КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа №373/1357/18 головуючий у суді І інстанції: КерекезаЯ.І.
провадження №22-ц/824/2609/2019 головуючий у суді ІІ інстанції: Сушко Л.П.
ПОСТАНОВА

Іменем України

29 січня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах: головуючого судді Сушко Л.П., суддів Сержанюка А.С., Сліпченка О.І., розглянувши у приміщенні Київського апеляційного суду у порядку письмового провадження матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» на рішення Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 09 листопада 2018 року у складі судді Керекези Я.І. у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2018 року позивач АТ КБ «Приват Банк» звернувся до суду із позовом, обґрунтовуючи його тим, що 20 червня 2013 року між ПАТ КБ «Приват Банк» та ОСОБА_4 було укладено кредитний договір, відповідно до якого відповідач отримав кредит у розмірі 5000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. ОСОБА_4належним чином зобов'язань за укладеним кредитним договором №б/н від 20 червня 2013 року не виконував, у зв'язку із чим у нього утвориласязаборгованість.

Тому, позивач просив суд стягнути з відповідача заборгованість у розмірі 14184,27 грн., а також судові витрати у розмірі 1762,00 грн.

Рішенням Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 09 листопада 2018 року у задоволенні позову АТ КБ «Приват Банк» відмовлено.

Не погодившись із вказаним рішенням суду, позивач АТ КБ «Приват Банк» подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись порушення судом першої інстанції норм процесуального права, і неправильне застосування судом норм матеріального права, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. АТ КБ «Приват Банк» вважає, що відсутність підпису позичальника на Умовах та правилах не свідчить про не ознайомлення останнього з ними, а також вказане не свідчить про відсутність договірних відносин між сторонами та відсутність заборгованості. Тому, зазначив, що суд першої інстанції допустив однобічність та неповноту судового розгляду справи, що призвело до невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи.

Відповідач ОСОБА_4 відзив на апеляційну скаргу суду апеляційної інстанції не надав.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Вирішуючи даний спір, і відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції обґрунтовував свої висновки тим, що Умови та правила надання споживчого кредиту фізичним особам не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору, оскільки вони не містять підпису позичальника, а також не встановлено наявність належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що саме ці Умови розумів ОСОБА_4, підписуючи заяву.

Однак, такі висновки суду не відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Відповідно до частин 1-5 статі 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Встановлено, що 20 червня 2013 року ОСОБА_4 було підписано анкету-заяву про приєднання до умов і правил надання банківських послуг у ПАТ КБ «Приватбанк», в якій зазначено, що вона разом із пам'яткою клієнта, умовами та правилами надання банківських послуг, а також тарифами становить між ним та банком договір про надання банківських послуг (а.с.10).

В анкеті-заяві міститься інформація про те, що ОСОБА_4ознайомився з Умовами та правилами надання банківських послуг, а також тарифами банку, які були надані йомудля ознайомлення в письмовому вигляді, та погодився з ними.

Відповідно до умов вказаного договору ОСОБА_4 отримав кредит у розмірі 5000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.

Правовідносини щодо стягнення заборгованості за кредитним договором регулюються положеннями Цивільного кодексу України.

Так, відповідно до змісту статей 525, 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язань або одностороння зміна його умов не допускається.

У відповідності до частини першої статті626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно зі статтею 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно із частиною першою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до частини першої статті634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Відтак, проаналізувавши наведені норми чинного законодавства у сфері договірних правовідносин, суд апеляційної інстанції доходить висновку, що договір приєднання, як і публічний договір, є узагальненою категорією таких цивільно-правових договорів, в яких умови договору встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах і які укладаються лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого тексту. Друга сторона при цьому не може запропонувати свої умови договору, але саме вона вирішує та виявляє волевиявлення на укладення договору на запропонованих їй умовах. Таким чином, додержується принцип свободи договору. Чинним законодавством передбачено укладення договору лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованих умов у цілому.

Апеляційний суд вважає, що між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_4 правовідносини виникли внаслідок приєднання однієї сторони до умов іншої. Із запропонованими умовами відповідач ознайомився та погодився, про що розписався у анкеті-заяві. Таке приєднання відповідачем вчинено у письмовій формі, що ґрунтується на положеннях статті 634 ЦК України.

Крім того, згідно з умовами та правилами надання банківських послуг після отримання банком від клієнта необхідних документів, а також заяви, банк проводить перевірку наданих документів і приймає рішення про можливість встановлення кредитного ліміту на кредитну картку. Клієнт дає згоду на те, що кредитний ліміт встановлюється за рішенням банку і клієнт дає право банку в будь-який момент змінити (зменшити, збільшити або анулювати) кредитний ліміт. Підписання цього договору є пряма і безумовна згода клієнта відносно прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту встановленого банком ( п.п. 2.1.1.2.3, 2.1.1.2.4 умов та правил надання банківських послуг).

Відповідно до п.п. 2.1.1.5.5 умов та правил надання банківських послуг клієнт зобов'язаний погашати заборгованість за кредитом, процентами за його користування, за переривання платіжного ліміту, а також оплачувати комісію на умовах, передбачених цим договором.

При вирішенні даного спору суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність договірних правовідносин між сторонами у справі, і безпідставно послався на правову позицію Верховного Суду України від 11 березня 2015 року у справі №6-16цс15, оскільки у подальшому, вказана позиція була змінена Верховним Судом, про що свідчить постанова Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі №61-1411.

Із наданого позивачем розрахунку вбачається, що ОСОБА_4 не виконав своїх зобов'язань за кредитним договором від 20 червня 2013 року, внаслідок чого, станом на 01 липня 2018 року, у останнього утворилася заборгованість у розмірі 14184,27 грн., яка включає в себе 4572,42 грн. - заборгованість за тілом кредиту, 1530,33 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом, 6929,89грн. - заборгованість за пенею, 500,00 грн. - штраф (фіксована частина), 651,63 грн. - штраф (процентна складова).

Встановлено, що розрахунок заборгованості містить розмір відсоткової ставки, ставки пені, суми нарахувань за кожний окремий проміжок часу, у тому числі окремо по відсотках, пені, тілу кредиту, суму нарахувань по кожному з видів зобов'язань (а.с.8,9-9-зворот). ОСОБА_4 не було спростовано наданий позивачем розрахунок заборгованості.

Виходячи із наявних у матеріалах справи доказів, і наведених норм законодавства, суд апеляційної інстанції вважає, що наявні всі підстави для стягнення заборгованості за тілом кредиту.

Таким чином, з огляду на вищевикладене, суд доходить висновку про стягнення з ОСОБА_4 заборгованості за тілом кредиту у сумі 4572,42 грн. за період з 20 червня 2013 року (дата укладання договору між сторонами) по 01 липня 2018 року (дата визначена АТ КБ «ПриватБанк» у позові).

Щодо стягнення з відповідача заборгованості по процентам за користування кредитними коштами суд апеляційної інстанції доходить наступного.

У відповідності до статті 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом законодавства.

Відповідно до ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Як встановлено судом, відповідач ознайомився з умовами та правилами надання банківських послуг (20 червня 2013 року), а також тарифами банку, які були надані йому для ознайомлення в письмовому вигляді та погодився з ними, що засвідчив своїм підписом (а.с.10).

Як вбачається із розрахунку заборгованості (а.с.8,9), розмір відсоткової ставки за користування кредитними коштами становив, станом на 20 червня 2013 року, 30,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом.

У подальшому, з 01 вересня 2014 року АТ КБ «ПриватБанк» в односторонньому порядку збільшив процентну ставку до 34,80%, аз 01 квітня 2015 року до 43,20%.

Разом з тим, нарахування на поточну заборгованість за кредитом процентів за відсотковими ставками 34,80% та 43,20% не здійснювалося.

З 01 серпня 2015 року АТ КБ «ПриватБанк» в односторонньому порядку зменшив процентну ставку до 0,00%, а з 18 квітня 2017 року до 3,50%.

Вказаний розрахунок відповідачем не спростовано, щодо розміру відсоткової ставки відповідачем заперечень не надано, ні до суду першої інстанції, ні до суду апеляційної інстанції.

Таким чином, з урахуванням законності зменшення відсоткової ставки банком у односторонньому порядку (ст.10561 ЦК України) та відсутності нарахувань по процентам за підвищеною відсотковою ставкою, апеляційний суд вважає, що стягненню підлягає заборгованість по процентам, нарахована за преіод з 20 червня 2013 року (дата укладання договору між сторонами) по 01 липня 2018 року (дата визначена АТ КБ «ПриватБанк» у позові), що складає 1530, 33 грн.

Щодо стягнення з відповідача заборгованості по пені суд апеляційної інстанції доходить наступного.

За правилами статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Тобто пеня - це санкція, яка нараховується з першого дня прострочення й до тих пір поки зобов'язання не буде виконано. Її розмір збільшується залежно від продовження правопорушення.

Правова природа пені така, що позовна давність до вимог про її стягнення обчислюється по кожному дню (місяцю), за яким нараховується пеня, окремо. Право на позов про стягнення пені за кожен день (місяць) виникає щодня (щомісяця) на відповідну суму, а позовна давність обчислюється з того дня (місяця), коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення права.

Стаття 266 ЦК України передбачає, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

За таких обставин включення для обрахування пені прострочених платежів, які мали місце поза межами позовної давності до основної вимоги, не ґрунтується на вимогах закону.

Отже аналіз статей 266, 258 ЦК України, дає суду апеляційної інстанції підстави для висновку про те, що стягнути неустойку (зокрема і пеню незалежно від періоду її нарахування) можливо лише у межах спеціальної позовної давності.

Такі висновки апеляційного суду узгоджуються із позиціями Верховного Суду України (провадження №6-116цс13) та Верховного Суду (провадження №14-10цс18).

Відтак, стягненню з ОСОБА_4 підлягає пеня у розмірі 1250,00 грн. за період з 01 липня 2017 року по 01 липня 2018 року (дата визначена АТ КБ «ПриватБанк» у позові), тобто за останні 12 місяців перед зверненням кредитора до суду.

Щодо стягнення з відповідача штрафів суд апеляційної інстанції доходить наступного.

Відповідно до положень статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Керуючись статтею 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Такі висновки викладені у правовій позиції Верховного Суду України в постанові від 21 жовтня 2015 року у справі №6-2003цс15.

Таким чином, апеляційний суд вважає, що вимоги про стягнення з відповідача штрафів не підлягають до задоволення, оскільки недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України, не допускається.

За таких обставин, з ОСОБА_4 підлягає стягненню наступна заборгованість:4572,42 грн. - заборгованість за тілом кредиту; 1530, 33 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом за період з 20 червня 2013 року (дата укладання договору між сторонами) по 01 липня 2018 року (дата визначена АТ КБ «ПриватБанк» у позові); 1250,00 грн. - заборгованість по пені та комісії за період з 01 липня 2017 року по 01 липня 2018 року.

Отже, ОСОБА_4 було порушено зобов'язання по поверненню кредитних коштів, а також відсотків та пені позивачу.

Відтак, доводи апеляційної скарги АТ КБ «ПриватБанк» частково знайшли своє підтвердження у матеріалах цивільної справи.

За таких обставин апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов хибних висновків щодо відсутності у ОСОБА_4 заборгованості за договором та безпідставності позовних вимог.

Отже, суд апеляційної інстанції вважає, що позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до ч.13 ст.141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

За таких обставин суд апеляційної інстанції вважає за можливе здійснити зміну розподілу судових витрат.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач АТ КБ «ПриватБанк» сплатив судовий збір розмірі 1762,00 грн. (за подання позовної заяви)та 2643,00 грн. (за подання апеляційної скарги на рішення суду), що у сукупному розмірі складає 4405,00 грн..

Предметом позову ПАТ КБ «ПриватБанк» є стягнення з відповідача суми заборгованості за кредитом, яка у загальному розмірі складає 14184,27 грн..

Разом з тим, апеляційний суд дійшов висновку про обгрутнованість стягнення з відповідача заборгованості за кредитом у загальному розмірі 7352,75 грн..

За таких обставин, з урахуванням принципу пропорційності при розподілі судових витрат між сторонами, апеляційний суд вважає, що стягненню з відповідача на користь позивача підлягає сума у розмірі 2283,43 грн. (7352,75 * 4405,00 / 14184,27).

Відповідно до частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Таким чином, апеляційний суд вважає, що доводи апеляційної скарги частково заслуговують на увагу, висновки суду не відповідають обставинам справи, рішення суду першої інстанції ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права, що полягало у неправильному застосуванні норм Цивільного кодексу України, і підлягає скасуванню, з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог, у відповідності до ст.376 ЦПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст.374, 376 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» задовольнити частково.

Рішення Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 09 листопада 2018 року скасувати повністю та ухвалити нове судове рішення.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь Акціонерного товариства Комерційний Банк «Приват Банк» 4572,42 грн. заборгованостіза тілом кредиту; 1530, 33 грн. заборгованості по процентам за користування кредитом; 1250,00 грн. заборгованості по пені та комісії.

У задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства КомерційнийБанк «Приват Банк» про стягнення з ОСОБА_4 штрафів - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» судові витрати у розмірі 2283,43 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених ч.3 ст.389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено «29» січня 2019 року.

Головуючий суддяЛ.П. Сушко
СуддіА.С. Сержанюк
О.І. Сліпченко