ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3929/19 Справа № 182/1640/18 Суддя у 1-й інстанції - Рунчева О. В. Суддя у 2-й інстанції - Барильська А. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 квітня 2019 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Барильської А.П.,

суддів: Бондар Я.М., Зубакової В.П.,

секретар судового засідання: Євтодій К.С.,

сторони:

позивач: ОСОБА_1

відповідач: Товариство з обмеженою відповідальністю «ОСОБА_2 ОСОБА_3»

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Кривому Розі, в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційну скаргуОСОБА_1 на рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 13 грудня 2018 року, яке постановлено суддею Рунчевою О.В. у місті Нікополі та повний текст рішення складено 22 грудня 2018 року, -

ВСТАНОВИВ:

В березні 2018 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ТОВ «ОСОБА_2 ОСОБА_3» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення середнього заробітку за час затримки видачі трудової книжки та відшкодування моральної шкоди.

В обґрунтування позову позивачем зазначено, що Наказом № 295 ок від 01 березня 2018 року він був звільнений за п. 4 ст. 40 КЗпП України у зв'язку з прогулом без поважних причин.

Вважає, що його звільнення є незаконним, необґрунтованим та проведеним з грубим порушенням норм матеріального та процесуального трудового права з наступних підстав.

Приводом для його звільнення став наказ № 175 від 26 лютого 2018 року «Про порушення правил ведення табельного обліку робочого часу на ділянці обробки труб трубопрокатному цеху», згідно якого він недостовірно відобразив в табельний облік виходу на зміну робочих бригад, проставляючи в зміни, коли відсутні працівники 7,5 ч. - час як повністю відпрацьований.

Всупереч вимогам ст. 147 КЗпП України не було встановлено, коли саме і в які дні він здійснив прогул, в зв'язку з чим неможливо встановити коли ж саме він був відсутній на роботі без поважної причини. У наведеному наказі значиться тільки період часу «за 2017 рік», проте, 26 лютого 2018 року вже минули строки накладення дисциплінарного стягнення, встановлені ст. 148 КЗпП України.

Зазначає, що допущене ним порушення не відповідає суті звільнення, передбаченого п. 4 ст. 40 КЗпП, оскільки до його обов'язків, як бригадира, не входить ведення табельного обліку, у зв'язку з чим він не зобов'язаний був його вести.

Крім того, з п. 3 ст. 40 КЗпП відповідач його звільнення не пов'язував.

Вважає, що для його звільнення послужили інші причини, ніж ті, що передбачені п. 4 ст. 40 КЗпП України, що є неприпустимим.

Копію наказу про звільнення йому не надано, про суть та підстави звільнення йому нічого не відомо, коли саме був допущений ним прогул, він також не знає.

Зазначає, що ніхто ніяких прогулів не допускав, оскільки виробниче завдання за вересень - грудень 2017 року бригада виконувала успішно, перевиконуючи його багаторазово, а за січень 2017 року була нагороджена почесною грамотою за перемогу у виробничому змаганні.

Зауважує на тому, що 07 липня 2016 року він був удостоєний почесної грамоти з виплатою грошової премії за високі успіхи в роботі, про що також є запис у трудовій книжці.

Вважає, що його звільнення є незаконним, його слід поновити на роботі на колишній посаді, визнавши наказ про його звільнення незаконним і скасувати його.

Також вважає, що на його користь необхідно стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу, згідно ч. 2 ст. 235 КЗпП України за період з 01 березня 2018 року і по день винесення рішення суду та середній заробіток за час затримки у видачі трудової книжки, оскільки він був звільнений 01 березня 2018 року, проте фактично на руки трудову книжку отримав 05 березня 2018 року.

Крім того, посилаючись на ч. 1 ст. 237-1 КЗпП України вважає, що відповідачем йому заподіяно моральну шкоду, яку він оцінює у 5000 грн. яка виразилася в тому, що він пережив душевний дискомфорт, стрес, погіршення стану здоров'я, переживання у зв'язку з незаконним звільненням та втратою єдиного джерела до отриманню заробітку, відчув себе зайвою і непотрібною людиною в суспільстві, змушений докладати додаткових зусиль до організації свого життя і відновленню нормальних соціальних зв'язків.

У звязку з наведеним вище, уточнивши позовні вимоги, позивач просив суд поновити його на посаді бригадиру по обробці, сортуванню, прийманню та упаковці готової продукції - 5 розряду у трубопрокатному цеху Товариства з обмеженою відповідальністю «ОСОБА_2 ОСОБА_3», визнавши наказ № 295 ок від 01 березня 2018 року про його звільнення за п. 4 ст. 40 КЗпП України незаконним та скасувати його, стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 01 березня 2018 року і по день винесення рішення суду, стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час затримки у видачі трудової книжки з 01 березня 2018 року по 05 березня 2018 року та моральну шкоду у розмірі 5000 грн.

Крім того, позивач просив суд допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення його на роботі та виплаті середнього заробітку за один місяць та стягнути з відповідача судові витрати по справі.

Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 13 грудня 2018 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення по справі про задоволення позовних вимог посилаючись на те, що судом першої інстанції допущено неповне зясування обставин справи, оскільки не враховано, що систематичне недостовірне внесення відомостей до табеля обліку робочого часу не відповідає суті та не може бути підставою звільнення за п.4 ст.40 КЗпП України, оскільки в його робочі обовязки не входило ведення табельного обліку, вказаним обставинам суд першої інстанції оцінки не надав.

Зауважує на тому, що факт прогулів в ті дні, які були покладені в основу звільнення, спростовується матеріалами справи, а саме табелями обліку робочого часу

Крім того, судом не враховано, що за час нібито його прогулів, його бригадою було перевиконано виробниче завдання на 300% та 07 липня 2016 року він був удостоєний почесної грамоти з виплатою грошової премії за високі успіхи в роботі, про що також є запис у трудовій книжці.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач просить рішення суду залишити без змін, як законне та обґрунтоване, на його думку, апеляційну скаргу позивача - залишити без задоволення.

У поясненнях на відзив на апеляційну скаргу позивач наполягав на задоволенні його апеляційної скарги та скасуванні рішення суд першої інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, представника ТОВ «ОСОБА_2 НікоТьюб» - ОСОБА_4, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог, доводів апеляційної скарги, відзиву на апеляційну скаргу та пояснень на відзив на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення,з наступних підстав.

Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що згідно наказу № П - 287 від 08 червня 2005 року позивач був прийнятий учнем стропальника в трубопрокатний цех Закритого акціонерного товариства «Нікопольський завод безшовних труб «Ніко Тьюб» (а.с.85).

Наказом № 52 від 1 липня 2005 року позивач був переведений в трубопрокатний цех стропальником 3 розряду, наказом № Пу - 34 від 30 вересня 2005 року був звільнений з роботи за ст. 36 п. 2 КЗпП України.

Наказом № П 34/1 від 01 жовтня 2005 року позивач знову був прийнятий на роботу стропальником 3-го розряду до відповідача.

Наказом № П 34/1 у від 30 листопада 2005 року був звільнений за ст. 36 п. 2 КЗпП України.

Наказом № П 34/2 від 01 грудня 2005 року знову був прийнятий стропальником 3-го розряду до відповідача.

01 лютого 2007 року Закрите акціонерне товариство «Нікопольський завод безшовних труб «Ніко Тьюб» було перейменовано на Закрите акціонерне товариство «ОСОБА_2 Нікопольський завод безшовних труб ОСОБА_3».

25 грудня 2007 року Закрите акціонерне товариство «ОСОБА_2 ОСОБА_3» було перетворене у Товариство з обмеженою відповідальністю «ОСОБА_2 ОСОБА_3».

Наказом № 578 від 17 жовтня 2009 року позивач був переведений до трубопрокатного цеху бригадиром на обробці, сортуванню, прийманню та упаковці готової продукції 5 розряду.

Наказом № 295/ок від 01 березня 2018 року позивач був звільнений за п. 4 ст. 40 КЗпП України в зв'язку з прогулом без поважних причин 18 жовтня 2017 року, 30 жовтня 2017 року та 07 листопада 2017 року. (а.с.41).

Звільнення позивача відбулось на підставі того, що у лютому 2018 року була проведена перевірка «Табеля виходу працівників на роботу» управлінням охорони праці трубопрокатного цеху 7, за результатами якої 05 лютого 2018 року був складений Акт про виявлені порушення Правил внутрішнього трудового розпорядку, зафіксованих системою «СКУД», з невідповідностями вказаних в «Табелях виходу працівників на роботу» бригадира трубопрокатного цеху ОСОБА_1 (а.с. 48-53).

Згідно вищезазначеного Акту було встановлено, що бригадир зміни «Г» ОСОБА_1 неодноразово був відсутній на робочому місці в той час, як по обліку «Табеля виходу працівників на роботу» вихід в зміну і час «7,5» вказане і оплачене як відпрацьоване. Дана ситуація стала можливою в звязку з тим, що ОСОБА_1 самостійно складав, підписував та надавав до БОТу підприємства табеля на оплату.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог позивача про поновлення його на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення середнього заробітку за час затримки видачі трудової книжки та відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено факту відсутності з його боку прогулу та факту несвоєчасної видачі йому трудової книжки з вини відповідача.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

За правилами ст. 139 КЗпП України працівники зобов'язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержувати трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір.

Згідно зі ст. 147 КЗпП України, за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: догана або звільнення.

За ст. 148 КЗпП України дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у звязку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. Дисциплінарне стягнення не може бути накладено пізніше шести місяців з дня вчинення проступку.

Відповідно до ст. 149 КЗпП України, до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення.

При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника.

Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку.

Відповідно до роз'яснень, наданих у п. 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з'ясувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8 ст. 40 і п. 1 ст. 41 КЗпП України, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147-1, 148, 149 КЗпП України правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи не застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника.

Крім того, як роз'яснено у п. 24 наведеної Постанови Пленуму Верховного Суду України, при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п. 4 ст. 40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв'язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов'язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу).

При цьому, факт відсутності працівника на робочому місці більше трьох годин протягом робочого дня (прогул) має бути належним чином зафіксований власником або уповноваженим ним органом, щоб унеможливити порушення трудових прав працівника та його безпідставне притягнення до дисциплінарної відповідальності. З огляду на предмет позову, обов'язок доведення вини працівника у порушенні трудової дисципліни на підприємстві покладено на роботодавця.

Відповідно до ст. 43 Конституції України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Право громадян на працю забезпечується державою, а трудовий договір може бути розірваний лише з підстав і в порядку, передбаченому трудовим законодавством (ст. ст. 2, 36, 40, 41 КЗпП України).

Отже, для правильного вирішення спору про звільнення суду необхідно надати оцінку причинам поважності відсутності на роботі працівника.

Згідно частин 1-3 статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до статті 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Європейський суд з прав людини зауважив, що принцип «процесуальної рівності сторін» передбачає, що у випадку спору, який стосується приватних інтересів, кожна зі сторін повинна мати розумну можливість представити свою справу, включаючи докази, в умовах, які не ставлять цю сторону в істотно більш несприятливе становище стосовно протилежної сторони (DOMBO BEHEER B.V. v. THE NETHERLANDS, № 14448/88, § 33, ЄСПЛ, від 27 жовтня 1993 року).

Судом встановлено, що відповідно до Наказу № 371 від 28 квітня 2017 року, на підприємстві відповідача з 01 травня 2017 року введена в дію нова редакція «Правил внутрішнього трудового розпорядку для працівників Товариства з обмеженою відповідальністю «ОСОБА_2 ОСОБА_3» (а.с.42)

У п.п. 6.2 та 6.3 «Правил внутрішнього трудового розпорядку для працівників Товариства з обмеженою відповідальністю «ОСОБА_2 ОСОБА_3» зазначено: працівники та РСС можуть проходити на територію Товариства тільки по пропуску встановленого зразка, виданого Бюро перепусток служби економічної безпеки (СЕБ); при вході (виході) на (з) територію (і) Товариства працівники зобовязані відмітитися в системі контроля та управління доступом (а.с.43-45).

В лютому 2018 року відбулася перевірка «Табеля виходу працівників на роботу» управлінням охорони праці трубопрокатного цеху 7, за результатами якої 05 лютого 2018 року був складений Акт про виявлені порушення Правил внутрішнього трудового розпорядку, зафіксованих системою «СКУД», з невідповідностями вказаних в «Табелях виходу працівників на роботу» бригадира трубопрокатного цеху ОСОБА_1 (а.с. 48-53).

Згідно вищезазначеного Акту було встановлено, що бригадир зміни «Г» ОСОБА_1 неодноразово був відсутній на робочому місці в той час, як по обліку «Табеля виходу працівників на роботу» вихід в зміну і час «7,5» вказане і оплачене, як відпрацьоване. Дана ситуація стала можливою в звязку з тим, що ОСОБА_1 самостійно складав, підписував та надавав до БОТу підприємства табеля на оплату.

Останній прогул без поважних причин, згідно вищевказаного Акту, був здійснений ОСОБА_1 07 листопада 2017 року, тому шестимісячний термін з дня вчинення проступку закінчується 07 травня 2018 року.

У відповідності до ч. 1 ст. 149 КЗпП України, адміністрація підприємства неодноразово, в період з 14 по 23 лютого 2018 року, вимагала від ОСОБА_1 конкретизованих письмових поясненнь щодо причин невідповідності по зафіксованим системою «СКУД» фактам, неодноразової його відсутності на робочому місці, зокрема 18 жовтня 2017 року, 30 жовтня 2017 року та 07 листопада 2017 року, однак, ніяких письмових пояснень позивач не надав, що підтверджується Актом про відмову працівника надати письмові пояснення від 23 лютого 2018 року, який складено у відповідності до п.п. 8.8., 8.9. «Правил внутрішнього трудового розпорядку», затверджених наказом № 371 від 28 квітня 2017 року. (а.с.66)

З метою дотримання приписів чинного законодавства про працю, відповідач звернувся до первинної профспілкової організації ПМГУ для надання згоди на звільнення позивача.

26 лютого 2018 року ОСОБА_1 було направлено повідомлення про необхідність зявитися на президію профкому відносно його звільнення. На повідомленні мається відмітка про ознайомлення ОСОБА_1 з даним повідомленням особисто під підпис 27 лютого 2018 року (а.с. 46).

Згідно протоколу № 8 засідання президії первинної профспілкової організації відповідача від 28 лютого 2018 року, президія надала згоду на звільнення ОСОБА_1 за прогули без поважних причин (а.с. 67-69).

З урахуванням наведеного вище, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог позивача, оскільки відповідачем по справі надано належні та допустимі докази, в розумінні ст.ст.12,81 ЦПК України, правомірності своїх дій щодо звільнення позивача за прогул без поважних причин, та що наказ № 295/ок від 01 березня 2018 року про звільнення позивача за п. 4 ст. 40 КЗпП України був виданий у відповідності до вимог діючого законодавства, в той час як позивачем належними та допустимими доказами не доведено протилежного.

Крім того, колегія суддів вважає правильними висновки суду першої інстанції про те, що вимоги позивача в частині стягнення середнього заробітку за період затримки у видачі трудової книжки є також необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, оскільки, як вбачається із матеріалів справи, Наказом від 01 березня 2018 року за № 295/ОК позивача було звільнено з підприємства відповідача з 03 березня 2018 року.

Відповідно до наказу ТОВ «ОСОБА_2 Ніко-Тьюб» від 13 грудня 2017 року № 1071 робочий день 09 березня 2018 року переноситься на 03 березня 2018 року, тобто суботу. Таким чином, 03 березня 2018 року, в суботу, на підприємстві був повноцінний робочий день (а.с.47).

Згідно з положеннями ст. 47 КЗпП України, працівнику в останній робочий день проводяться виплати та видається трудова книжка.

Позивач 03 березня 2018 року, в суботу, не забрав трудову книжку, у звязку з чим начальником відділу кадрів ТОВ «ОСОБА_2 Ніко-Тьюб» того ж дня на адресу реєстрації та фактичного місця проживання позивача ОСОБА_1 були направлені повідомлення про необхідність зявитися до відділу кадрів підприємства для отримання трудової книжки (а.с. 72, а.с.73).

В понеділок 05 березня 2018 року ОСОБА_1 отримав особисто трудову книжку, про що свідчить його підпис в особовій картці № П 287 (а.с.74-75).

Також колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що у звязку з відмовою в задоволенні позовних вимог позивача про поновлення його на роботі, не підлягають задоволенню його позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, оскільки вказані позовні вимоги є похідними від вимог щодо поновлення позивача на роботі, які задоволенню не підлягають.

Не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції та задоволення позовних вимог доводи апеляційної скарги про те, що судом при ухваленні рішення не враховано, що систематичне недостовірне внесення відомостей до табеля обліку робочого часу не відповідає суті та не може бути підставою звільнення п.4 ст.40 КЗпП України, оскільки в його робочі обовязки не входило ведення табельного обліку, з огляду на наступне.

Як встановлено матеріалами справи, в лютому 2018 року на підприємстві відповідача відбувалася перевірка «Табеля виходу працівників на роботу» управлінням охорони праці трубопрокатного цеху - 7 за результатами якої 05 лютого 2018 року був складений Акт про виявлені порушення Правил внутрішнього трудового розпорядку, зафіксованих системою «СКУД», з невідповідностями вказаних в «Табелях виходу працівників на роботу» бригадира трубопрокатного цеху ОСОБА_1

Згідно вищезазначеного Акту було встановлено, що бригадир зміни «Г» ОСОБА_1 неодноразово був відсутній на робочому місці в той час, як по обліку «Табеля виходу працівників на роботу» вихід в зміну і час «7,5» вказане і оплачене, як відпрацьоване.

Як вбачається із матеріалів справи, від підписання Акту та коментарів ОСОБА_1 - відмовився, та лише 12 лютого 2018 року надав пояснення, якими підтвердив, що неодноразово здійснював прогули без поважних причин, зокрема 21.03.2017 року у звязку із днем народження дружини та 05.05.2017 року через помилку в даті виходу з відпустки, а в «Табелі виходу на роботу» особисто проставляв собі час «7,5» як відпрацьований і відповідно підприємством оплачений в повному обсязі.

На думку колегії суддів, відповідачем по справі надані належні та допустимі докази правомірності дій щодо звільнення позивача за прогул без поважних причин за п. 4 ст. 40 КЗпП України.

При цьому слід зауважити, що відповідно до ст. 148 КЗпП України дисциплінарне стягнення, в даному випадку звільнення позивача із займаної ним посади, застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у звязку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. Дисциплінарне стягнення не може бути накладено пізніше шести місяців з дня вчинення проступку.

Згідно перевірки «Табеля виходу працівників на роботу», за результатами якої 05 лютого 2018 року був складений Акт про виявлені порушення Правил внутрішнього трудового розпорядку, зафіксованих системою «СКУД», прогули без поважних причин, згідно вищевказаного Акту, були здійснені позивачем 18 жовтня 2017 року, 30 жовтня 2017 року та 07 листопада 2017 року, тому шестимісячний термін з дня вчинення проступку закінчується 07 травня 2018 року, а позивача було звільнено 01.03.2018 року, тобто протягом шести місяців з дня вчинення ним проступку.

Наведеним вище спростовуються доводи апеляційної скарги позивача про те, що факт прогулів в ті дні, які були покладені в основу звільнення, спростовується матеріалами справи, а саме табелями обліку робочого часу та доводи про те, що відповідачем пропущений строк застосування дисциплінарного стягнення.

Слід зауважити, що посилання позивача на те, що в його робочі обовязки не входило ведення табельного обліку, не спростовують факту ведення ним табелю та Акту про виявлені порушення Правил внутрішнього трудового розпорядку, які зафіксовані системою «СКУД», відповідно до якого позивач 21 березня 2017 року, 05 травня 2017 року, 18 жовтня 2017 року, 30 жовтня 2017 року та 07 листопада 2017 року був відсутній на робочому місці, в той час, як відповідно до «Табелів виходу працівників на роботу» він в зазначені дні був присутній на робочому місці.

Посилання позивача на те, що судом першої інстанції не враховано, що за час нібито його прогулів, його бригадою було перевиконано виробниче завдання на 300% та 07 липня 2016 року він був удостоєний почесної грамоти з виплатою грошової премії за високі успіхи в роботі, про що також є запис у трудовій книжці, оскільки факт добросовісного виконання своїх трудових обовязків не звільняє позивача від відповідальності за неодноразово вчинений проступок.

На думку колегії суддів, вирішуючи даний спір суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов'язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку й ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині, відповідає нормам матеріального і процесуального права, висновки суду відповідають обставинам справи, в той час як доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, а тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 374,375,381,382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 13 грудня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текс постанови складено 12 квітня 2019 року.

Головуючий:

Судді: