КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Унікальний номер справи 377/239/18 Апеляційне провадження № 22-ц/824/1662/2019Головуючий у суді першої інстанції - Теремецька Н.Ф. Доповідач у суді апеляційної інстанції - Оніщук М.І.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 січня 2019 року Київський апеляційний суд у складі:

суддя-доповідач ОніщукМ.І.,

судді Шебуєва В.А., Ящук Т.І.,

секретар Горбачова І.В.,

за участю:

позивача ОСОБА_3,

представника позивача ОСОБА_4,

відповідача ОСОБА_5,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві в режимі відеоконференції апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Славутицького міського суду Київської області від 05 липня 2018 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5, треті особи: Орган опіки та піклування виконавчого комітету Деснянської районної в м. Чернігові ради, Служба у справах дітей та сім'ї виконавчого комітету Деснянської районної в м. Чернігові ради про позбавлення батьківських прав,

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2018 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом в якому просив позбавити ОСОБА_5 батьківських прав відносно малолітньої дочки ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1

В обґрунтування заявлених вимог вказував, що позивач та відповідач перебували у зареєстрованому шлюбі. Під час шлюбу в них народився син ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, та дочка ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 Сімейні відносини у них не склалися, внаслідок чого 17.10.2016 рішенням Славутицького міського суду Київської області шлюб розірвано. Рішенням апеляційного суду Київської області від 17.03.2017 визначено місце проживання дитини ОСОБА_7 з позивачем. Рішенням Славутицького міського суду Київської області від 21.09.2017 визначено місця проживання дочки ОСОБА_8 з позивачем. Відповідач вказане рішення не виконала у зв'язку з чим, позивач звернувся з позовом до суду про відібрання дочки ОСОБА_8. Рішенням Славутицького міського суду Київської області від 20.12.2017 дочку ОСОБА_8 було відібрано у відповідача. Рішенням Славутицького міського суду Київської області від 17.01.2018 було стягнуто аліменти з ОСОБА_9 на користь позивача на утримання дочки ОСОБА_8, але рішення нею не виконується. Відносно відповідача ОСОБА_9 порушено кримінальні провадження за ч. 5 ст. 186 та ч. 1 ст. 309 КК України, які на даний час перебувають на розгляді в судах. ОСОБА_9 не піклується про фізичний і духовний розвиток дочки, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема, не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток. Відповідач не спілкується з дитиною взагалі, не надає дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей, не сприяє засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі, не виявляє інтересу до її внутрішнього світу, не створює умов для отримання нею освіти. Таким чином, з метою найбільш повного та всебічного забезпечення прав та законних інтересів дитини, відповідача доцільно позбавити батьківських прав.

Рішенням Славутицького міського суду Київської області від 05.07.2018 в задоволенні позову відмовлено (а.с. 147-155).

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове про задоволення позову. Вказує, що суд першої інстанції безпідставно дійшов висновку про відмову у задоволенні позову, оскільки відповідач нехтує своїми обов'язками відносно своєї доньки ОСОБА_6, а саме: не піклується про фізичний і духовний розвиток доньки, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема не забезпечує необхідного харчування, медичного огляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток. Крім того, відповідач має заборгованість по сплаті аліментів на утримання доньки.

Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 15.08.2018 відкрито апеляційне провадження та надано учасникам справи строк для подання відзиву на апеляційну скаргу (а.с. 181).

Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 11.09.2018 справу призначено до розгляду на 02.10.2018 (а.с.195).

В порядку п. 8 ч. 1 Розділу XIII Прикінцевих та перехідних положень ЦПК України (в редакції від 03.10.2017), до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Згідно п. 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VIII, апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. У разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду (п. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Указом Президента України від 28.09.2018 № 297/2018 переведено суддів апеляційного суду міста Києва на роботу на посадах суддів Київського апеляційного суду.

Відповідно до ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» рішенням зборів суддів Київського апеляційного суду від 02.10.2018 № 3 днем початку роботи Київського апеляційного суду визначено 03.10.2018.

Нерозглянуті апеляційні скарги, заяви, клопотання, подані до Апеляційного суду міста Києва та Апеляційного суду Київської області передано до новоутвореного Київського апеляційного суду.

Протоколом автоматичного розподілу судової справи між суддями Київського апеляційного суду від 09.10.2018 визначено склад колегії суддів: суддя-доповідач Оніщук М.І., судді Українець Л.Д., Шебуєва В.А. (т. 1 а.с. 203).

У зв'язку із зазначеним вищевказана справа ухвалою Київського апеляційного суду від 11.10.2018 прийнята до провадження новоутвореного суду та призначена до розгляду (т. 1 а.с. 204-205).

В судовому засіданні позивач та його представник підтримали апеляційну скаргу з викладених в ній підстав та просив її задовольнити.

Відповідач проти задоволення апеляційної скарги заперечувала за її безпідставністю та необґрунтованістю і просила рішення суду залишити без змін, оскільки воно ухвалене з дотриманням вимог закону.

Представники третіх осіб в судове засідання не з'явились, про день, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином.

Суд апеляційної інстанції визнав за можливе розглянути справу за відсутності представників третіх осіб, оскільки їх неявка не перешкоджає апеляційному розгляду справи (ч. 2 ст. 372 ЦПК України).

Заслухавши доповідь судді, вислухавши пояснення учасників справи, які з'явились у судове засідання, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано достатніх доказів того, що відповідач умисно ухиляється від виконання батьківських обов'язків щодо виховання та розвитку доньки.

Вказаний висновок суду ґрунтується на фактичних обставинах справи та вимогах закону, з огляду на наступне.

З матеріалів справи вбачається та вірно встановлено судом першої інстанції, що ОСОБА_9 та ОСОБА_3 перебували у шлюбі, який був розірваний згідно рішення Славутицького міського суду Київської області від 17.10.2016.

Під час шлюбу у ОСОБА_9 та ОСОБА_3 народилося двоє дітей: син ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, місце проживання якого згідно рішення апеляційного суду Київської області від 17.03.2017 визначено з батьком ОСОБА_3, та дочка ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1

Згідно свідоцтва про народження серії НОМЕР_1, виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Славутицького міського управління юстиції Київської області 18.09.2015, складено відповідний актовий запис № 173 про народження 09.09.2015 ОСОБА_6 Батьками в свідоцтві про народження записані: ОСОБА_3 та ОСОБА_5 (а. с. 5).

Рішенням Славутицького міського суду Київської області від 21.09.2017, яке набрало законної сили 07.11.2017, визначено місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, з батьком ОСОБА_3 (а.с. 7-10).

Рішенням Славутицького міського суду Київської області від 20.12.2017, яке набрало законної сили 26.02.2018, відібрано неповнолітню дитину ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, від матері ОСОБА_5 без позбавлення її батьківських прав та передано для проживання її з батьком ОСОБА_3 (а.с. 11-15).

Відповідно до вимог пунктів 2, 3 ч. 1 статті 164 СК України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини, жорстоко поводяться з дитиною.

На підставі ст. 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім'ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров'я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.

Відповідно до роз'яснень, що містяться в п.п. 15, 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків. Питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками.

Відповідно до ст. 155 СК Україниздійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю.

Статтею 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 грудня 1991 року, у всіх діях відносно дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними або приватними інституціями, які займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється найкращому забезпеченню інтересів дитини.

Згідно положень ст. 9 вказаної Конвенції держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. При цьому поняття розлучення слід тлумачити з огляду на право одного з батьків на спілкування з дитиною та обов'язок другого батька надати можливість для такого спілкування.

Відповідно до вимог Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року, в якій міститься принцип 6, дитина може бути розлучена з матір'ю лише у винятковій ситуації.

Апелянт зазначав, що відповідач нехтує своїми обов'язками відносно своєї доньки ОСОБА_6, а саме: не піклується про фізичний і духовний розвиток доньки, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема не забезпечує необхідного харчування, медичного огляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток. Крім того, відповідач має заборгованість по сплаті аліментів на утримання доньки.

З розрахунку заборгованості по сплаті аліментів, виданого ВДВС Славутицького МУЮ ГТУЮ у Київській області, вбачається, що Славутицьким міським судом Київської області 18.01.2018 видано виконавчий лист про стягнення з ОСОБА_9 на користь ОСОБА_3 аліментів на утримання дочки ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, в розмірі 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісяця, починаючи з 09.01.2018 і до досягнення дитиною повноліття. Заборгованість по сплаті аліментів станом на 01.06.2018 становить 3 537,48 грн. (а.с. 92).

Вироком Славутицького міського суду Київської області від 23.05.2018, який набрав законної сили 23.06.2018 ОСОБА_9 засуджено за вчинення злочину, передбаченого ч. 1 ст. 309 КК України, та призначено покарання у виді штрафу (а.с. 135-137).

Ухвалою слідчого судді Деснянського районного суду м. Чернігова від 07.12.202017 у кримінальному провадженні № 0001739 від 04.03.2017, залишеною без змін ухвалою апеляційного суду Чернігівської області від 14.12.2017, відносно ОСОБА_9 обрано запобіжний захід у виді тримання під вартою на строк по 09.01.2018 (а.с. 93-96, 105-107).

Ухвалою Деснянського районного суду м. Чернігова від 03.01.2018 ОСОБА_9 обрано запобіжний захід у виді тримання під вартою строком до 02.03.2018 (а.с.98-100).

Ухвалою Деснянського районного суду м. Чернігова від 15.02.2018 ОСОБА_9 обрано запобіжний захід у виді тримання під вартою строком до 16.04.2018 (а.с.101-102).

Ухвалою Деснянського районного суду м. Чернігова від 11.04.2018 ОСОБА_9 продовжено запобіжний захід у виді тримання під вартою до 09.06.2018 (а.с. 103).

Ухвалою Деснянського районного суду м. Чернігова від 25.05.2018 ОСОБА_9 продовжено запобіжний захід у виді тримання під вартою до 23.07.2018 (а.с. 104).

Як пояснила відповідач ОСОБА_9 в судовому засіданні суду першої інстанції, що на даний час кримінальне провадження по обвинуваченню її у вчиненні злочину, передбаченого ч. 5 ст. 186 КК України, знаходиться в Деснянському районному суді м.Чернігова, а вона перебуває у дільниці слідчого ізолятора при державній установі «Чернігівська виправна колонія № 44».

Враховуючи, що відповідач ОСОБА_9 з 07.12.2017 і по даний час знаходиться в дільниці Чернігівського слідчого ізолятора при державній установі «Чернігівська виправна колонія № 44» в зв'язку з досудовим розслідуванням та розглядом в суді відносно неї кримінального провадження по обвинуваченню у вчиненні злочину, передбаченого ч. 5 ст. 186 КК України, то вона не має можливості виконувати батьківські обов'язки по виховання та утриманню своєї дочки ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1

Як вбачається з довідки Славутицького міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області, судове рішення про стягнення з ОСОБА_9 аліментів на користь ОСОБА_3 на утримання дочки ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, було ухвалено в січні 2018 року, тобто в той час, коли відповідач вже перебувала в дільниці Чернігівського слідчого ізолятора при державній установі «Чернігівська виправна колонія № 44».

Таким чином, відповідач немала можливості виконувати судове рішення про стягнення з неї аліментів на утримання дочки ОСОБА_8.

Також судом першої інстанції надано належну оцінку показам свідків допитаних у судовому засіданні.

Разом з тим, жодний із свідків не підтвердив в судовому засіданні, що відповідач веде аморальний спосіб життя, не бажає піклуватися про дитину та не приймає участі у її вихованні.

Крім того, з довідок державного закладу «Спеціалізована медико-санітарна частина № 5 Міністерства охорони здоров'я України» від 29.05.2018 року вбачається, що ОСОБА_9 на обліку у лікаря-психіатра та лікаря-нарколога не перебуває (а.с. 78-79).

Також апелянт посилався на наявність вироку Славутицького міського суду Київської області від 23.05.2018, яким ОСОБА_9 засуджено за вчинення злочину, передбаченого ч. 1 ст. 309 КК України, і призначення покарання у виді штрафу, однак засудження ОСОБА_9 за вчинення вказаного злочину не свідчить про те, що вона ухилялася від виконання обов'язків по вихованню своєї дочки ОСОБА_8. Як вбачається із змісту даного вироку, відповідно до медичного висновку амбулаторного обстеження про встановлення залежності від психоактивних речовин КЛПЗ «Чернігівський обласний наркологічний диспансер» ЧОР Управління охорони здоров'я облдержадміністрації МОЗ від 07.03.2018, ОСОБА_9 наркоманією не страждає, лікування від наркоманії не потребує.

Отже, позивачем не надано суду будь-яких переконливих доказів, які б свідчили про те, що відповідачка свідомо нехтує своїми батьківськими обов'язками, ухиляючись від виховання малолітньої доньки, та наявність у цьому її вини.

Враховуючи конкретні обставини справи, інтереси дитини, ставлення ОСОБА_5 до дочки, її бажання виконувати батьківські обов'язки по відношенню до неї, а також те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, апеляційний суд не вбачає безумовних підстав для позбавлення відповідача батьківських прав щодо дочки ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_1, а відтак висновок суду першої інстанції є законним та обґрунтованим.

Водночас, слід зазначити, що статтею 19 СК України визначено, що при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов'язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Відповідно до висновку органу опіки та піклування Деснянської районної у місті Чернігові ради, затвердженого рішенням виконавчого комітету Деснянської районної у м. Чернігові ради від 25.06.2018 № 141, орган опіки та піклування вважає за недоцільне позбавити батьківських прав ОСОБА_5 відносно її малолітньої дочки ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 Як вбачається із змісту даного висновку, заочним рішенням Славутицького міського суду Київської області від 21.09.2017 справа № 377/393/17 визначено місце проживання малолітньої ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 разом з батьком ОСОБА_3 Згідно довідки-розрахунку заборгованості по аліментах, виданої відділом ДВС Славутицького МУЮ, заборгованість по сплаті аліментів на дитину станом на 01.04.2018 становить 2 045,48 грн. Славутицьким міським судом Київської області 20.12.2017 справа № 377/866/17 прийнято заочне рішення про відібрання малолітньої ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 без позбавлення ОСОБА_10 батьківських прав та передачу малолітньої дитини для проживання з батьком ОСОБА_3 Зі слів представника ОСОБА_3, вищевказане рішення було виконано примусово та з 12.01.2018 ОСОБА_6 мешкає в родині батька ОСОБА_3 Мати дитини - ОСОБА_5, знаходиться в ДУ «Чернігівська виправна колонія № 44», до арешту дитина проживала з нею та родичами, а на даний час у зв'язку з арештом не має можливості виконувати батьківські обов'язки (а.с. 125-126).

Отже, враховуючи також висновок органу опіки та піклування Деснянської районної у місті Чернігові ради суд першої інстанції дійшов законного та обґрунтованого висновку про відсутність визначених ст. 164 СК Українипідстав для позбавлення відповідачки батьківських прав.

Доводи апеляційної скарги були предметом дослідження у суді першої інстанції, висновків суду не спростовують, на правильність висновків суду першої інстанції, та законність оскаржуваного рішення не впливають.

Посилання позивача на наявність судового рішення про позбавлення відповідачки батьківських прав відносно сина ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_3, як на підставу позбавлення батьківських прав відповідачки відносно доньки ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_1, не може братися до уваги, оскільки зазначеним судовим рішенням встановлено підстави для позбавлення відповідачки батьківських прав лише щодо сина ОСОБА_11 і цим судовим рішенням не досліджувалось питання виконання відповідачкою батьківських обов'язків відносно доньки.

Таким чином, при апеляційному розгляді справи порушень норм матеріального і процесуального права, які є підставою для скасування рішення, у справі не виявлено.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду вищевикладене, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду без змін.

У зв'язку із залишенням апеляційної скарги без задоволення, понесені відповідачем судові витрати за подання апеляційної скарги, відшкодуванню не підлягають (ст. 141 ЦПК України).

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Рішення Славутицького міського суду Київської області від 05 липня 2018 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5, треті особи: Орган опіки та піклування виконавчого комітету Деснянської районної в м. Чернігові ради, Служба у справах дітей та сім'ї виконавчого комітету Деснянської районної в м. Чернігові ради про позбавлення батьківських прав - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту може бути оскаржена до Верховного суду.

Повний текст постанови складений 23 січня 2019 року.

Суддя-доповідач М.І. Оніщук

Судді В.А. Шебуєва

Т.І.Ящук