Постанова

Іменем України

23 січня 2019 року

м. Київ

справа № 756/5005/16-ц

провадження № 61-20707св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Крата В. І. (суддя-доповідач), Антоненко Н. О., Журавель В. І.,

учасники справи:

позивач - приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Здорово»,

відповідач - ОСОБА_4,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Здорово», яка підписана представником Левківським Миколою Анатолійовичем, на рішення Апеляційного суду м. Києва від 11 січня 2017 року у складі колегії суддів: Кравець В. А., Левенця Б. Б., Слободянюк С. В.,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2016 року ПАТ «Страхова компанія «Здорово» звернулося з позовом до ОСОБА_4 про стягнення виплаченого страхового відшкодування в порядку регресу.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 02 травня 2013 року з вини відповідача ОСОБА_4, цивільно-правова відповідальність якого була застрахована у ПАТ «Страхова компанія «Здорово», сталася ДТП, в результаті якої автомобіль FORD C-MAX», державний реєстраційний номер НОМЕР_1, під керуванням ОСОБА_6, зазнав механічних пошкоджень на суму 19 788 грн.

За зверненням ОСОБА_6 ПАТ «Страхова компанія «Здорово» було йому виплачено страхове відшкодування в розмірі 19 788 грн. Оскільки відповідач протягом трьох днів з дня настання ДТП не повідомив про це страховика, то у ПАТ «Страхова компанія «Здорово» виникло право вимоги до відповідача.

Позивач просив стягнути з відповідача суму сплаченого страхового відшкодування в розмірі 19 788 грн у порядку регресу та вирішити питання про розподіл судових витрат.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 09 листопада 2016 року в складі судді: Маринченко М. М. позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ПАТ «Страхова компанія «Здорово» 19 788,95 грн виплаченого страхового відшкодування та понесені судові витрати у розмірі 1 378 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що оскільки відповідач не звертався до страховика з приводу повідомлення про настання страхового випадку, то виплачене страховиком потерпілій особі страхове відшкодування підлягає стягненню з відповідача.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 11 січня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 задоволено. Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 09 листопада 2016 року скасовано та в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що сам по собі факт неповідомлення відповідачем страховику про настання страхового випадку не може бути підставою для стягнення виплаченого страхового відшкодування в порядку регресу, оскільки позивач не навів будь-яких доказів, які би свідчили про те, що неповідомленням відповідача про настання страхового випадку йому заподіяно шкоди або таке неповідомлення стало наслідком безпідставної виплати страхового відшкодування, що відповідає висновку, який міститься у постанові Верховного Суду України від 16 вересня 2015 року у справі № 6-284цс15.

У лютому 2017 року ПАТ «Страхова компанія «Здорово» через представника Левківського М. А. подало касаційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржене рішення і залишити в силі рішення суду першої інстанції.При цьому посилалося на те, що апеляційним судом неправильно застосовано норми матеріального права та порушено норми процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що відповідач без поважних причин не повідомив позивача про настання страхового випадку, що позбавило можливості ПАТ «Страхова компанія «Здорово» направити свого представника на місце ДТП для визначення причин настання страхового випадку та розміру збитків. У зв'язку із цим виплату страхового відшкодування було здійснено лише на підставі тих документів, що надані потерпілим і це призвело до безпідставності виплати.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06 лютого 2017 року відкрито касаційне провадження у справі.

У статті 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України справу передано до Касаційного цивільного суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Колегія суддів відхиляє аргументи, які викладені у касаційній скарзі, з таких мотивів.

Суди встановили, що 28 вересня 2012 року ОСОБА_7 (страхувальник) уклав з ПАТ «Страхова компанія «Здорово» (страховик) договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів поліс № АВ/3709824, строком дії з 29 вересня 2012 року по 28 вересня 2013 року включно, за умовами якого застраховано цивільно-правову відповідальність осіб, які керують забезпеченим транспортним засобом «Сітроен», державний реєстраційний номер НОМЕР_2.

02 травня 2013 року по вулиці Скляренка в місті Києві сталася ДТП за участю автомобіля марки «FORD С-МАХ», державний реєстраційний номер НОМЕР_1, під керуванням ОСОБА_6, що належить ОСОБА_6, та автомобіля марки «CITROEN JUMPER», державний реєстраційний номер НОМЕР_2, під керуванням ОСОБА_4 Внаслідок ДТП автомобілі отримали механічні пошкодження.

Постановою Оболонського районного суду м. Києва від 04 червня 2013 року у справі № 3-3014/13 ОСОБА_4 визнано винним у вчиненні ДТП від 02 травня 2013 року та притягнуто до адміністративної відповідальності у вигляді штрафу на користь держави у розмірі 340 грн.

На підставі полісу № АВ/3709824, повідомлення про ДТП та заяви від 31 липня 2013 року про виплату страхового відшкодування, поданих ОСОБА_6, який є власником автомобіля «Форд», державний реєстраційний номер НОМЕР_1, звіту ТОВ «Експертно-Асистуюча Компанія «Фаворит» №2516/4 від 05 липня 2013 року страховою компанією ПАТ «Страхова компанія «Здорово» складено страховий акт № 366/ГО/13-150/1/13, яким визначено суму страхового відшкодування, яке підлягає сплаті ОСОБА_6, у розмірі 16 490,79 грн, а 29 липня 2014 року ПАТ «Страхова компанія «Здорово» складено страховий акт №366/ГО/К1, яким визначено суму страхового відшкодування, яка підлягає сплаті ОСОБА_6, у розмірі 3 298,16 грн.

04 липня 2014 року ПАТ «Страхова компанія «Здорово» перерахувало ОСОБА_6 страхове відшкодування на відновлювальний ремонт автомобіля «FORD С-МАХ», державний номер НОМЕР_1, у розмірі 16 490,79 грн, що підтверджується платіжним дорученням №1032 від 04 липня 2014 року.

22 серпня 2014 року ПАТ «Страхова компанія «Здорово» перерахувало ОСОБА_6 страхове відшкодування на відновлювальний ремонт автомобіля «Форд», державний реєстраційний номер НОМЕР_1, у розмірі 3 298,16 грн, що підтверджується платіжним дорученням №1334 від 22 серпня 2014 року.

При задоволенні позову суд першої інстанції зробив висновок, що оскільки відповідач не звертався до страховика з приводу повідомлення про настання страхового випадку, то виплачене страховиком потерпілій особі страхове відшкодування підлягає стягненню з відповідача.

При скасуванні рішення суду першої інстанції та ухваленні нового про відмову у задоволенні позову апеляційний суд застосувавши висновок, що міститься у постанові Верховного Суду України від 16 вересня 2015 року у справі № 6-284цс15, вказав, що сам по собі факт неповідомлення відповідачем страховику про настання страхового випадку не може бути підставою для стягнення виплаченого страхового відшкодування в порядку регресу, оскільки позивач не навів будь-яких доказів, які би свідчили про те, що неповідомленням відповідача про настання страхового випадку йому заподіяно шкоди або таке неповідомлення стало наслідком безпідставної виплати страхового відшкодування.

Колегія суддів погоджується із цим висновком апеляційного суду з таких підстав.

У підпункті «ґ» 38.1.1 пункту 38.1 статті 38 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що страховик після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, якщо він не повідомив страховика у строки і за умов, визначених у підпункті 33.1.2 пункту 33.1 статті 33 цього Закону.

Відповідно до підпункту 33.1.4 пункту 33.1 статті 33 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання дорожньо-транспортної пригоди, яка може бути підставою для здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати), водій транспортного засобу, причетний до такої пригоди, зобов'язаний невідкладно, але не пізніше трьох робочих днів з дня настання дорожньо-транспортної пригоди, письмово надати страховику, з яким укладено договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ), повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду встановленого МТСБУ зразка, а також відомості про місцезнаходження свого транспортного засобу та пошкодженого майна, контактний телефон та свою адресу. Якщо водій транспортного засобу з поважних причин не мав змоги виконати зазначений обов'язок, він має підтвердити це документально.

Такий обов'язок установлений законодавством для надання страховику можливості перевірити обставини ДТП власними силами і запобігти необґрунтованим виплатам.

Факт неповідомлення страховика про ДТП є підставою для відшкодування страхувальником у порядку регресу сплаченого страховиком страхового відшкодування. Проте в разі, якщо факт настання страхового випадку зафіксований правоохоронними органами; відповідач як особа, винна в ДТП, притягнутий до адміністративної відповідальності; страховик сплатив страхове відшкодування, то сам по собі факт неповідомлення відповідачем страховика про настання страхового випадку не може братися за основу ухвалення рішення, яке повинно ґрунтуватись на загальних положеннях про відшкодування шкоди у недоговірних зобов'язаннях.

Це узгоджується із висновками, викладеними у постановах Верховного Суду України від 16 вересня 2015 року у справі № 6-284цс15 та від 22 березня 2017 року у справі № 6-2011цс16.

Отже, встановивши, що факт настання страхового випадку ніким не оспорюється; він зафіксований правоохоронними органами; відповідач як особа, винна в ДТП, притягнутий до адміністративної відповідальності; сама страхова компанія відповідача його визнала, узгодила із потерпілим розмір страхового відшкодування та сплатила його, висновки судів про те, що неповідомлення страховика про настання страхового випадку є підставою для пред'явлення регресного позову, не ґрунтуються на правильному застосуванні підпункту 33.1.4 пункту 33.1 статті 33, підпункту «ґ» 38.1.1 пункту 38.1 статті 38 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Апеляційний суд встановив, що ПАТ «Страхова компанія «Здорово» не доведено, що відсутність письмового повідомлення про ДТП призвело до необґрунтованих виплат.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржене рішення ухвалене без додержання норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що, відповідно до положень статті 400 ЦПК України, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду. У зв'язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржене рішення без змін.

Оскільки оскаржене рішення залишено без змін, а скарга без задоволення, то судовий збір за подання касаційної скарги покладається на особу, яка подала касаційну скаргу.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Здорово», яка підписана представником Левківським Миколою Анатолійовичем, залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду м. Києва від 11 січня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. І. Крат

Н.О. Антоненко

В.І. Журавель