який спосіб, неповага до суду чи суддів, збирання, зберігання, використання і поширення інформації усно, письмово або в інший спосіб з метою впливу на безсторонність суду забороняється і тягне за собою відповідальність, установлену законом.

Згідно п.10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 13.06.2007 №8 «Про незалежність судової влади», оскарження у будь-який спосіб судових рішень, діяльності судів і суддів щодо розгляду та вирішення справи поза передбаченим процесуальним законом порядком у справі не допускається і суди повинні відмовляти у прийнятті позовів та заяв з таким предметом.

Законність процесуальних актів і дій (бездіяльності) суду, вчинених при розгляді конкретної справи, не може перевірятися за межами передбаченого законом процесуального контролю. Намагання зробити це в конкретній справі шляхом подання окремого позову проти суду чи судді є протиправним втручанням у здійснення правосуддя і посяганням на процесуальну незалежність суду.

Здійснення правосуддя в Україні врегульовано конституційними нормами окремо від діяльності інших органів державної влади. Відповідно до ст. 62 Конституції України матеріальна і моральна шкода, завдана безпідставним засудженням, відшкодовується державою лише в разі скасування вироку як неправосудного. Проте й в цьому разі за заподіяну особі шкоду відповідає не суд або суддя, а держава.

Таким чином, зазначеними положеннями ст.ст. 62, 126, 129 Конституції України визначено, що рішення суду і відповідно до цього дії або бездіяльність судів у питаннях здійснення правосуддя, пов'язаних з підготовкою, розглядом справ у судових інстанціях тощо, можуть оскаржуватись у порядку, передбаченому процесуальними законами, а не шляхом оскарження їх дій (чи відшкодування матеріальної і моральної шкоди одночасно із оскарженням таких дій) до іншого суду, так як це буде порушувати принцип незалежності судів і заборону втручання в її вирішення незалежним судом.

Отже розгляд судом позовних вимог, незалежно від їх викладення та змісту, предметом яких є, по суті, оскарження процесуальних дій судді (суду), пов'язаних з розглядом справи (від стадії відкриття провадження у справі до розгляду по суті, перегляду судових рішень у передбачених процесуальним законом порядках і їх виконання) нормами ЦПК України чи іншими законами України - не передбачено.

ОСОБА_2 та ОСОБА_1, у разі незгоди із процесуальною діяльністю та судовими рішеннями суддів Троян Т.О., Мельник І.О. та Соснівського районного суду м. Черкаси мають право оскаржити їх у передбаченому законом порядку в межах розглядуваної справи №712/15060/17, а у випадку якщо позивачі вважають, що діями суддів та суду їм завдана шкода, то належним відповідачем у такій справі може бути лише держава, а не суд чи судді, які діють від імені держави та виконують покладені на них державою функції правосуддя.

Скарги на дії чи бездіяльність суддів при розгляді ними судових справ у передбачених законом випадках розглядаються органами і посадовими особами, які мають право ініціювати питання про дисциплінарну відповідальність.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 186 ЦПК України, суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Вимоги ОСОБА_2 та ОСОБА_1 до Соснівського районного суду м. Черкаси та суддів Соснівського районного суду м. Черкаси Троян Т.Є. та Мельник І.О. заявлені у позові від 02.04.2019 про визнання бездіяльністю ухилення від розгляду процесуальних вимог та відшкодування шкоди, не носять цивільно-правового характеру, що виключає можливість вирішення даного спору у порядку ЦПК України, а відтак у відповідності до ст.186 ЦПК України необхідно відмовити у відкритті провадження у цивільній справі.

Керуючись ст. 186, 263, 353, 354 ЦПК України, -

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті провадження у цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_1, ОСОБА_2 до Соснівського районного суду м. Черкаси, суддів Соснівського районного суду м. Черкаси, ОСОБА_4 та ОСОБА_3 про визнання бездіяльністю ухилення від розгляду процесуальних вимог та відшкодування шкоди, - оскільки заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до Апеляційного суду Черкаської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом пятнадцяти днів з дня її складення. Учасник справи, якому повна ухвала суду не була вручена у день її складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом пятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя: ОСОБА_5