КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 вересня 2019 року м. Київ

Унікальний номер справи № 372/1408/16-ц

Апеляційне провадження № 22-ц/824/11101/2019

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - Левенця Б.Б.,

суддів - Гаращенко Д.Р., Ратнікової В.М.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами (у письмовому провадженні) апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» на рішення Обухівського районного суду Київської області від 05 серпня 2016 року, ухвалене під головуванням судді Кравченко М.В., по справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

в с т а н о в и в :

У травні 2016 року позивач звернувся до суду з вказаною позовною заявою та просив стягнути з відповідача ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПРИВАТБАНК» заборгованість у сумі 14 836,23 грн. за кредитним договором № б/н від 14 липня 2008 року та судові витрати у розмірі 1 378,00 грн.

Свої вимоги мотивував тим, що відповідно до укладеного договору № б/н від 14 липня 2008 року відповідач отримав кредит у розмірі 1 200,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну карту. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами банку», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між ним та банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві. Звертав увагу на те, що відповідач при укладенні договору надав свою згоду щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту та його зміну за рішенням та ініціативою банку.

Вказував, що АТ КБ «ПРИВАТБАНК» свої зобов`язання за договором виконав в повному обсязі, а саме надав можливість розпоряджатися кредитними коштами на умовах передбачених договором та в межах встановленого кредитного ліміту.

Відповідач не виконав зобов`язань за кредитним договором, у зв`язку з чим станом на 30 квітня 2016 року утворилася заборгованість у розмірі 14 836,23 грн., з яких: 1 135,43 грн. - тіло кредиту, 9 856,22 грн. проценти за користування кредитом, 2 900,00 грн. пеня та комісія, а також штрафи відповідно до пункту 8.6 Умов та Правил надання банківських послуг: 250,00 грн. - штраф (фіксована частина) та 694,58 грн. штраф (процентна складова), які позивач просив стягнути з відповідача, справу розглянути за відсутності представника позивача (а.с. 1-19).

Відповідач ОСОБА_1 подав заяву, до якої додав квитанції на погашення кредитної заборгованості, та просив застосувати до заявлених вимог позивача положення про наслідки пропуску строків позовної давності (а.с. 32-64).

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 05 серпня 2016 року у задоволенні позову АТ КБ «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовлено (а.с. 71-73).

Не погодившись з рішенням районного суду, 08 вересня 2016 року позивач АТ КБ «ПРИВАТБАНК» звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, незаконність та необґрунтованість рішення, просив його скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити (а.с. 104-106).

На обґрунтування скарги зазначив, кредитний договір № б/н від 14 липня 2008 року укладений з відповідачем складається з заяви на видачу кредиту, «Умов та правил надання банківських послуг» та «Тарифів банку». Вважав, що факт укладення та невиконання позичальником зобов`язань за вказаним договором є доведеним. Зазначив, що на виконання умов договору відповідачу 14 липня 2008 року було видано кредитну картку. Вважав, що суд першої інстанції не дослідив обставини, що мають значення для справи, та неправильно застосував норми матеріального права і порушив норми процесуального права, що призвело до ухвалення незаконного та необґрунтованого рішення.

Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 08 лютого 2017 року апеляційну скаргу Банку залишено без задоволення, а рішення Обухівського районного суду Київської області від 05 серпня 2016 року залишено без змін (а.с. 127-132).

Постановою Верховного Суду від 19 червня 2019 року касаційну скаргу АТ КБ «ПРИВАТБАНК» задоволено частково, ухвалу Апеляційного суду Київської області від 08 лютого 2017 року скасовано, справу передано на новий апеляційний розгляд до апеляційного суду (а.с. 158-161).

Скасувавши ухвалу апеляційного суду Київської області від 08 лютого 2017 року, суд касаційної інстанції зазначив, що при розгляді апеляційної скарги апеляційний суд обмежився висновком про те, що надані банком документи містять суперечливі відомості та не містять належних і допустимих доказів отримання відповідачем кредиту з урахуванням викладених в позові обставин. При цьому, докази, надані на підтвердження позовних вимог банком, що містяться в матеріалах справи, не досліджені апеляційним судом (а.с. 158-161).

Відповідно до положень частини 1 ст. 417 ЦПК України, вказівки, що містяться в постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанції під час нового розгляду справи.

За правилами ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційна скарга АТ КБ «ПРИВАТБАНК» на рішення Обухівського районного суду Київської області від 05 серпня 2016 року розглянута апеляційним судом в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами (у письмовому провадженні).

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду, судова колегія дійшла висновку, що скарга підлягає задоволенню частково враховуючи наступне.

Судом встановлено, що 14 липня 2008 року ОСОБА_1 підписав анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у АТ КБ«ПРИВАТБАНК» (а.с. 6).

За змістом анкети-заяви відповідач погодився, що вищевказана анкета-заява, разом з пам`яткою клієнта, «Умовами та Правилами надавання банківських послуг», а також «Тарифами» становить договір про надання банківських послуг. При цьому, анкета-заява містить інформацію про замовлення відповідачем ОСОБА_1 платіжної (кредитної) карти «Універсальна» в гривні із застосуванням 30 днів пільгового періоду.

В цей же день ОСОБА_1 була видана платіжна (кредитна) карта № НОМЕР_1 за пакетом кредитка «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» в гривні (а.с. 6).

Також до анкети-заяви банком було доданоВитяг з Умов та правил надання банківських послуг в АТ КБ «ПРИВАТБАНК», ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті https://privatbank.ua/terms/ (а.с. 07-12).

До позовної заяви АТ КБ «ПРИВАТБАНК» долучив розрахунок заборгованості за договором №б/н від 14 липня 2008 року, укладеного між Банком та клієнтом ОСОБА_1 за яким станом на 30 квітня 2016 року утворилася заборгованість у розмірі 14836,23 грн., з яких: 1135,43 грн. - тіло кредиту, 9856,22 грн. проценти за користування кредитом, 2 900,00 грн. пеня та комісія, а також штрафи відповідно до пункту 8.6 Умов та Правил надання банківських послуг: 250,00 грн. - штраф (фіксована частина) та 694,58 грн. штраф (процентна складова) (а.с. 4-5).

Додатково Банком надано виписку про рух коштів за карткою № НОМЕР_1 , з урахуванням пере випуску і видачі позичальнику кредитної картки № НОМЕР_2 . Вищевказана банківська виписка про рух коштів по картковому рахунку надійшла до районного суду після ухвалення 05 серпня 2016 року оскаржуваного рішення. Оскільки вказаний доказ наданий на виконання запиту районного суду від 26 липня 2016 року № 9216/2-916/16, з огляду на термін виконання запиту суду і положення частини 3 ст. 367 ЦПК України, колегія суддів визнала поважними причини пропуску строку подання цього доказу до районного суду і прийняла його до уваги (а.с. 78-87, 90-96).

Колегія суддів перевірила доводи Банку, заперечення відповідача і дійшла наступних висновків.

Відповідно до частин 1, 2 статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною 1 статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною 2 статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним(стаття 1055 ЦК України).

Згідно із частиною 1 статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПРИВАТБАНК»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до частини 1 статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами 1, 2 статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно із частиною 1 статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Таким чином, в разі укладення договору кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

У заяві позичальника від 14 липня 2008 року зазначена базова процентна ставка за кредитом - 3% на місяць на залишок заборгованості, щомісячна комісія - 7% (а.с. 6).

Крім того, у цій заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.

Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованість за відсотками, а також пеню і штрафи за несвоєчасну сплату кредиту і процентів за користування кредитними коштами.

Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 14 липня 2008 року, посилався на Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку, які розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/, як невід`ємні частини спірного договору.

При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Умови розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами, та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви, розмірах і порядках нарахування.

Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та Правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Умов та Правил не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

При цьому, згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

При цьому, витяг з Умов та Правил надання банківських послуг, які містяться в матеріалах даної справи не визнаються відповідачем та не містять його підпису, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 14 липня 2008 року шляхом підписання заяви-анкети. Отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили письмово відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 ( провадження №14-131цс19).

З огляду на наведене, не підлягають задоволенню вимоги Банку про стягнення із відповідача пені і штрафів відповідно до пункту 8.6 Умов та Правил надання банківських послуг: 250 грн. - штраф (фіксована частина) та 694,58 грн. штраф (процентна складова), а також пені - 2 900,00 грн., оскільки у заяві, підписаній сторонами, відсутні умови про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.

Крім того, штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування свідчить про подвійну цивільно-правову відповідальність за одне і те саме порушення.

Щодо вимог про стягнення суми основного боргу у розмірі 1 135,43 грн. та процентів за користування кредитом - 9856,22 грн., колегія суддів зазначила наступне.

Банком надані до суду докази видачі відповідачу банківської картки № НОМЕР_1 14 липня 2008 року за пакетом кредитка «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» в гривні та, у зв`язку із закінченням строку дії цієї картки, ОСОБА_1 отримав від Банку кредитну картку № НОМЕР_2 (а.с. 6, 80-87).

Цих обставин, зокрема отримання вищевказаних карток і грошей з карткових рахунків відповідач ОСОБА_1 в суді першої інстанції не заперечував. Такі обставини знайшли підтвердження за наданими відповідачем ОСОБА_1 до районного суду квитанціями часткового погашення кредитної заборгованості за банківським картковим рахунком за кредитними картками № НОМЕР_1 і № НОМЕР_2 (а.с. 32-62).

Такі платежі відповідача ОСОБА_1 на погашення кредитної заборгованості враховані Банком у розрахунку заборгованості і витягу про рух коштів позичальника ОСОБА_1 за картковими рахунками (а.с. 80-87).

Тому, з огляду на положення частини 1 ст. 82 ЦПК України, колегія суддів визнала вказані обставини встановленими.

Відповідно до наданих Банком до районного суду витягу з банківського рахунку відповідача про рух коштів та розрахунку заборгованості, останнє погашення заборгованості за рахунком відповідача по картці № НОМЕР_1 відбулось 13 березня 2010 року зарахуванням 321,00 грн. із зазначенням про відсутність боргу на дату погашення заборгованості, і після зазначеної дати відповідач не мав заборгованості за зазначеним картковим рахунком до закінчення строку дії картки у липні 2011 року (а.с. 4-5, 80-87).

Після видачі відповідачу кредитної картки № НОМЕР_2 , з липня 2011 року позичальник користувався кредитними грошима за цією карткою, мав не погашену заборгованість, і останнє часткове погашення заборгованості ОСОБА_1 здійснив 12 вересня 2013 року в сумі - 100 грн. Інші операції (нарахування і списання процентів, штрафи за прострочення по кредиту) свідчать про нарахування (списання) Банком коштів за рахунком Клієнта в односторонньому порядку (а.с. 4-5, 80-87).

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно зі статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина 4 статті 267 ЦК України).

Банк звернувся до суду із зазначеним позовом 26 травня 2016 року, відповідач ОСОБА_1 в суді першої інстанції заявив клопотання про застосування позовної давності та надав відповідну письмову заяву (а.с. 2-3, 64).

Європейський суд з прав людини вказав, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем Держав-учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що які відбули у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (STUBBINGS AND OTHERS v. THE UNITED KINGDOM, № 22083/93, № 22095/93, § 51, ЄСПЛ, від 22 жовтня 1996 року; ZOLOTAS v. GREECE (№o. 2), № 66610/09, § 43, ЄСПЛ, від 29 січня 2013 року).

Відповідно до частини 4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У пунктах 91-93 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12-ц відступлено від висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 02 грудня 2015 року у справі № 6-249цс15, та зроблено висновок, що після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною 2 статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється.

Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною 2 статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Якщо кредитний договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок позичальника повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право кредитодавця вважається порушеним з моменту порушення позичальником терміну внесення чергового платежу. А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу у межах строку кредитування згідно з частиною 5 статті 261 ЦК України починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) позичальником обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу.

Встановлення строку кредитування у кредитному договорі, що передбачає внесення позичальником щомісячних платежів, має значення не для визначення початку перебігу позовної давності за вимогами кредитодавця щодо погашення заборгованості за цим договором, а, насамперед, для визначення позичальнику розміру щомісячних платежів. Відтак, за вказаних умов початок перебігу позовної давності не можна визначати окремо для погашення всієї заборгованості за договором (зі спливом строку кредитування) і для погашення щомісячних платежів (після несплати чергового такого платежу).

Оскільки судом встановлено, що датою останнього погашення заборгованості за картковим рахунком відповідача є 12 вересня 2013 року, а з позовними вимогами Банк звернувся 26 травня 2016 року, висновок районного суду про відмову в позові в частині стягнення з позичальника на користь Банку 1135.43 грн. заборгованості за тілом кредиту одночасно з підстав недоведеності отримання позичальником кредитних коштів та пропуску кредитором строку позовної давності за захистом порушеного права, колегія суддів апеляційного суду визнала помилковим.

У заяві позичальника від 14 липня 2008 року на видачу кредитної картки № НОМЕР_1 (строком дії до липня 2011 року)зазначена базова процентна ставка за кредитом - 3% на місяць на залишок заборгованості (а.с. 6).

При цьому, за наданими ОСОБА_1 доказами (квитанціями) і розрахунком Банку з 13 березня 2010 року і до 28 липня 2011 року позичальник ОСОБА_1 не мав непогашеної заборгованості як за тілом кредиту так і за процентами за користування кредитними коштами (а.с. 4-5, 80-87).

Тому, вимоги Банку про стягнення процентів за вказаний період, суд апеляційної інстанції визнав безпідставним.

Заява-анкета по кредитній картці № НОМЕР_2 у матеріалах справи відсутня. При цьому, витяг з Умов та Правил надання банківських послуг, які містяться в матеріалах даної справи не визнаються відповідачем та не містять його підпису, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору.

З урахуванням зазначеного, колегія суддів вважає, що відсутні підстави вважати, що при укладенні (пролонгації) договору із 29 липня 2011 року сторони обумовили умови кредитування, які Банк вважав узгодженими.

Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладення на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору.

Відповідний правовий висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 ( провадження №14-131цс19).

Тому підлягає стягненню із позичальника ОСОБА_1 на користь Банку 1135.43 грн. заборгованості за тілом кредиту, в іншій частині позовні вимоги Банку задоволенню не підлягають.

Щодо судових витрат.

Згідно з частиною третьою статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, що пов`язані з порушенням їх прав.

Відповідно до частини шостої статті 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

При цьому згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 3 серпня 2011 року № 845 «Про затвердження Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників» у разі прийняття рішення про стягнення коштів стягувач подає органові Казначейства в установлений зазначеним органом спосіб оригінал виконавчого документа.

На підставі ст. 141 ЦПК України з Державного бюджету України на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» слід стягнути, пропорційно до частини задоволених вимог (08 %) 110.24 грн. судового збору за розгляд справи районним судом та 121.26 грн. судового збору за розгляд справи апеляційним судом, сплата якого Банком підтверджується платіжними дорученнями. ( а.с. 1, 109)

Інші доводи апеляційної скарги цих висновків не спростовують, тому колегія суддів їх відхилила.

З огляду на положення п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах касаційному оскарженню не підлягають.

Керуючись ст. 367, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст. 376, ст.ст. 381-384 ЦПК України, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» - задовольнити частково.

Рішення Обухівського районного суду Київської області від 05 серпня 2016 року скасувати, ухвалити нове.

Позовні вимоги Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» (код ЄДРПОУ - 14360570) задовольнити частково і стягнути на його користь із ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_6 ) - 1135 (одна тисяча сто тридцять п`ять) грн. 43 коп. заборгованості за кредитом за кредитним договором від 14 липня 2008 року.

В іншій частині позовних вимог Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» - відмовити.

Стягнути з Державного бюджету України на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» (код ЄДРПОУ - 14360570) - 110 (сто десять) грн. 24 коп. судового збору за розгляд справи районним судом та 121 (сто двадцять одну) грн. 26 коп. судового збору за розгляд справи апеляційним судом.

Постанова набирає законної сили негайно з моменту прийняття і оскарженню в касаційному порядку до Верховного Суду не підлягає.

Судді Київського апеляційного суду: Б.Б. Левенець

Д.Р. Гаращенко

В.М. Ратнікова