Постанова

Іменем України

10 січня 2019 року

м. Київ

справа № 523/705/16-ц

провадження № 61-18480св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Хопти С. Ф. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - ОСОБА_2,

представник відповідача - ОСОБА_3,

треті особи: Суворовська районна адміністрація Одеської міської ради, Приморська районна адміністрація Одеської міської ради,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2, подану представником - ОСОБА_3, на рішення Апеляційного суду Одеської області від 08 грудня 2016 року у складі колегії суддів: Гончаренка В. М., Короткова В. Д., Таварткіладзе О. М.,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2, треті особи: Суворовська районна адміністрація Одеської міської ради, Приморська районна адміністрація Одеської міської ради про надання дозволу на виїзд неповнолітньої дитини за межі України без згоди та супроводу батька, про надання дозволу без згоди батька оформляти документи на тимчасовий виїзд або супроводу неповнолітньої дитини.

Позовна заява мотивована тим, що малолітній ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, постійно проживає з нею. Шлюб між нею та батьком малолітнього сина ОСОБА_2, було розірвано 24 квітня 2014 року. Після розірвання шлюбу вона зареєструвала шлюб з громадянином Австрії ОСОБА_6 З метою належного виховання свого сина, вважає, що син повинен проживати разом з нею в Австрії, де постійно проживає її чоловік. Вона отримала візу на тимчасове проживання в Австрії, має роботу. Крім того, зазначила, що син має хворобу, яка не може бути вилікувана в Україні, проте, в Австрії така хвороба лікується. Також зазначала, що оскільки ОСОБА_2 не надає дозволу на виїзд дитини добровільно, це потребує постійних її звернень до суду щодо надання дозволу на кожний окремий виїзд, які пов'язані із певним часом розгляду справ у суді, що може призвести до зриву запланованого заздалегідь виїзду, а, отже, вона не має можливості отримати згоду на виїзд дитини за межі України саме в потрібний час.

Ураховуючи зазначене, ОСОБА_1 просила суд надати їй дозвіл на виїзд її малолітнього сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, у її супроводі або у супроводі її законного представника без згоди та супроводу батька з 20 січня 2016 року по 28 грудня 2018 року, за межі України

у будь-яку країну Європейського Союзу, у тому числі: Австрію, Бельгію, Великобританію, Грецію, Данію, Естонію, Ірландію, Іспанію, Італію, Латвію, Литву, Люксембург, Мальту, Німеччину, Польщу, Португалію, Словаччину, Словенію, Угорщину, Фінляндію, Францію, Чехію, Швецію, також Російську Федерацію, Білорусь, Молдову, Туреччину, а також дати їй дозвіл на оформлення проїзних документів на неповнолітнього сина.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 29 вересня 2016 року у складі судді Бузовського В. В. в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що вимоги ОСОБА_1 про надання судом тривалого дозволу на виїзд за кордон із можливістю перебування малолітньої дитини без згоди та супроводу батька в Австрії, Бельгії, Великобританії, Греції, Данії, Естонії, Ірландії, Іспанії, Італії, Латвії, Литві, Люксембурзі, Мальті, Німеччині, Польщі, Португалії, Словаччині, Словенії, Угорщині, Фінляндії, Франції, Чехії, Швеції, також в Російській Федерації, Білорусі, Молдові, Туреччині, без зазначення конкретних строку, держави, місця перебування в зазначеній державі, мети виїзду із належним підтвердженням (оздоровлення, змагання, лікування, екскурсії, тощо) не передбачені законодавством України, тому не підлягають задоволенню.

Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 08 грудня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 29 вересня 2016 року скасовано.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про надання дозволу на виїзд неповнолітньої дитини за межі України без згоди та супроводу батька, про надання дозволу без згоди батька оформляти документи на тимчасовий виїзд або супроводу неповнолітньої дитини задоволено частково. Надано дозвіл на виїзд ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, за межі України в Республіку Австрія без дозволу (згоди) батька дитини

ОСОБА_2 строком з 08 грудня 2016 року по 28 грудня 2018 року. Дозволено ОСОБА_1 або її офіційному представнику без згоди батька дитини ОСОБА_2, оформляти документи для тимчасового виїзду або супроводу неповнолітньої дитини ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, за межі України в Республіку Австрія без дозволу (згоди) батька дитини ОСОБА_2 строком з 08 грудня 2016 року по 28 грудня 2018 року.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що метою

ОСОБА_1 виїзду із її малолітнім сином ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, є здійснення його лікування, який згідно до медичного висновку державної установи «Інститут очних хвороб і тканинної терапії ім. В. П. Філатова Національної академії медичних наук» має діагноз: OU - «Гіперметропія слабого ступеню. Катаральний кон'юнктивіт» та здійснені відповідні рекомендації для лікування, за таких обставин її позовні вимоги підлягають задоволенню.

У касаційній скарзі, поданій у січні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ ОСОБА_2,

в особі представника - ОСОБА_3, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права й порушення норм процесуального права, просив рішення апеляційного суду скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції не виконав вимоги Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», надавши дозвіл на виїзд закордон малолітньої дитини без згоди та супроводу батька, не на конкретний виїзд (одноразовий), з визначенням його початку й закінчення, а вказавши строк тривалістю два роки, тобто фактично дозволив багаторазовий виїзд. Вважає, що апеляційним судом безпідставно в основу свого рішення покладено висновок австрійського лікаря про те, що якісне лікування

ОСОБА_4 в Україні неможливе, та не було враховано того, що Державною установою «Інститут очних хвороб і тканинної терапії

ім. В. П. Філатова Національної академії медичних наук» ОСОБА_4 було встановлено діагноз OU- «Гіперметропія слабого ступеню. Катаральний кон'юктивіт»та призначено лікування. Крім того зазначив, що апеляційним судом грубо порушено норми процесуального права, про час та місце судового засідання 08 грудня 2016 року його та його представника не було належним чином повідомлено, оскільки рекомендований лист з судовою повісткою був повернутий до суду через відсутність адресата, про що службова особа Ради адвокатів зробила відповідну помітку в рекомендованому повідомленні із зазначенням свого прізвища «ОСОБА_7».

Відзив на касаційну скаргу не подано.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У квітні 2018 року справу передано до Верховного Суду.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що ОСОБА_4 народився ІНФОРМАЦІЯ_1, його батьками є ОСОБА_2, ОСОБА_1 (а.с. 6).

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 24 квітня 2014 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірвано.

29 вересня 2015 року ОСОБА_1 було зареєстровано шлюб з громадянином Австрії ОСОБА_6 та змінено прізвище на ОСОБА_1 (а.с. 22, 24).

Чоловік ОСОБА_1 - ОСОБА_6, постійно проживає в Австрії і

ОСОБА_1 було отримано візу на проживання в Австрії.

Відповідно до медичного висновку державної установи «Інститут очних хвороб і тканинної терапії ім. В. П. Філатова Національної академії медичних наук» малолітньому ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, постановлено діагноз: OU - «Гіперметропія слабого ступеню. Катаральний кон'юнктивіт» та здійснені відповідні рекомендації для лікування

(а.с. 74, 183).

Згідно медичного висновку старшого лікаря, лікаря-спеціаліста з офтальмології та оптометрії доктора ОСОБА_8 (Австрія) малолітньому ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, встановлено аналогічний діагноз, а також зазначено, що адекватне обстеження та лікування в Україні неможливе (а.с. 76).

Відповідно до довідки Суворовського відділу державної виконавчої служби м. Одеси Головного територіального управління юстиції в Одеській області про неотримання аліментів ОСОБА_2 ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків та має заборгованість за аліментами (а.с. 208).

Загальні засади регулювання сімейних відносин визначено статтею 7 СК України, згідно з положеннями якої жінка та чоловік мають рівні права й обов'язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім'ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Згідно зі статтями 141, 150, 153, 155 СК України мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Згідно з пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (стаття 9 Конвенції про права дитини).

Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв'язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя.

Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини, у тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР.

Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров'я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Ця стаття охоплює, зокрема, втручання держави в такі аспекти життя, як опіка над дитиною, право батьків на спілкування з дитиною, визначення місця її проживання.

Так, рішенням у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13) Європейський суд з прав людини, установивши порушення статті 8 Конвенції, консолідував ті підходи і принципи, що вже публікувались у попередніх його рішеннях, які зводяться до визначення насамперед найкращих інтересів дитини, а не батьків, що потребує детального вивчення ситуації, урахування різноманітних чинників, які можуть вплинутина інтереси дитини, дотримання справедливої процедури у вирішенні спірного питання для всіх сторін.

Конституція України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

У статті 313 ЦК України визначено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом.

Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ,

від 07 грудня 2006 року). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв'язків із сім'єю, крім випадків, коли сім'я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 712/10623/17 (провадження № 14-244цс18) зроблено висновок, що положення про рівність прав та обов'язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. У такій категорії справ узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність в одного з батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, у тому числі її думки, якщо вона відповідно до віку здатна сформулювати власні погляди.

З урахуванням встановлених обставин, зокрема про те, що ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, проживає з матір'ю, проти чого відповідач не заперечує, яка забезпечує його повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також рівень життя, необхідний для такого розвитку, з урахуванням встановлених обставин про те, що мати має постійну роботу, житло і здатна забезпечити дитину усім необхідним, а також узявши до уваги положення

статей 157, 161 СК України, апеляційний суд зробив обґрунтований висновок, що надання дозволу на тимчасовий виїзд малолітнього ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, з матір'ю без згоди та супроводу батька, та оформляти документи для тимчасового його виїзду або супроводу неповнолітньої дитини, за межі України в Республіку Австрія без дозволу (згоди) батька дитини ОСОБА_2 із зазначенням певного періоду, тобто з 08 грудня 2016 року по 28 грудня 2018 року, на який видається такий дозвіл, відповідатиме найкращим інтересам дитини.

Посилання касаційної скарги на те, що апеляційним судом грубо порушено норми процесуального права та належним чином не повідомлено його

та його представника про час та місце судового засідання, яке

відбулося 08 грудня 2016 року, не є підтвердженням того, що представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3, не був повідомлений про день та час судового засідання в апеляційному суді, оскільки на а.с. 218-219 міститься рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення на ім'я представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 за указаною останнім адресою, про повідомлення його про зазначений день і час цього судового засідання, яке було отримане службовою особою Ради адвокатів та повернуто на адресу апеляційного суду разом з конвертом з відміткою на конверті «за відмовою адресата від одержання».

Отже, висновки апеляційного суду про можливість розгляду справи 08 грудня 2016 року у відсутності ОСОБА_2 та його представника ОСОБА_3 не суперечили вимогам частини другої статті 305 ЦПК України 2004 року, чинної на час розгляду справи.

Інші доводи касаційної скаргивисновки суду апеляційної інстанцій не спростовують, на законність судовогорішення не впливають, а направлені на переоцінку доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.При вирішенні вказаної справи судом правильно визначено характер правовідносин між сторонами, вірно застосовано закон, що їх регулює.

В силу вимог вищенаведеної статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Відповідно до частини першої, другої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2, подану

представником - ОСОБА_3, залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Одеської області від 08 грудня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Б.І. Гулько

Є.В. Синельников

С. Ф. Хопта