КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/3903/2019
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 квітня 2019 року місто Київ

справа № 755/13824/17

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді: Борисової О.В.

суддів: Ратнікової В.М., Левенця Б.Б.

розглянув в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 13 грудня 2018 року, ухвалене під головування судді Арапіної Н.Є., повний текст рішення складено 22 грудня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, третя особа: Публічне акціонерне товариство «Національна акціонерна страхова компанія «ОРАНТА» про відшкодування матеріальної шкоди завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, -

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2017 року позивач звернулася до суду з позовом до відповідача про відшкодування матеріальної шкоди завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, в якому просила суд стягнути з відповідача різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою у розмірі 54290,78 грн.

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 13 грудня 2018 року позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 вартість відновлюваного ремонту у розмірі 25572,29 грн. та витрати по сплаті судового збору у розмірі 300 грн.

В решті вимог відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції відповідач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права, неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, просив рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування вимог посилався на те, що він не погоджується з рішенням суду при визначенні розміру стягнутої на користь позивача майнової шкоди - вартості відновлювального ремонту.

Вказував, що згідно дослідження №АА0508МР-03.01/5 від 03 січня 2017 року, вартість матеріального |збитку - відновлювального ремонту з урахуванням зносу автомобіля позивача складає 42992,12 грн.; вартість відновлювального ремонту ТЗ позивача без урахування зносу складає 69249,41 грн.; страхова виплата склала 43672,12 грн.; водночас фактично позивачем витрачено на ремонт автомобіля 97962,90 грн., однак суд стягнув з нього 25572,29 грн. - різницю згідно з ст.1194 ЦК України, що є невірним.

Посилався на те, що суд першої інстанції помилково застосував зі звіту виконаного ПАТ «HACK «ОРАНТА» величину вартості відновлювального ремонту ТЗ позивача без урахування зносу, яка складає 69249,41 грн., оскільки дана сума перевищує пряму дійсну шкоду заподіяну позивачу, а тому не призводить до обов'язку її оплачувати саме відповідачем.

Вказував, що обсяг відповідальності відповідача перед позивачем не може перевищувати реальних збитків завданих останньому.

Зазначав, що різниця між вартістю відновлювального ремонту в сумі 69249,41 грн. та матеріальним збитком з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу замінних запчастин у сумі 42992,12 грн. становить 25572,29 грн. та є не що інше як поліпшення автомобіля позивача.

Зауважував, що після проведення ремонту та заміни пошкоджених запчастин на нові при їх повторному пошкодженні знос на них нараховуватись не буде, тобто, пошкоджений автомобіль позивача став дорожчим на вище вказану різницю у вартості нових запчастин, що були замінені.

Посилався на те, що згідно ЦК України, Методики товарознавчої експертизи та оцінки колійних транспортних засобів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України та Фонду державного майна України від 24 листопада 2003 року №142/5/2092, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 24 листопада 2003 року за №1074/8395, постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №4 від 01 березня 2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» розмір шкоди встановлений на рівні дійсної вартості заподіяного матеріального збитку, що визначається експертним шляхом і дорівнює сумі вартості відновлювального ремонту з урахуванням значення коефіцієнту фізичного зносу складників КТЗ та величини втрати товарної вартості.

Вказував, що за загальним правилом особа, на користь якої здійснено страхування (потерпілий), не має права звернутися безпосередньо до страхувальника. Вимога про відшкодування шкоди пред'являється до страховика. Проте якщо страхового відшкодування (сплату якого проводить страховик) недостатньо, страхувальник (для повного відшкодування завданої ним шкоди) зобов'язаний сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Тобто ст.1194 ЦК України з метою захисту прав потерпілого встановлює додаткову (субсидіарну) відповідальність страхувальника.

Зазначав, що цивільно-правова відповідальність відповідача як володільця джерела підвищеної небезпеки на момент ДТП була застрахована в ПАТ «HACK «ОРАНТА» і шкода завдана в результаті ДТП майну позивача у повному обсязі покривається за рахунок обов'язкового виду страхування, за яким ліміт відповідальності страховика становить 100000 грн. на одного потерпілого.

Посилався на те, що виплачена ПАТ «HACK «ОРАНТА» на користь позивача сума страхового відшкодування в розмірі 42672,12 грн. не перевищує ліміт відповідальності страховика, який становить 100000 грн. на одного потерпілого.

Вважає, що він не повинен сплачувати позивачу різницю у відшкодуванні, оскільки така різниця відсутня, взагалі не визначена, а шкода (збиток) повністю відшкодована і не оспорювалася, що узгоджується із позицією викладеною у постанові Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі №642/4558/16-ц.

Від представника позивача до Київського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу відповідача, в якому останній вказував, що апеляційна скарга є необгрунтованою, а її доводи не спростовують висновків суду першої інстанції. Просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Зазначав, що суд першої інстанції детально та в повному обсязі навів обґрунтування прийнятого ним рішення, зазначивши відповідні норми, якими він при цьому керувався.

Вказував, що доводи апеляційної скарги про те, що стягнення з відповідача на користь позивача різниці в сумі 25572,29 грн. є не що іншим, як поліпшенням автомобіля позивача, а також про відсутність підстав для застосування ст.1194 ЦК України - є безпідставним, суперечить вимогам діючого законодавства та грубо порушувало б права потерпілої особи, якій поза її волею, внаслідок грубого порушення Правил дорожнього руху України водієм ОСОБА_1 було суттєво пошкоджено транспортний засіб, який є її особистою власністю.

Третя особа ПАТ «HACK «ОРАНТА» подала відзив на апеляційну скаргу, в якій просила залишити рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 13 грудня 2018 року без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. При цьому у відзиві посилалася на те, що звернення до відповідача - як особи відповідальної за збиток, завданий власнику транспортного засобу «Nissan Tiida 1/6» д.н.з. НОМЕР_1 з вимогою про сплату різниці між фактичним розміром шкоди і страховим відшкодуванням є законним правом позивача. Вказувала на те, що згідно з Положенням про порядок та умови проведення обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників транспортних засобів, затверджених постановою Кабінетом Міністрів України від 28 вересня 1996 року №1175, страховиком відшкодовується третій особі завдана внаслідок пошкодження транспортного засобу саме пряма шкода, в якій враховується вартість пошкоджених деталей транспортного засобу на момент ДТП, а саме з урахуванням фізичного зношення транспортного засобу, а не вартість нових деталей.

У порядку ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірі прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно з ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Тому, розгляд справи здійснюється без виклику сторін в порядку письмового провадження.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, з'ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

З матеріалів справи вбачається, що 09 грудня 2016 року відповідач, керуючи транспортним засобом «ВАЗ 21074», д.н.з. НОМЕР_3 здійснив проїзд перехрестя вул. М. Кибальчича та бул. Перова в місті Києві на заборонений сигнал світлофора, внаслідок чого здійснив зіткнення з автомобілем «Nissan Tiida 1/6» д.н.з. НОМЕР_2, який належить позивачу, що призвело до пошкодження транспортних засобів.

Постановою Дніпровського районного суду міста Києва від 20 січня 2017 року ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 20 неоподаткованих мінімумів доходів громадян.

Відповідно до ч.6 ст.82 ЦПК України, вирок в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов'язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мани місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Судом встановлено, що цивільно-правова відповідальність відповідача, як власника наземного транспортного засобу «ВАЗ 21074», д.н.з. НОМЕР_3, застрахована в ПАТ «НАСК «ОРАНТА» відповідно до полісу №АК/04112805 обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

10 грудня 2016 року позивач звернулася до ПАТ «НАСК «ОРАНТА» із заявою про виплату страхового відшкодування (а.с.136).

Згідно дослідження №АА0508МР-03.01/5 від 03 січня 2017 року складеного головним спеціалістом ТОВ «Гарант-АСІСТАНС» матеріальний збиток, завданий власнику автомобіля «Nissan Tiida 1/6» д.н.з. НОМЕР_1 в результаті його пошкоджень при ДТП, складає 42992,12 грн.

При цьому як зазначено у вказаному дослідженні вартість відновлюваного ремонту без урахування значення коефіцієнту фізичного зносу (0,45) становить 69249,41 грн. (а.с. 140-142).

Згідно листа ПАТ «НАСК «ОРАНТА» від 22 червня 2017 року №09-02-12/6108 остання відповідно до поданої заяви ОСОБА_2 здійснила їй виплату страхового відшкодування у розмірі 43672,12 грн. (а.с. 7).

Оскільки потерпіла звернулася до страховика й одержала страхове відшкодування, але його недостатньо для повного відшкодування шкоди, деліктне зобов'язання зберігається до виконання особою, яка завдала шкоди, свого обов'язку згідно з ст.1194 ЦК України - відшкодування потерпілому різниці між фактичним розміром шкоди та страховою виплатою (страховим відшкодуванням), яка ним одержана від страховика

Судом першої інстанції встановлено, що позивач згідно товарного чеку №05042017/18 від 05 квітня 2017 року придбала запасні частини на загальну суму 64448,10 грн. (а.с.11).

10 травня 2017 року позивач сплатила кошти за усунення пошкоджень у розмірі 23217,20 грн., з яких 7752 грн. - ремонт задньої частини автомобіля, не пов'язаний з дорожньо-транспортною пригодою, яка сталася з вини відповідача (а.с.12), а також сплатила кошти по оплаті малярних та антикорозійних робіт у розмірі 10297,60 грн. (а.с.14-15).

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що суми страхового відшкодування, виплаченого ПАТ «HACK «ОРАНТА» на проведення відновлювального ремонту пошкодженого транспортного засобу позивача недостатньо для повного відшкодування шкоди, завданої відповідачем.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Згідно з ч.2 ст.1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Пунктом 1 ч.2 ст.22 ЦК України встановлено, що збитками є втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Пунктом 9.1 ст.9 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» встановлено, що страхова сума - це грошова сума, у межах якої страховик зобов'язаний здійснити виплату страхового відшкодування відповідно до умов договору страхування.

Відповідно до ст.29 цього Закону, у зв'язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов'язані з відновлюваним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством.

Частиною 2 ст.1192 ЦК України визначено, що розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Чинним законодавством передбачено як стягнення відшкодування шкоди на підставі звітів про вартість матеріальної шкоди для подальшого ремонту автомобіля, або отримання відшкодування, якщо особа не бажає відновлювати транспортний засіб, так і за доказами про реально понесені витрати на відновлювальний ремонт автомобіля.

Судом встановлено, що позивач отримала від ПАТ НАСК «ОРАНТА» страхове відшкодування у сумі 43672,12 грн. виходячи із сум, визначених у дослідженні від 03 січня 2017 року про визначення розміру матеріального збитку.

З матеріалів справи вбачається, що позивач здійснила дії щодо ремонту автомобіля та на підтвердження вчинення вказаних дій надала: копію акту виконаних робіт, квитанції на проведення їх оплати, копію товарного чеку, копію видаткової накладної.

Відповідно до ст.1194 ЦК України, особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов'язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Як було роз'яснено у п.9 постанови Пленум Верховного Суду України від 27 березня 1992 року №6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» якщо для відновлення попереднього стану речі, що мала певну зношеність (наприклад, автомобіля), були використані нові вузли, деталі, комплектуючі частини іншої модифікації, що випускаються взамін знятих з виробництва однорідних виробів, особа, відповідальна за шкоду, не вправі вимагати врахування зношеності майна або меншої вартості пошкоджених частин попередньої модифікації. Зношеність пошкодженого майна враховується у випадках стягнення на користь потерпілого його вартості (при відшкодуванні збитків).

Відповідно до роз'яснень, викладених у п.14 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 4 від 01 березня 2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», якщо для відновлення попереднього стану речі, що мала певну зношеність (наприклад автомобіля), було використано нові вузли, деталі, комплектуючі частини, у тому числі іншої модифікації, що випускаються в обмін знятих з виробництва однорідних виробів, особа, відповідальна за шкоду, не має права вимагати врахування зношеності майна або меншої вартості пошкоджених частин попередньої модифікації. Зношеність пошкодженого майна враховується у випадках стягнення на користь потерпілого вартості такого майна (у разі відшкодування збитків).

У матеріалах справи відсутні докази можливості проведення ремонту без заміни пошкоджених деталей на нові. При цьому позивач надала докази про те, що така заміна реально відбулася.

Аналіз змісту ст.ст.1192, 1194 ЦК України, ст.29 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» дає підстави вважати, що відшкодуванню підлягають реально понесені витрати для відновлення пошкодженого майна, і якщо пошкоджено було не нове майно, а майно, яке мало ступінь зносу, то за відсутності доказів можливості відновлення такого майна без заміни певних деталей на нові винна особа у спричиненні шкоди повинна сплачувати різницю між дійсною вартістю майна, яке пошкоджено з її вини та вартістю нового майна. При цьому, особа винна у спричиненні шкоди має право вимагати передачі їй замінених деталей.

Разом з тим в суді першої інстанції відповідач не ставив питання щодо передачі йому пошкоджених деталей, які були замінені на нові.

ТОВ «НАСК «ОРАНТА» відповідно до норм Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» виконало свої зобов'язання за укладеним полісом обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів у повному обсязі.

А відтак, встановивши, що вартість майнового збитку, завданого позивачу пошкодженням її автомобіля внаслідок ДТП, яка сталася з вини відповідача, перевищує виплачений позивачу розмір страхового відшкодування, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що з відповідача, як з винної особи, на користь позивача підлягає стягненню різниця між фактичним розміром понесених витрат, яку суд першої інстанції визначив на рівні вартості відновлюваного ремонту, зазначеного в дослідженні - 69249,41 грн. та виплаченим страховим відшкодуванням у розмірі 43677,12 грн., що становить 25572,29 грн.

Згідно з ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відповідачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження не оплати вартості відновлювального ремонту у загальному розмірі 97962,90 грн.

Виходячи з вищевикладеного доводи апелянта про те, що відсутні підстави для стягнення з відповідача на користь позивача на підставі ст.1194 ЦК України невідшкодованої шкоди колегія суддів відхиляє.

Посилання відповідача в апеляційній скарзі на те, що особа, на користь якої здійснено страхування (потерпілий) не має права звернутися безпосереньо до страхувальника оскільки цивільно-правова відповідальність відповідача як володільця джерела підвищеної небезпеки на момент ДТП була застрахована в ПАТ «HACK «ОРАНТА» і шкода завдана в результаті ДТП майну позивача у повному обсязі покривається за рахунок обов'язкового виду страхування, за яким ліміт відповідальності страховика становить 100000 грн. на одного потерпілого та те, що виплачена ПАТ «HACK«ОРАНТА» на користь позивача сума страхового відшкодування в розмірі 42672,12 грн., не перевищує ліміт відповідальності страховика, колегія суддів вважає необгрунтованими, з огляду на наступне.

Так, відносини між ОСОБА_1 та його страховиком ПАТ «НАСК «ОРАНТА» регулюються умовами, визначеними у договорі обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, та правилами статті 29 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», згідно з якою у зв'язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов'язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством.

У постанові Верховного Суду України від 02 грудня 2015 року у справі №6-691цс15 зроблено висновок про те, що правильним є стягнення із винного водія різниці між фактичною вартістю ремонту з урахуванням заміни зношених деталей на нові (без урахування коефіцієнта фізичного зносу) та страховим відшкодуванням, виплаченим страховиком у розмірі вартості відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля з урахуванням зносу деталей, що підлягають заміні, оскільки в цьому випадку у страховика не виник обов'язок з відшкодування такої різниці незважаючи на те, що вказані збитки є меншими від страхового відшкодування (страхової виплати).

Оскільки ПАТ «НАСК «ОРАНТА» виплатило позивачу страхове відшкодування у розмірі, визначеному статтею 29 вищевказаного Закону - вартість відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля з урахуванням фізичного зносу, то у страховика не виникло обов'язку з відшкодування різниці між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою, незважаючи на те, що збитки є меншими від страхової суми (ліміту відповідальності).

Доводи апеляційної скарги щодо невірного застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки судом першої інстанції вірно застосовані норми матеріального права та колегією суддів не встановлено порушення норм процесуального права.

Суд першої інстанції дав належну оцінку доказам відповідно до ст.ст.77, 78 ЦПК України.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

На основі повно та всебічно з'ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, колегія суддів приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст.268, 367, 368, 374, 375, 381-383 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 13 грудня 2018 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків зазначених в частині 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий:

Судді: