Постанова

Іменем України

28 серпня 2019 року

м. Київ

справа № 538/1166/17

провадження № 61-12375 св 19

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Білоконь О. В., Осіяна О. М. (суддя-доповідач), Сакари Н. Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ;

відповідач - ОСОБА_2 ;

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Лохвицького районного суду Полтавської області від 21 березня 2019 року у складі судді Бондарь В. А. та постанову Полтавського апеляційного суду від 22 травня 2019 року у складі колегії суддів: Обідіної О. І., Бутенко С. Б., Прядкіної О. В.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні власністю, виселення.

Позовна заява мотивована тим, що з 21 липня 1994 року перебував з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Лохвицького районного суду Полтавської області від 27 січня 2014 року розірвано.

Зазначав, що на підставі рішення Лохвицького районного суду Полтавської області від 21 квітня 2016 року він є власником садибного (індивідуального) житлового будинку з господарськими побудовами та спорудами, який знаходиться по АДРЕСА_1 . Вказаний об`єкт нерухомого майна зареєстрований у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно 16 травня 2016 року.

Також вказував, що згідно з витягом з Державного земельного кадастру на земельну ділянку він є одноосібним власником земельної ділянки для будівництва і обслуговування належного йому житлового будинку та споруд (присадибна земельна ділянка), кадастровий номер :01:001:1263 . Зазначав, що вказану земельну ділянку отримав під забудову ще до укладення шлюбу з відповідачем з наміром разом зі своєю матір`ю, ОСОБА_3 , побудувати будинок, для чого отримав дозвіл у виконавчому комітеті Вирішальненської сільської ради під забудову, а згодом самостійно побудував домоволодіння - житлове приміщення, сарай, льох та інші господарські будівлі за вказаною вище адресою.

Вказував, що витрати на будівництво спірного будинку поніс виключно він та його мати.

Вважав, що після розірвання шлюбу відповідач проживає в будинку без достатніх правових підстав, у зв`язку з чим підлягає виселенню.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_1 просив суд усунути йому перешкоди у володінні, користуванні та розпорядженні нерухомим майном - садибним (індивідуальним) житловим будинком з господарськими побудовами та спорудами, який знаходиться по АДРЕСА_1 , виселивши відповідача із належного йому будинку, в якому вона зареєстрована та проживає без достатніх на це законних підстав.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Лохвицького районного суду Полтавської області від 21 березня 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано встановленим фактом того, що спірний житловий будинок АДРЕСА_1 є спільним сумісним майном, набутим подружжям під час перебування у шлюбі, що виключає підстави для задоволення позову про виселення відповідача. Крім того, судом враховано, що ОСОБА_2 постійно проживає у спірному будинку, тоді як після погіршення взаємовідносин з дружиною та розірванням шлюбу, позивач у спірному будинку не проживає.

Посилання позивача на те, що відповідач не є власником житлового будинку та земельної ділянки, яка була надана йому під забудову до реєстрації шлюбу, суд визнав такими, що не свідчать про відмову відповідача від права власності на спірне нерухоме майно.

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Полтавського апеляційного суду від 22 травня 2019 року апеляційна скарга ОСОБА_1 залишена без задоволення, рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції, зазначивши, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 21 липня 1994 року, який розірвано рішенням Лохвицького районного суду від 27 січня 2014 року. Судом встановлено, що отримавши у грудні 1993 року земельну ділянку, розміром 0,25 га, для будівництва індивідуального житлового будинку у с. Вирішальне Лохвицького району Полтавської області, саме будівництво було розпочате наприкінці весни 1994 року, а вже у липні 1994 року сторони уклали шлюб. Згідно з технічного паспорту, рік забудови спірного житлового будинку - 1999 рік. Суд апеляційної інстанції виходив з того, що вказані обставини також встановлені рішенням Лохвицького районного суду Полтавської області від 02 квітня 2016 року за позовом ОСОБА_1 до Вирішальненської сільської ради про визнання права власності на нерухоме майно, яким встановлено, що протягом з 1994 року по 1999 рік велось будівництво спірного будинку та господарських споруд і будівель; у 2009 році рішенням Вирішальненської сільської ради вказаному будинку було присвоєно адресу: АДРЕСА_1 . Вищевказані обставини позивачем спростовані не були, а тому, в силу частини четвертої статті 82 ЦПК України, доказуванню не підлягають.

Також суд апеляційної інстанції виходив з того, що згідно довідки Вирішальненської сільської ради в спірному будинку з 1997 року зареєстровані як позивач, так і відповідач. ОСОБА_2 разом з спільною з позивачем дитиною постійно проживає у будинку, що було підтверджено під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції та не заперечувалось сторонами. Разом з цим, після погіршення взаємовідносин з дружиною та розірванням шлюбу, позивач у спірному будинку не проживає.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції про те, що спірний будинок як в розумінні статті 22 КпШС України, так і згідно статей 61, 65 СК України є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а відтак сторони мають рівні права щодо володіння, користування та розпорядження останнім, що, в свою чергу, свідчить про відсутність правових підстав для виселення відповідача, як співвласника, з даного будинку.

Також суд звернув увагу на те, що пред`явленню даного позову передувало звернення ОСОБА_2 до суду з позовом про поділ спільного майна подружжя, до якого, зокрема, входить вказаний будинок, та інше рухоме і нерухоме майно. До даного часу спір про поділ майна судом не вирішено.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У липні 2019 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просив оскаржувані судові рішення скасувати, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, й ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду у складі судді Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 липня 2019 року касаційне провадження у вказаній справі відкрито та витребувано цивільну справу № 538/1166/17 із Лохвицького районного суду Полтавської області.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що судами не враховано, що спірний будинок будувався за його власні кошти та при сприянні матері, під час шлюбу будівництво сторонами не проводилось, право власності на останній він набув після розірвання шлюбу у травні 2016 року та зареєстрував його в передбаченому законом порядку на своє ім`я.

Відзив на касаційну скаргу не надійшов.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судами встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували в зареєстрованому шлюбі з 21 липня 1994 року, який було розірвано рішенням Лохвицького районного суду від 27 січня 2014 року.

Від шлюбу сторони мають спільну дитину, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 9).

Згідно архівного витягу з протоколу засідання виконкому Вирішальненської сільської ради народних депутатів Лохвицького району Полтавської області від 10 грудня 1993 року № 12 ОСОБА_1 надано земельну ділянку, розміром 0,25 га, для будівництва індивідуального житлового будинку у с. Вирішальне (а.с.103-104).

Згідно довідки виконавчого комітету Вирішальненської сільської ради народних депутатів Лохвицького району Полтавської області від 21 квітня 1994 року № 407, ОСОБА_1 є забудовником (а.с. 7).

Відповідно до витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку, з 28 березня 2016 року земельна ділянка площею 0,2500 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер :01:001:1263 , по АДРЕСА_1 належить на праві приватної власності ОСОБА_1 (а.с.14-18).

Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 зареєстровано за позивачем 11 травня 2016 року на підставі рішення Лохвицького районного суду Полтавської області від 21 квітня 2016 року (а.с.19-21).

Станом на 28 вересня 2017 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстровані за спірною адресою з 1997 року, що підтверджується довідкою № 1705, виданою виконкомом Вирішальненської сільської ради Лохвицького району Полтавської області (а.с. 6).

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Згідно з частиною першою статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

За положеннями статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

У частині першій статті 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до статті 41 Конституції України та статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року, відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року», Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Приписами статті 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно з частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Права власника жилого будинку, квартири визначені статтею 383 ЦК України та статтею 150 ЖК Української РСР, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення.

Відповідно до статті 22 КпШС України, яка діяла на час реєстрації шлюбу між сторонами, а також на час спірного будівництва будинку, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Встановивши, що спірний будинок побудовано у період перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, суд першої інстанції правильно зазначив, що вказаний будинок як в розумінні статті 22 КпШС України, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, так згідно статей 61, 65 СК України, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а відтак сторони мають рівні права щодо володіння, користування та розпорядження останнім, а тому висновки суду першої інстанції, з якими погодився й суд апеляційної інстанції, щодо неможливості позбавлення права користування житловим будинком особи, яка є його співвласником, є вірними.

Також судами враховано, що з 1997 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстровані по АДРЕСА_1 , відповідач разом зі спільною з позивачем дитиною постійно проживає у спірному будинку, тоді як після погіршення взаємовідносин з дружиною та розірванням шлюбу, позивач у спірному будинку не проживає.

Крім того, суд апеляційної інстанції виходив з того, що пред`явленню даного позову передувало звернення ОСОБА_2 до суду з позовом до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя, до якого, зокрема, входить вказаний будинок, та інше рухоме і нерухоме майно, однак, спір по даній справі не вирішено.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_1 про те, що спірний будинок є його одноособовою власністю, безпідставні та спростовуються наявними в матеріалах справи доказами, зокрема про те, що будинок був побудований протягом 1994-1999 років, тобто під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, а відтак є спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у відповідності до статті 22 КпШС України, яка була чинноюна час виникнення спірних правовідносин.

Інші доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновками суду апеляційної інстанцій стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував. В силу вимог вищезгаданої статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту "в" пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції вирішує питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстави для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, відсутні.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Лохвицького районного суду Полтавської області від 21 березня 2019 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 22 травня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: О. М. Осіян

О. В. Білоконь

Н. Ю. Сакара