Справа № 462/8473/15-ц Головуючий у 1 інстанції: Кирилюк А.І.
Провадження № 22-ц/811/1068/19 Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 серпня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справах Львівського апеляційного суду в складі:

головуючої - судді Копняк С.М.,

суддів - Бойко С.М., Ніткевича А.В.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження, без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами, в письмовому провадженні, в приміщенні Львівського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Львівобленерго» на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 05 липня 2016 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Львівобленерго» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення боргу,-

В С Т А Н О В И Л А:

10.12.2015 року позивач ПАТ «Львівобленерго» звернувся в суд з позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 стягнення з відповідачів 1 503, 52 грн. заборгованості за житлово-комунальні послуги. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що відповідачі є мешканцями квартири АДРЕСА_1 . Даний будинок перебував на балансі ДЖКП ДК «ЛОРТА», яке ухвалою господарського суду Львівської області від 09.07.2014 року ліквідоване, право вимоги до боржників ДЖКП ДК «ЛОРТА», в тому числі до відповідачів, перейшло до ПАТ «Львівобленерго». Зазначає, що оскільки позивач ДЖКП ДК «ЛОРТА» звертався в суд із заявою про видачу судового наказу про стягнення із боржників суми заборгованості за житлово-комунальні послуги, який 28.04.2014 року скасовано, зазначені вимоги можуть бути розглянуті в позовному провадженні.

Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 05 липня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

Дане рішення оскаржив позивач Публічне акціонерне товариство «Львівобленерго».

В апеляційній скарзі посилається на незаконність та необґрунтованість рішення суду, порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зокрема, зазначає, що право вимоги до боржників ДЖКП ДК «Лорта» щодо стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги набуло ПАТ «Львівобленерго» згідно договору про відступлення права вимоги. Заборгованість відповідачів в розмірі 1 503, 52 грн. виявлена арбітражним керуючим при здійснення ним своїх повноважень у ліквідаційній процедурі та включена до складу дебіторської заборгованості банкрута, про що зазначено в ухвалі господарського суду від 09.07.2014 року у справі № 5015/5411/12. Однак, судом першої інстанції не було враховано вказаних фактів, що призвело до неправильного вирішення справи. Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

У запереченнях на апеляційну скаргу відповідачі зазначили, що заявлена позивачем сума солідарного боргу в сумі 1 503, 52 грн. виникла в процесі строкових (щомісячних) платежів. Заявлена позивачем сума солідарного боргу в розмірі 1 503, 52 грн. не доводить ті обставини, на які позивач покликається як на підставу свої вимог, оскільки з матеріалів справи неможливо встановити за який період і коли цей борг виник, чи така сума є справедливою, виходячи із встановлених щомісячних діючих тарифів, стану оплачених розрахунків, різниці між тарифами і фактичною оплатою послуг, наявністю чи відсутністю пільг. Просить в задоволенні апеляційної скарги відмовити, рішення Залізничного районного суду м. Львова від 05.07.2016 року залишити без змін.

Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 01 серпня 2017 року апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Львівобленерго» задоволено частково. Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 05 липня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову Публічного акціонерного товариства «Львівобленерго» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення боргу відмовлено за спливом позовної давності.

Не погоджуючись з рішенням Апеляційного суду Львівської області від 01 серпня 2017 року Публічне акціонерне товариство «Львівобленерго» оскаржило таке в касаційному порядку.

Постановою Верховного Суду від 06 березня 2019 року касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Львівобленерго» задоволено, рішення Апеляційного суду Львівської області від 01 серпня 2017 року скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Таким чином, на даний час розглядається цивільну апеляційна скарга Публічного акціонерного товариства «Львівобленерго» на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 05 липня 2016 року.

15 грудня 2017 року набрала чинності нова редакція ЦПК України, відповідно до п. 9 ст. 1 Перехідних положень вказаного Кодексу, справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Таким чином, дана справа розглядається за правилами ЦПК України в редакції Закону №2147-У111 від 03.10.2017 року, яка набрала чинності з 15.12.2017 року.

Згідно із ч. 1 ст. 351 ЦПК України (в редакції закону від 03.10.2017 року) судом апеляційної інстанції у цивільних справах є апеляційний суд, у межах апеляційного округу якого (території, на яку поширюються повноваження відповідного апеляційного суду) знаходиться місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Відповідно до Указу Президента України №452/2017 від 29.12.2017 року «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» Апеляційний суд Львівської області ліквідовано та створено новий Львівський апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Львівську область, з місцезнаходженням у місті Львові.

04 жовтня 2018 року у газеті «Голос України» опубліковано повідомлення голови Львівського апеляційного суду про початок роботи новоутвореного суду.

А відтак, справа розглядається Львівським апеляційним судом у межах територіальної юрисдикції якого перебуває районний суд, який ухвалив рішення, що оскаржується.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду, з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції, без повідомлення учасників справи. Таким чином, дана справа, у якій переглядається рішення суду по справі з ціною позову 1 503 грн. 52 коп., що є менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розглядається судом апеляційної інстанції в порядку спрощеного позовного провадження, без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 7 ЦПК України, розгляд справ у судах проводиться усно і відкрито, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Такий випадок передбачено у ч. 13 ст. 7 ЦПК України, згідно з якою розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Оскільки колегією суддів не приймалось рішення про виклик учасників справи для надання пояснень у справі, справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами ( у письмовому провадженні), а копія судового рішення у такому разі надсилається в порядку передбаченому ч. 5 ст. 272 ЦПК України.

В той же час, ураховуючи, що згідно з ч. 1 ст. 8 ЦПК України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи, колегія суддів інформувала учасників справи шляхом оприлюднення інформації про розгляд справи на офіційному сайті Львівського апеляційного суду.

У відповідності до приписів ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Перевіривши матеріали справи, межі і доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги. До такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно п.п. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Пленум Верховного Суд України у п. 11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 11 роз`яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.

За приписами ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимоги апеляційної скарги.

Частиною 2 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_1 є власником 3/4 частки квартири АДРЕСА_1 . Окрім неї, у вказаній квартирі проживаються та зареєстровані ОСОБА_2 , ОСОБА_3

Також установлено, що за вказаною адресою відповідачі отримували житлово-комунальні послуги, які надавались ДЖКП ДК «ЛОРТА», при цьому в них наявна заборгованість.

04.04.2014 року Залізничним районним судом м. Львова видано судовий наказ за заявою ДЖКП ДК «ЛОРТА» про стягнення із ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 1 503, 52 грн. заборгованості по оплаті за надані житлово-комунальні послуги і 121, 80 грн. судового збору.

Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 28.04.2014 року вказаний судовий наказ Залізничного районного суду м. Львова від 04.04.2014 року скасовано.

18.06.2014 року між позивачем та ДЖКП ДК «ЛОРТА», яке на даний час ліквідоване, був укладений договір № 2 «Про відступлення права вимоги», згідно якого вказане ДЖКП передало, а новий кредитор (позивач по справі) прийняв на себе право вимоги, що належить ДЖКП за надані житлово-комунальні послуги фізичним особам на загальну суму 425 262, 88 грн. і став кредитором за цими зобов`язаннями. При цьому, список боржників та сума боргу по кожному з них, яка відступається Новому кредитору наведені у додатках № 1 та № 2, що є невід`ємними частинами цього договору (п. 1.1 Договору).

Крім цього, за п.1.3 Договору позивач одержує право (замість первісного кредитора) вимагати від Боржників належного виконання зобов`язань по сплаті житлово-комунальних послуг та право на нарахування і стягнення штрафних санкцій тощо у порядку та відповідності до вимог чинного законодавства України.

Також, за змістом п. 2.1 Договору Первісний кредитор повинен передати позивачу всі наявні документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення в термін до 5-ти календарних днів з моменту підписання даного договору.

Згідно з додатком до вказаного договору, який є невід`ємною його частиною, заборгованість відповідачів складає 1 503, 52 грн.

Договір про відступлення права вимоги був затверджений ухвалою Господарського суду Львівської області 09 липня 2014 року у справі про банкрутство ДЖКП ДК «ЛОРТА».

Відмовляючи у задоволенні позову за безпідставністю, районний суд виходив з того, що представником позивача не було надано жодних доказів документальних підтверджень про виникнення суми боргу та коли така сума виникла.

Проте, з правильністю та обґрунтованістю висновків суду першої інстанції колегія суддів не погоджується.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», житлово-комунальні послуги - це результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил.

Згідно ст. 13 цього Закону до житлово-комунальних послуг відносяться - комунальні послуги, в тому числі централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, цетралізоване опалення, та послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій.

Пунктом 1 ч. 1 ст. 20 Закону передбачено право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг, при цьому такому праву прямо відповідає визначений п. 5 ч. 3 ст.20 Закону обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Обов`язок оплачувати житлово-комунальні послуги виникає у споживача з моменту користування цими послугами.

У відповідності до п. 5 ч. 1 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач послуг має право на зменшення плати за них у випадку їх ненадання або надання не в повному обсязі, зниження їх якості.

У відповідності до ст.18 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», факт ненадання послуг повинен бути оформлений у встановленому законом порядку, зокрема, складанням акту-претензії.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Згідно до ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Крім цього, ст. 517 ЦК України передбачено, що первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Боржник має право не виконувати свого обов`язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні.

Зважаючи на вказане позивач отримав право на заявлення вимог до відповідачів про стягнення згаданої суми.

Необхідно зазначити, що судовий наказ від 04.04.2014 року, за яким наказано стягнути з відповідачів спірну суму заборгованості, скасований ухвалою Залізничного районного суду м. Львова до укладення договору, а саме 28.04.2014 року.

Судовий наказ відповідно до ч. 1 ст. 95 ЦПК України є особливою формою судового рішення про стягнення з боржника грошових коштів або витребування майна за заявою особи, якій належить право такої вимоги.

Ураховуючи, що судовий захист права кредитора (виконавця послуг) на стягнення грошових коштів можна реалізувати у позовному провадженні та шляхом видачі судового наказу як особливої форми судового рішення, подання кредитором (виконавцем послуг) заяви про видачу судового наказу в порядку, передбаченому розділом ІІ ЦПК України, перериває перебіг позовної давності.

Відповідний правовий висновок висловлено Верховним Судом України в постанові від 13 січня 2016 року (справа № 6-931цс15).

Факт надання первісним кредитором житлово-комунальних послуг відповідачам та отримання ними таких відповідачами не оспорюється. Відповідачі в запереченнях на апеляційну скаргу визнали, що проводили часткову оплату житлово-комунальних послуг, сума солідарного боргу в сумі 1 503, 52 грн. виникла в процесі строкових (щомісячних) платежів.

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач зазначив, що наявність боргу у відповідачів та його розмір встановлені судовим рішенням у господарській справі.

З розрахунку вартості теплової енергії (опалення та підігрів води) за період 1999-2007 років вбачається, що станом на 31 грудня 2002 року заборгованість споживача ОСОБА_2 становить 459, 82 грн. (т. 1, а.с. 45,46).

Станом на 01.05.2007 року заборгованість не змінилась. Нарахування не проводились.

Будь-які платежі в період з 01.01.2003 року по 01.05.2007 року відповідачами також не здійснювались.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Частинами першою, п`ятою статті 261 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Відповідачем подано заяву про застосування строку позовної давності до заявлених позовних вимог.

На підставі викладеного колегія приходить до переконання, що в стягненні заборгованості за опалення та підігрів води, яка виникла станом на 31 грудня 2002 року в сумі 459, 82 грн. необхідно відмовити за пропуском строку позовної давності.

За частинами 1, 2 ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку.

Розрахунок заборгованості за спожиту теплову енергію (опалення та підігрів води) за період з 01.05.2007 року по 01.01.2009 року в матеріалах справи відсутній.

На підставі розрахунку заборгованості таблиці оплати житлово-комунальних послуг (т. 1 а.с. 49-57), який проведений відповідачем можна зробити висновок, що за період з 01.05.2007 року по 01.01.2009 року виникла заборгованість за надані послуги з центрального опалення та підігрів води в сумі 404, 85 грн. (677, 05 грн. + 187, 62 грн. 459, 82 грн.).

Проте визначити, яка конкретно заборгованість виникла за кожну з наданих послуг, а саме з оплати за центрального опалення та підігрів води, неможливо.

Оскільки рішення суду не може ґрунтуватись на припущеннях, колегія суддів приходить до переконання, що у задоволенні позовної вимоги, щодо стягнення заборгованості за період з 01.05.2007 року по 01.01.2009 року в сумі 404, 85 грн. необхідно відмовити за недоведеністю.

З розрахунку заборгованості таблиці оплати житлово-комунальних послуг (т. 1, а.с. 49-57) та квитанцій (т. 1, а.с. 167-205), які надані відповідачем вбачається, що: станом на 01 січня 2009 року заборгованість за центральне опалення становить 677, 05 грн., а за підігрів води 187, 62 грн., заборгованість за послуги по утриманню будинку становить 567, 23 грн.; станом на 01.02.2014 року заборгованість за центральне опалення становить 670, 12 грн., а за підігрів води 186, 59 грн., заборгованість послуг по утриманню будинку становить 771,34 грн.

В спростування наданого розрахунку позивачем будь-яких доказів не надано.

На підставі викладеного колегія суддів приходить до переконання, що за період з 01.01.2009 року по 01.02.2014 року у відповідачів виникла заборгованість в сумі 204, 11 грн. за послуг надані з утримання будинку, яка підлягає до стягнення.

Підстав для застосування строку позовної давності не вбачається.

Щодо заборгованості в сумі 567, 23 грн., яка виникла до 01.01.2009 року за послуг надані з утримання будинку, то в матеріалах справи відсутня будь-яка інформація, в тому числі і щодо періоду її виникнення.

Враховуючи, що рішення суду не може ґрунтуватись на припущеннях, колегія суддів приходить до переконання, що в задоволенні позовних вимог, щодо стягнення 567, 23 грн. за послуг надані з утримання будинку за період до 01.01.2009 року необхідно відмовити за недоведеністю.

За приписами ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно положень п. 2 ст. 376 ЦПК України (у редакції Закону № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року) неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню; порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

За таких обставин, оскільки судом першої інстанції при ухваленні рішення порушено норми матеріального права, висновки суду не відповідають обставинам справи, рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову, а саме про стягнення з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь ПАТ «Львівобленерго» заборгованості в розмірі 204 грн. 11 коп.

Згідно із ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч. 1 ст. 141 ЦПК України).

Як вбачається з матеріалів справи, при поданні позовної заяви, ПАТ «Львівобленерго» було сплачено судовий збір в розмірі 974 грн. 40 коп., за подання апеляційної скарги на рішення Залізничного районного суду Львова від 05.07.2016 року позивачем було сплачено судовий збір у розмірі 1 339 грн. 80 коп. (а.с. 102 т. 1), що відповідало розміру визначеному Законом України «Про судовий збір» на час подання апеляційної скарги.

З огляду на викладене та виходячи з висновків суду апеляційної інстанції по суті вимог апеляційної скарги ПАТ «Львівобленерго» про часткове задоволення позову, колегія суддів вважає за необхідне вирішити питання розподілу судових витрат та стягнути такі з відповідачів пропорційно до задоволених позовних вимог у сумі 314, 73 грн.

У відповідності до вимог абзацу 2 ч.5 ст. 268 ЦПК України в редакції 2017 року, датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складання повного судового рішення. Повний текст даного судового рішення складено 27 серпня 2019 року.

Керуючись ст.ст. 258, 259, 369, 372, 374 ч.1 п.2, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, колегія суддів,-

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Львівобленерго» задовольнити частково.

Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 05 липня 2016 року скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги Публічного акціонерного товариства "Львівобленерго" до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення боргу - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь ПАТ «Львівобленерго» заборгованість в розмірі 204 грн. 11 коп.

Стягнути ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь ПАТ «Львівобленерго» судові витрати пропорційно до задоволених позовних вимог, а саме по 104 грн. 10 коп. з кожного, сплаченого судового збору за подання позовної заяви, апеляційної та касаційної скарг.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст постанови складено 27 серпня 2019 року.

Головуюча Копняк С.М.

Судді: Бойко С.М.

Ніткевич А.В.