Справа № 752/8491/17
Провадження № 2/752/549/19
РІШЕННЯ

Іменем України

заочне

02.04.2019 року Голосіївський районний суд м. Києва

в складі головуючого судді Чередніченко Н.П.

з участю секретаря Шевчук М.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, -

В С Т А Н О В И В:

В квітні 2017 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовною заявою до відповідача ОСОБА_2, в якій просила визнати рухоме майно автомобіль «Фольцваген», 2013 року випуску д.н.з.НОМЕР_1 та автомобіль «Мерседес», 2007 року випуску д.н.з.НОМЕР_2 об»єктами спільної сумісної власності подружжя; визнати за нею право власності на Ѕ частину рухомого майна автомобілів «Фольцваген», 2013 року випуску д.н.з.НОМЕР_1 та «Мерседес», 2007 року випуску д.н.з.НОМЕР_2; здійснити поділ майна виділивши їй автомобіль «Фольцваген», 2013 року випуску д.н.з.НОМЕР_1, а відповідачу автомобіль «Мерседес», 2007 року випуску д.н.з.НОМЕР_2.

В обґрунтування позову зазначено, що з 12.08.200 року вони із відповідачем перебували шлюбі, який було розірвано рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 19.12.2016 року. Між ними існують суперечки щодо майна, а тому позивач звернулась до суду з даним позовом. Вказує, що в період шлюбу сторонами набуте рухоме майно, а саме: автомобіль «Фольцваген», 2013 року випуску д.н.з.НОМЕР_1 та автомобіль «Мерседес», 2007 року випуску д.н.з.НОМЕР_2. Посилається на те, що оскільки майно було набуте за час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, за спільні кошти, договорів стосовно виду права власності на набуте майно та щодо розміру часток у праві власності між сторонами не укладено, воно належить сторонам на праві спільної сумісної власності і частки кожного є рівними, а відтак є законні підстави для визнання за нею Ѕ частину у власності щодо автомобілів та можливо здійснити розподіл автомобілів в порядку поділу майна шляхом виділу їй автомобіля «Фольцваген», 2013 року випуску д.н.з.НОМЕР_1, а відповідачу - «Мерседес», 2007 року випуску д.н.з.НОМЕР_2.

В ході розгляду справи 29.09.2017 року позивач збільшила позовні вимоги, зазначивши про те, що автомобіль «Мерседес», 2007 року випуску д.н.з.НОМЕР_2 було відчужено відповідачем без її згоди, а також в період шлюбу ними набуто нерухоме майно - гараж АДРЕСА_1, яке також підлягає поділу, та просила суд:

-визнати рухоме майно автомобіль «Фольцваген», 2013 року випуску д.н.з.НОМЕР_1, автомобіль «Мерседес», 2007 року випуску д.н.з.НОМЕР_2, нерухоме майно гараж АДРЕСА_1, - об»єктами спільної сумісної власності подружжя;

-в порядку поділу майна подружжя визнати за позивачем право власності на Ѕ частину автомобіля «Фольцваген», 2013 року випуску д.н.з.НОМЕР_1;

-в порядку поділу майна подружжя визнати за позивачем право власності на грошові кошти в сумі 150000,00 грн., тобто Ѕ вартості проданого автомобіля «Мерседес», 2007 року випуску д.н.з.НОМЕР_2, стягнувши з відповідача на користь позивача в якості компенсації цю суму;

-визнати за позивачем право власності на Ѕ частину нерухомого майна - гаража АДРЕСА_1.

У вересні 2017 року відповідачем було пред»явлено зустрічний позов до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя.

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 02.04.2019 року, зустрічний позов було залишено без розгляду, в зв»язку з повторною неявкою ОСОБА_2

В судовому засіданні позивач підтримала збільшені позовні вимоги та просила суд їх задовольнити з викладених в ньому підстав.

Відповідач в судове засідання не з»явився. Судом про розгляд справи повідомлявся належним чином. Про причини неявки суд не повідомив. З будь-якими клопотаннями до суду не звертався. Відзив на позов до суду не надходив, в зв»язку з чим, суд вважає за можливе розглянути справу без його участі.

Вислухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню за наступних підстав.

Судом встановлено, що сторони з 12.08.2000 року перебували в зареєстрованому шлюбі, та рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 19.12.2016 року у справі № 752/14838/16-ц, шлюб між сторонами було розірвано (а.с.8-9).

Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України та ч. 3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям під час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності.

Згідно із ч. 1ст. 69 СК України, дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Відповідно до листа Регіонального сервісного центру в м. Києві від 01.03.2018 року № 31/26-136 аз, було встановлено, що 14.02.2014 року за ОСОБА_2 був зареєстрований автомобіль «Фольцваген», 2013 року випуску д.н.з.НОМЕР_1 та відчуження вказаного автомобіля на іншого власника не відбувалось, а також 27.05.2014 року за ОСОБА_2 був зареєстрований автомобіль «Мерседес», 2007 року випуску д.н.з.НОМЕР_2, однак, 13.05.2016 року відбулась перереєстрація зазначеного автомобіля на іншого власника за договором купівлі-продажу (а.с.53).

Позивачем зазначається про те, що відповідачу на праві власності належить нерухоме майно - гараж АДРЕСА_1, на підтвердження чого суду було надано копію довідки про те, що ОСОБА_2 є членом Гаражного кооперативу № 2 в м. Бровари по вул. Чкалова, 7 та має у власності зазначений об»єкт, сплативши в 2011 році пайовий внесок в повному обсязі.

Однак, в ході розгляду справи суду не надано доказів на підтвердження належної реєстрації права власності за відповідачем зазначеного об»єкту нерухомого майна, а відтак у суду відсутні достатні законні підстави для визнання його об»єктом спільної сумісної власності подружжя та відповідно відсутні підстави для його поділу.

Суд звертає увагу сторони позивача на те, що наявна матеріалах справи довідка не є документом, який свідчить про наявність у відповідача зареєстрованого у встановленому законом порядку права власності на гараж, а відтак зазначений об»єкт нерухомого майна не підлягає включенню до об»єктів, які підлягають поділу між подружжям.

Відповідно до ст. 71 СК України, спір про порядок поділу спільного сумісного майна подружжя може бути вирішений судом. Неподільне майно присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначене домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема, на квартиру, допускається лише за його згодою.

Згідно із п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України» №16 від 12.06.1998р., вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна.

Зі змісту нормативних положень глав 7 та 8 СК України, власність у сім'ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя, залежно від якого регулюється питання розпорядження таким майном.

Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які складають підстави виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя) визначені в ст. 60 СК України. За змістом цієї норми майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності.

Таким чином, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Тобто, застосовуючи цю норму права (ст. 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен встановити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя

Тобто критеріями, які дозволяють надати спірному набутому майну режим спільного майна є: 1) час набуття такого майна, 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття), 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий режим спільної власності подружжя.

Тільки в разі встановлення цих фактів і визначення критеріїв норма статті 60 Сімейного кодексу України вважається правильно застосованою.

Згідно пункту 23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007р. № 11, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60,69 СК, ч. 3ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Норми СК України у статтях 57, 60 встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя з приводу належного їм майна, згідно з якими: 1) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної власності; 2) майно, набуте кожним із подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них.

Відповідно до ч. 1ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Придбавши рухоме майно - автомобілі під час перебування в шлюбі, позивач та її чоловік - відповідач набули право спільної сумісної власності на спірне майно відповідно до зазначених положень та її право на рівну частку в майні презюмується.

Положення п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.12.2007р. № 11, визначає, що вирішуючи спори про поділ майна подружжя, суди повинні врахувати, що само по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу.

Таким чином, придбане під час перебування сторін у шлюбі рухоме майно є об'єктом спільної сумісної власності сторін і будь-яких доказів щодо належності цього майна лише відповідачу, на якого вони були зареєстровані, суду не надано.

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.

Право подружжя на поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України. Поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).

Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно із ч. 2 ст. 372 ЦК України, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Позивачем надано докази того, що рухоме майно - автомобілі, - є об'єктами права спільної сумісної власності сторін, оскільки вони придбані сторонами під час шлюбу. Будь-яких заперечень зі сторони відповідача до суду не надходило.

Разом з тим, стороною позивача не надано суду доказів на підтвердження придбання та належну реєстрацію у встановленому законом порядку в період шлюбу у власність нерухомого майна - гаража, а відтак суд не вбачає законних підстав для включення зазначеного майна до переліку спільної сумісної власності подружжя та не вбачає правових підстав для його поділу між сторонами.

При поділі спільного майна подружжя в даному спорі, суд застосовує принцип рівності.

Вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 статті 71 СК щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених статті 365 ЦК, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (статті 11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми.

У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

В ході розгляду справи суду не надано доказів можливості реального поділу автомобіля «Фольцваген», а також обґрунтовані підстави його виділу позивачу або відповідачу, згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду, а тому суд вважає за необхідне визначити ідеальні частки кожного на транспортний засіб «Фольцваген» та залишити спірний автомобіль у спільній частковій власності сторін.

Разом з тим, судом встановлено, що автомобіль «Мерседес», який було придбано в період шлюбу, відповідачем було відчужено та на час розгляду справи із власності відповідача зазначене майно вибуло.

Частина четверта статті 65 СК України передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

У випадку коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім'ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Співвласник майна, який бажає виділу своєї частки шляхом стягнення грошової компенсації, може заявити такі вимоги виходячи з положень ст. 364 ЦК України.

В силу положень ст. ст. 21, 24, 41 Конституції України та ст. ст. 319, 358 ЦК України всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, в тому числі щодо захисту права спільної часткової власності.

Керуючись цими положеннями правовий режим спільної часткової власності визначається главою 26 ЦК України з урахуванням інтересів усіх її учасників. Володіння, користування і розпорядження спільною частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди спір вирішується судом. Незалежно від розміру часток, співвласники, при здійсненні зазначених правомочностей, мають рівні права.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою.

Отже, якщо поділ майна подружжя в натурі неможливий без шкоди його господарському призначенню, майно присуджується одному з подружжя з покладенням на нього обов'язку компенсувати другому з подружжя вартість належної йому частки грошима.

Виходячи з аналізу зазначеної норми та враховуючи положення ст. ст. 21, 24, 41 Конституції України, ст. ст. 316, 317, 319, 358, 361 ЦК України право співвласника на виділ частки зі спільного майна шляхом отримання грошової компенсації вартості частки в майні не може бути обмежене іншими співвласниками і такому праву співвласника, що виділяється, кореспондується обов'язок інших співвласників сплатити грошову компенсацію частки, розмір якої визначається з дійсної вартості майна на час розгляду судом справи.

При цьому, зазначеною нормою передбачено, що обов'язковою умовою призначення грошової компенсації є лише згода співвласника, який заявив вимоги про виділ частки, і не передбачається обов'язковість згоди інших співвласників на такий виділ та не ставиться право співвласника на виділ у залежність до згоди інших співвласників і мотивів, з яких власник має намір реалізувати своє право на виділ.

Вказане узгоджується із роз'ясненнями, наданими судам у п. 30 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», згідно з якими у випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім'ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

З огляду на викладене, суд при визначенні суми грошової компенсації за Ѕ частину вартості автомобіля «Мерседес» в даному спорі бере до уваги ринкову вартість автомобіля, зазначену позивачем, в сумі 300000,00 грн., яка відповідачем належними та допустимими доказами не спростована.

Суд звертає увагу на те, що відповідач з урахуванням наявних у справі доказів та пред»явлених позовних вимог, - не був позбавлений можливості на спростування доводів позивача в частині вартості автомобіля, самостійно надавши суду докази на спростування визначення вартості автомобіля, який вибув з його володіння.

Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги те, що автомобіль, право власності на який в розмірі Ѕ частини мала позивач, було продано відповідачем на власний розсуд, без згоди позивача, а тому вимога позивача про її право на грошову компенсацію вартості Ѕ автомобіля «Мерседес» є обґрунтованими та доведеними, в зв»язку з чим підлягають задоволенню.

Підсумовуючи викладене, а також приймаючи до уваги збільшені позовні вимоги, та відсутність будь-яких заперечень з боку відповідача, зокрема, в частині вартості проданого автомобіля, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню в межах його доведеності та обгрунтованості.

Судові витрати слід розподілити в порядку ст. 141 ЦПК України, стягнувши з відповідача на користь позивача судовий збір в розмірі пропорційній до суми задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 19, 141, 264, 265, 268 ЦПК України, ст.ст. 368, 372 ЦК України, ст. 60, 63, 69-71 СК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, - задовольнити частково.

Виділити ОСОБА_1, в порядку поділу спільного майна подружжя, - у приватну власність 1/2 (одну другу) ідеальну частку транспортного засобу «Фольцваген», модель «Тігуан», 2013 року випуску д.н.з.НОМЕР_1.

Виділити ОСОБА_2, в порядку поділу спільного майна подружжя - у приватну власність 1/2 (одну другу) ідеальну частку транспортного засобу «Фольцваген», модель «Тігуан», 2013 року випуску д.н.з.НОМЕР_1.

Транспортний засіб «Фольцваген», модель «Тігуан», 2013 року випуску д.н.з.НОМЕР_1, - залишити у спільній частковій власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2.

Стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію її частки у спільному майні подружжя, а саме: 1/2 вартості транспортного засобу «Мерседес», 2007 року випуску д.н.з.НОМЕР_2, - в розмірі 150000 (сто п»ятдесят тисяч) грн. 00 коп.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 4800 (чотири тисячі вісімсот) грн. 00 коп.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Заочне рішення може бути оскаржено позивачем до Київського апеляційного суду шляхом подання скарги протягом тридцяти днів з дня його складення.

Повні ім»я сторін:

позивач ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженка с. Сергіївка Приморського краю Російська Федерація, громадянка України, ідентифікаційний код НОМЕР_3, зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2;

відповідач ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, уродженець м. Алма-Ати Казахстан, громадянин України, ідентифікаційний код НОМЕР_4, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2.

Головуючий Н.П. Чередніченко