ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 квітня 2019 року

м.Суми

Справа №588/1953/18

Номер провадження 22-ц/816/1525/19

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Хвостик С. Г. (суддя-доповідач),

суддів - Кононенко О. Ю. , Левченко Т. А.

з участю секретаря судового засідання - Чуприни В.І.,

представника стягувача Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» - Неровного Дениса Віталійовича,

розглянув у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» на ухвалу Тростянецького районного суду Сумської області від 14 січня 2019 року в складі судді Линник О.С., постановленої у м. Тростянець, повний текст якої складений 18 січня 2019 року, -

в с т а н о в и в:

У листопаді 2018 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» (далі - ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія») звернулось до суду зі скаргою на бездіяльність державного виконавця Зарічного відділу державної виконавчої служби м. Суми Головного територіального управління юстиції у Сумській області (далі - Зарічний ВДВС м. Суми Головного ТУЮ у Сумській області).

Скарга мотивована тим, що 08 грудня 2016 року Тростянецьким районним судом Сумської області були видані виконавчі листи про стягнення солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «Правекс-Банк» заборгованості за кредитним договором у сумі 714421 грн 41 коп. та 10714 грн 95 коп. судового збору у дольовому порядку. 31 травня 2017 року між ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» та ПАТ КБ «Правекс-Банк» був укладений договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитними договорами, відповідно до якого право грошової вимоги за кредитним договором № 3566-016/07Р від 05 жовтня 2007 року, укладеним між ПАТ КБ «Правекс-Банк» та ОСОБА_2 і ОСОБА_3 (поручитель) перейшло до ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія». Ухвалою Тростянецького районного суду Сумської області від 14 травня 2018 року замінено сторону виконавчого провадження, а саме: первісного стягувача ПАТ КБ «Правекс-Банк» на ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія».

Постановою державного виконавця Зарічного ВДВС м. Суми Головного ТУЮ у Сумській області від 05 липня 2018 року відкрито виконавче провадження з примусового виконання вказаного виконавчого листа. Також, 05 липня 2018 року державним виконавцем було винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, а 26 липня 2018 року державним виконавцем винесено постанову про опис та арешт майна боржника, а саме: квартири за АДРЕСА_1, загальною площею 61,26 кв.м, житловою площею 37,1 кв.м, розташованої по АДРЕСА_1. 22 липня 2018 року державним виконавцем винесено постанову про призначення суб'єкта оціночної діяльності - суб'єкта господарювання для участі у виконавчому провадженні, за висновком якого від 03 вересня 2018 року встановлено, що вартість вищезазначеної квартири складає 561370 грн.

Разом з тим, як вказав стягувач, заходи щодо примусової реалізації вищезазначеної іпотечної квартири Зарічним ВДВС м. Суми Головного ТУЮ у Сумській області не проводились. Так, на письмовий запит скаржника від Зарічного ВДВС м. Суми Головного ТУЮ у Сумській області надійшла відповідь від 18 жовтня 2018 року про те, що дії по реалізації квартири шляхом її продажу на прилюдних торгах не проводяться з тих підстав, що у квартирі проживають та зареєстровані малолітні діти боржника, а саме: ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3. Також повідомлено, що для проведення дій по реалізації квартири на прилюдних торгах Зарічному ВДВС м. Суми ГТУЮ у Сумській області потрібно отримати згоду на це від Служби у справах дітей Сумської міської ради (дозвіл органу опіки там піклування). Однак, ураховуючи, що органом опіки та піклування відмовлено в наданні дозволу на реалізацію квартири АДРЕСА_1 з посиланням на те, що право на користування квартирою мають неповнолітні діти, тому відділ ДВС вказав, що у нього відсутні правові підстави для проведення дій, направлених на реалізацію даної квартири.

Вважаючи вказану позицію державного виконавця незаконною, так як на спірні правовідносини поширюються положення Закону України «Про іпотеку», вимогами якого не передбачено отримання дозволу органу опіки та піклування на реалізацію заставного майна, а також на те, що малолітні діти боржника були зареєстровані у спірній квартирі після укладення договору іпотеки та в порушення умов іпотечного договору, заявник просив суд зобов'язати Зарічний ВДВС м. Суми ГТУЮ у Сумській області провести усі необхідні заходи щодо примусової реалізації іпотечної квартири у рамках виконавчого провадження ВП № 56681350, яка належить на праві приватної власності виключно ОСОБА_2, без отримання відповідної згоди органу опіки та піклування.

Ухвалою Тростянецького районного суду Сумської області від 14 січня 2019 року у задоволенні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» відмовлено.

Вказану ухвалу суду стягувач оскаржив в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія», посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, просить ухвалу суду скасувати і постановити нове судове рішення, яким задовольнити вимоги скарги у повному обсязі.

В доводах апеляційної скарги зазначається, що помилковими є висновки суду про те, що на спірні правовідносини не поширюються вимоги Закону України «Про іпотеку», який не містить прав або обов'язків державного виконавця у випадку з'ясування обставин реєстрації місця проживання малолітньої дитини за адресою нерухомого майна, що є предметом стягнення, отримувати згоду органу опіки і піклування на відчуження такого нерухомого майна. Крім того, на думку заявника, за умовами договору іпотеки іпотекодавець ОСОБА_2 не мав права реєструвати у спірній квартирі, яка є предметом іпотеки, інших осіб. Відтак, ураховуючи, що реєстрація дітей боржника була здійснена після укладення кредитного договору та договору іпотеки, стягувач вважає, що іпотекодавцем ОСОБА_2 було порушено вимоги договору іпотеки від 12 жовтня 2007 року. До того ж, як вважає заявник, ураховуючи, що при укладенні договору іпотеки діти боржника не були зареєстровані у квартирі, переданій в іпотеку, тому вказаний факт не може використовуватись для позбавлення кредитора права отримати задоволення своїх вимог за рахунок конкретного, переданого в іпотеку майна.

Крім того, в апеляційній скарзі йдеться про те, що оскільки примусова реалізація предмета іпотеки за рішенням суду з прилюдних торгів не є правочином, так як є виконанням рішення суду, тому згода органу опіки та піклування на реалізацію квартири з аукціону в процесі примусового виконання рішення суду не потрібна.

Від інших учасників справи відзиви на апеляційну скаргу в установлений судом строк не надходили, письмові заперечення на апеляційну скаргу також.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника заявника ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» Неровного Д.В. про задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що 05 жовтня 2007 року між Акціонерним комерційним банком «Правекс-Банк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Правекс-Банк», та ОСОБА_2 був укладений кредитний договір № 3566-016/07Р, відповідно до якого останній отримав кредит у розмірі 50350 доларів США та зобов'язався прийняти кредит, використати його за цільовим призначенням, сплатити плату за кредит та повернути банку заборгованість частинами в розмірах, в порядку та в строки, визначені кредитним договором (а.с. 11-18).

З метою забезпечення належного виконання ОСОБА_2 своїх зобов'язань за вказаним кредитним договором того ж дня між банком та ОСОБА_3 був укладений договір поруки за № 3566-016/07, посвідчений приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу Арєшиною О.М. за реєстровим № 6124 (а.с. 35-36).

Крім того, для забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором № 3566-016/07Р від 05 жовтня 2007 року ОСОБА_2 уклав з АКБ «Правекс-Банк» договір іпотеки від 12 жовтня 2007 року за № 3566-016/07Р, яким передав в іпотеку банку належне йому на праві власності нерухоме майно, а саме: трикімнатну квартиру по АДРЕСА_1 (а.с. 30-34).

В подальшому, між ПАТ «Правекс-Банк» та ОСОБА_2 був укладений договір від 09 серпня 2012 року про внесення змін та доповнень до вказаного кредитного договору, яким було змінено валюту зобов'язання за кредитним договором із іноземної валюти - долара США на національну - гривню, шляхом перерахунку за курсом 8 (вісім) гривень 1190 коп. за 1 долар США на дату підписання цього договору та про переведення залишку суми кредиту у розмірі 47662 доларів США в гривню, яка станом на дату укладення цього договору становила 386967 грн 78 коп. (а.с. 19-29).

Рішенням Тростянецького районного суду Сумської області від 22 липня 2016 року стягнуто солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «Правекс-Банк» заборгованість за кредитним договором у сумі 714421 грн 41 коп. та у дольовому порядку 10714 грн 95 коп. судового збору, тобто, по 5357 грн 47 коп. з кожного з них.

На виконання вказаного рішення суду 08 грудня 2016 року Тростянецьким районним судом Сумської області був виданий виконавчий лист (а.с. 39-40).

31 травня 2017 між ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» та ПАТ КБ «Правекс-Банк» був укладений договір купівлі-продажу прав вимог за кредитними договорами, відповідно до якого право грошової вимоги за кредитним договором № 3566-016/07Р від 05 жовтня 2007 року, укладеним між ПАТ КБ «Правекс-Банк» та ОСОБА_2 і ОСОБА_3 (поручитель), перейшло до ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія».

Ухвалою Тростянецького районного суду Сумської області від 14 травня 2018 року було замінено первісного стягувача з ПАТ КБ «Правекс-Банк» на його правонаступника ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» (а.с. 37-38).

Постановою державного виконавця Зарічного ВДВС м. Суми Головного ТУЮ у Сумській області від 05 липня 2018 року відкрито виконавче провадження з примусового виконання вказаного виконавчого листа (а.с. 41).

На підставі постанови державного виконавця Зарічного ВДВС м. Суми Головного ТУЮ у Сумській області від 05 липня 2018 року було накладено арешт на майно, що належить боржнику, а саме: на квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 61,26 кв.м, житловою площею 37,1 кв.м, що знаходиться у АДРЕСА_1 (а.с. 42).

Також, постановою державного виконавця Зарічного ВДВС м. Суми Головного ТУЮ у Сумській області від 11 липня 2018 року було накладено арешт на грошові кошти, що знаходяться на рахунках боржника (а.с. 42).

26 липня 2018 року державним виконавцем було винесено постанову про опис та арешт майна боржника, а саме: трикімнатної квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 43-46).

Постановою державного виконавця від 27 липня 2018 року було призначено суб'єкта оціночної діяльності - суб'єкта господарювання для участі у виконавчому провадженні (а.с. 47).

Згідно висновків звіту з оцінки майна від 03 вересня 2018 року ринкова вартість вищезазначеної квартири складає 561370 грн, про що державним виконавцем на адресу стягувача було направлено повідомлення про ознайомлення сторін виконавчого провадження з оцінкою (а.с. 48-49).

Виходячи з наданої Зарічним ВДВС м. Суми Головного ТУЮ у Сумській області інформації від 18 жовтня 2018 року за № 57680, дії по реалізації квартири шляхом її продажу на прилюдних торгах не проводяться з тих підстав, що у квартирі проживають та зареєстровані малолітні діти боржника, а саме: ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3. Також, як зазначено у наданій виконавчою службою відповіді, для проведення дій по реалізації квартири на прилюдних торгах відповідно до Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року за № 512/5, Зарічному ВДВС м. Суми Головного ТУЮ у Сумській області потрібно було отримати згоду на це від Служби у справах дітей Сумської міської ради (а.с. 54-56).

Як вбачається з листа Служби у справах дітей Сумської міської ради від 17 вересня 2018 року, дозвіл щодо примусової реалізації предмета іпотеки, а саме: квартири за адресою АДРЕСА_1, не надано (а.с. 53, 54-56).

Відмовляючи у задоволенні скарги, суд першої інстанції виходив з того, що виконуючи рішення суду про стягнення з боржників на користь стягувача грошових коштів, державний виконавець діяв згідно своїх повноважень, передбачених Законом України «Про виконавче провадження» та відповідними інструкціями.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

У пункті 18 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» від 07 лютого 2014 за № 6 роз'яснено, що виходячи зі змісту статті 387 ЦПК, у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов'язує державного виконавця або іншу посадову особу державної виконавчої служби задовольнити вимогу заявника та усунути допущені порушення або іншим шляхом поновлює його порушені права чи свободи. Наприклад, суд може зобов'язати державного виконавця або іншу посадову особу державної виконавчої служби здійснити певні виконавчі дії, якщо він ухиляється від їх виконання без достатніх підстав. При цьому, суд не має права зобов'язувати зазначених осіб до вчинення тих дій, які згідно із Законом про виконавче провадження можуть здійснюватися лише державним виконавцем або відповідною посадовою особою державної виконавчої служби.

Положеннями статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року № 1404-VІІІ передбачено, що виконавче провадження, як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Права й обов'язки державного виконавця визначені у статті 18 Закону України «Про виконавче провадження».

За змістом цієї норми виконавець зобов'язаний вживати законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії, зокрема, накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку.

Отже, виконавче провадження є процесуальною формою, що гарантує примусову реалізацію рішення суду, яким підтверджені права та обов'язки суб'єктів матеріальних правовідносин цивільної справи.

Закон України «Про виконавче провадження» визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку.

Порядок звернення стягнення на майно боржника визначений у розділі VІІ Закону України «Про виконавче провадження». Відповідно до частини першої статті 48 цього Закону звернення стягнення на майно боржника полягає, зокрема, в його арешті, вилученні та примусовій реалізації.

Згідно з частинами 1, 2 статті 50 цього Закону звернення стягнення на об'єкти нерухомого майна здійснюється у разі відсутності в боржника достатніх коштів чи рухомого майна. При цьому, в першу чергу звертається стягнення на окрему від будинку земельну ділянку, інше приміщення, що належать боржнику. В останню чергу звертається стягнення на житловий будинок чи квартиру, в якому фактично проживає боржник.

Разом із житловим будинком стягнення звертається також на прилеглу земельну ділянку, що належить боржнику.

У пункті 28 розділу VІІІ Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року № 512/5 йдеться про те, що у разі передачі на реалізацію нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону. Якщо такий дозвіл не надано, виконавець продовжує виконання рішення за рахунок іншого майна боржника, а в разі відсутності такого майна повертає виконавчий документ стягувачу з підстави, передбаченої пунктом 9 частини першої статті 37 Закону.

Разом з тим, положеннями статті 51 Закону України «Про виконавче провадження» визначено особливості процедури звернення стягнення на заставлене майно. Зокрема, згідно із частиною 7 цієї статті примусове звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється виконавцем з урахуванням положень Закону України «Про іпотеку».

Отже, за змістом цієї статті підставою для застосування положень Закону України «Про іпотеку» до спірних правовідносин є звернення стягнення на предмет іпотеки, тобто його арешт, вилучення та примусова реалізація в розумінні частини 1 статті 48 Закону України «Про виконавче провадження».

Таким чином, норми Закону України «Про виконавче провадження» допускають звернення стягнення на предмет іпотеки в ході процедури виконавчого провадження без судового рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки в межах процедури стягнення коштів з іпотекодавця на користь іпотекодержателя.

Якщо за судовим рішенням з відповідача стягнуто кредитну заборгованість, то суд не може змінити спосіб виконання такого судового рішення на звернення стягнення на предмет іпотеки, оскільки рішення суду про стягнення заборгованості має виконуватися за рахунок усього майна, що належить боржнику.

Відповідно до порядку примусового звернення стягнення коштів з боржника, врегульованого статтею 48 Законом України «Про виконавче провадження», першочергово звертається стягнення на відповідні кошти боржника, рухоме майно, а за його відсутності - на об'єкти нерухомості.

Оскільки статтею 575 ЦК України іпотеку визначено як окремий вид застави, тому норми Закону України «Про виконавче провадження» дозволяють звернути стягнення на іпотечне майно для задоволення вимог іпотекодержателя.

Таким чином, норми Закону України «Про виконавче провадження» дозволяють державному виконавцю передавати на реалізацію предмет іпотеки в ході примусового виконання судових рішень про стягнення на користь іпотекодержателя заборгованості, яка випливає із забезпечених іпотекою зобов'язань, за таких умов: відсутність у боржника будь-якого іншого майна, на яке можна першочергово звернути стягнення; наявність заборгованості виключно перед іпотекодержателем; дотримання порядку реалізації майна, визначеного Закону України «Про іпотеку».

Саме такого правового висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах дійшов Верховний Суд у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 405/2299/15-ц.

За таких обставин, колегія суддів вважає помилковим висновок суду першої інстанції про те, що до спірних правовідносин не підлягають застосуванню положення Закону України «Про іпотеку», а лише Закону України «Про виконавче провадження».

Разом з тим, на думку колегії суддів, вказаний висновок суду першої інстанції не впливає на правильність висновків про те, що підстави для задоволення скарги відсутні, а державний виконавець діяв у межах повноважень, визначених Законом України «Про виконавче провадження», з огляду на наступне.

Зокрема, матеріалами справи доведено, що державний виконавець на підставі вимог Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року № 512/5 звертався до органу опіки та піклування з приводу надання згоди на реалізацію належної боржнику квартири, на що отримав відповідь про неможливість надання такої згоди.

При цьому, колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що до спірних правовідносин мають застосовуватися вимоги виключно Закону України «Про іпотеку», які мають вищу юридичну силу, оскільки, на думку колегії суддів, у даних спірних правовідносинах положення цього Закону мають доповнювати та узгоджувати вимоги Закону України «Про виконавче провадження», якими передбачено обов'язковість отримання згоди органу опіки та піклування на реалізацію нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, з підстав, зазначених вище.

Що стосується доводів апеляційної скарги стосовно того, що діями боржника щодо реєстрації дітей у спірній квартирі були порушені умови укладеного між сторонами договору іпотеки, то колегія суддів наголошує, що у справах за скаргами на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи інших посадових осіб державної виконавчої служби предметом судового розгляду можуть бути лише рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби.

Разом з тим, доводи апеляційної скарги стягувача зводяться до того, що саме боржник ОСОБА_2 вчинив дії, які призвели до неможливості проведення завершальної стадії виконання судового рішення, тобто, звернення стягнення на арештоване іпотечне майно шляхом його примусової реалізації.

При цьому, на думку колегії суддів, стягувач ні у вимогах скарги, ні в апеляційній скарзі не вказав, які саме протиправні дії або бездіяльність державного виконавця стали підставою невиконання виконавчого листа № 588/490/16-ц, виданого 08 грудня 2016 року Тростянецьким районним судом Сумської області, а також не зазначив вимоги закону, які на його думку, були порушені виконавцем.

Крім того, колегія суддів зауважує, що при вирішенні даної скарги суд не має права перебирати на себе функції органів державної виконавчої служби, а також органу опіки та піклування, яким є Служба у справах дітей Сумської міської ради.

Колегія суддів вважає також помилковими доводи апеляційної скарги і про те, що примусова реалізація предмета іпотеки за рішенням суду з прилюдних торгів не є правочином, у зв'язку з чим дозвіл органу опіки та піклування на реалізацію квартири з прилюдних торгів не потрібний, так як результати прилюдних торгів можуть бути оскаржені, в тому числі, з підстав їх недійсності, отже, вони підпадають під поняття «правочин», тому згода органу опіки і піклування у таких випадках, якщо мова йде за неповнолітніх дітей, має бути отримана.

З урахуванням вищезазначеного, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення скарги, оскільки державний виконавець діяв у межах повноважень, визначених Законом України «Про виконавче провадження».

За таких обставин, коли суд першої інстанції постановив оскаржувану ухвалу з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а ухвалу суду - без змін.

Оскільки у задоволенні вимог скарги відмовлено, тому відсутні підстави для відшкодування стягувачу судових витрат зі сплати судового збору за апеляційний перегляд ухвали суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 374 ч. 1 п. 1; 375; 381 ч.ч. 1, 3; 382 ЦПК України, апеляційний суд,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» залишити без задоволення.

Ухвалу Тростянецького районного суду Сумської області від 14 січня 2019 року в даній справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 12 квітня 2019 року.

Головуючий: С.Г. Хвостик (суддя - доповідач)

Судді: О.Ю. Кононенко

Т.А. Левченко