Постанова

Іменем України

17 січня 2019 року

м. Київ

справа № 303/3322/15-ц

провадження № 61-43434св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач - ОСОБА_4,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області у складі судді Куцкір Ю. Ю. від 06 березня 2017 року та постанову Апеляційного суду Закарпатської області у складі колегії суддів: Кондора Р. Ю., Куштана Б. П., Кожух О. А., від 30 липня 2018 року,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2015 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що 06 липня 2005 року між закритим акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», укладено кредитний договір, за умовами якого ОСОБА_4 отримав кредит у вигляді невідновлювальної кредитної лінії у розмірі 15 915 дол. США зі сплатою 0,92 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом у порядку, на умовах та у строки, визначені договором на строк до 03 липня 2020 року.

Відповідач свої зобов'язання за кредитним договором належним чином не виконував, у зв'язку з чим станом на 05 березня 2015 року виникла заборгованість у розмірі 35 522,00 дол. США, з яких: 11 661,74 дол. США - заборгованість за кредитом, 8 382,80 дол. США - заборгованість за процентами, 1 638,00 дол. США - заборгованість за комісією, 13 839,46 дол. США - пеня.

Ураховуючи викладене, ПАТ КБ «ПриватБанк» просило суд стягнути з ОСОБА_4 на його користь заборгованість за кредитним договором від 06 липня 2005 року у розмірі 35 522,00 дол. США, що станом на 05 березня 2015 року є еквівалентом 820 202,98 грн.

Судом першої інстанції справа розглядалась неодноразово.

Останнім рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 06 березня 2017 року у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк», суд першої інстанції виходив із того, що позивач не мав права вимоги до ОСОБА_4, оскільки відступив це право ОСОБА_5 відповідно до договору відступлення права вимоги від 19 травня 2015 року.

Постановою Апеляційного суду Закарпатської області від 30 липня 2018 року апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково.

Рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 06 березня 2017 року змінено, виключено з мотивувальної частини рішення судження про відсутність у ПАТ КБ «ПриватБанк» права вимоги до ОСОБА_4 про стягнення боргу, в іншій частині рішення суду залишено без змін.

Апеляційний суд, змінюючи рішення суду першої інстанції, виходив із того, що рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 20 лютого 2012 року позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено та у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 06 липня 2005 року у розмірі 16 733,46 дол. США звернено стягнення на належну на праві власності ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_1 шляхом продажу предмета іпотеки. Пред'явивши позов про дострокове повернення всієї заборгованості за кредитним договором, банк змінив строк виконання основного зобов'язання, а після пред'явлення і задоволення позову про дострокове стягнення боргу не мав правових підстав пред'являти вимогу про стягнення кредиту в сумі іншій, ніж та, що була визначена для дострокового стягнення. При цьому доказів про вчинення кредитором у розумний строк будь-яких дій, спрямованих на реалізацію наявних у нього прав і виконання рішення суду з метою погашення боргу, що виник, позивачем не надано.

Вимоги про стягнення поза межами строку дії договору сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України не пред'являлися.

Крім того, обставини, що виникли у зв'язку з відступленням ПАТ КБ «ПриватБанк» відповідних прав ОСОБА_5, не впливають на відсутність підстав для задоволення позову, висновок суду першої інстанції по суті правильний, справедливий та узгоджується з вимогами закону.

У серпні 2018 року ПАТ КБ «ПриватБанк»подало до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просило скасувати оскаржувані судові рішення та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди проігнорували те, що рішенням суду від 20 лютого 2012 року про звернення стягнення на предмет іпотеки не було припинено дію кредитного договору, не було його розірвано, а відтак, його дія для сторін продовжувалась, і банком здійснювалось нарахування заборгованості за тілом кредиту, комісія, проценти, неустойка. Дострокове присудження до виконання основного зобов'язання в натурі не тягне його припиненняз дня набрання законної сили рішенням суду і не виключає стягнення процентів, пені та збитків, а також інших штрафних санкцій, передбачених угодою, до дня фактичного задоволення (повного розрахунку).

У матеріалах справи відсутні будь-які належні докази погашення кредитної заборгованості. Таким чином, вимога банку про стягнення з ОСОБА_4 залишку заборгованості за кредитом повністю відповідає положенням чинного законодавства.

Суди безпідставно ототожнили поняття використання права банком на дострокове виконання умов договору шляхом стягнення заборгованості в сукупності із способом захисту за частиною другою статті 1050 ЦК України, зі зверненням стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягненняна заставлене майно не є рівноцінним зміні строку виконання зобов'язань по сплаті договірних сум.

Суди попередніх інстанцій не врахували, що звернення стягнення на предмет іпотеки не призводить до заміни основного зобов'язання на забезпечувальне.

Звернення стягнення на предмет іпотеки не звільняє боржника від обов'язку погашати заборгованість за кредитом, чого останній не робив.

Суди попередніх інстанцій не перевірили обставини, які перешкоджали реалізації предмету іпотеки та не врахували, що прострочення кредитора дає право лише на зменшення збитків та неустойки, а не відмови у стягненні заборгованості в повному обсязі.

Відзив на касаційну скаргу учасники справи до суду не подали.

21 вересня 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржуване рішення суду першої інстанції у незміненій частині та постанова апеляційного суду прийняті з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Судом установлено, що 06 липня 2005 року між закритим акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», укладено кредитний договір, за умовами якого ОСОБА_4 отримав кредит у вигляді невідновлювальної кредитної лінії у розмірі 15 915 дол. США зі сплатою 0,92 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом у порядку, на умовах та у строки, визначені договором на строк до 03 липня 2020 року.

06 червня 2011 року ОСОБА_4 видав банку довіреність, якою уповноважив банк продати квартиру АДРЕСА_1 (предмет іпотеки).

Рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 20 лютого 2012 року позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено та у рахунок погашення всієї заборгованості за кредитним договором від 06 липня 2005 року у розмірі 16 733,46 дол. США звернено стягнення на належну на праві власності ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_1 шляхом продажу предмета іпотеки.

Звернення з позовом про дострокове стягнення всього кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни.

Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред'явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.

Якщо за рішенням про звернення стягнення на предмет застави заборгованість за кредитним договором указана в такому рішенні у повному обсязі, кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов'язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, а не у вигляді стягнення процентів.

Таку правову позицію Верховний Суд висловив у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц, касаційне провадження № 14-154цс18.

Отже, після пред'явлення і задоволення позову про дострокове стягнення боргу банк не мав правових підстав пред'являти вимогу про стягнення кредиту в сумі іншій, ніж та, що була визначена для дострокового стягнення.

При цьому відповідач у 2011 році надав ПАТ КБ «ПриватБанк» всі необхідні повноваження для продажу предмету іпотеки, фактично передав квартиру та права на неї у повне розпорядження кредитора, а з ухваленням судом рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки взагалі не мав можливості розпоряджатися квартирою, правами на неї, цим майном розпоряджався кредитор. Проте банк відчужив квартиру лише у 2015 році.

Кредитор вважається таким, що прострочив, якщо він відмовився прийняти належне виконання, запропоноване боржником, або не вчинив дій, що встановлені договором, актами цивільного законодавства чи випливають із суті зобов'язання або звичаїв ділового обороту, до вчинення яких боржник не міг виконати свого обов'язку; якщо кредитор не вчинив дії, до вчинення яких боржник не міг виконати свій обов'язок, виконання зобов'язання може бути відстрочене на час прострочення кредитора; боржник не має права на відшкодування збитків, завданих простроченням кредитора, якщо кредитор доведе, що прострочення не є наслідком його вини або осіб, на яких за законом чи дорученням кредитора було покладено прийняття виконання; боржник за грошовим зобов'язанням не сплачує проценти за час прострочення кредитора (стаття 613 ЦК України).

Таким чином, вирішуючи спір, суди з дотриманням вимог статей 212-214, 315 ЦПК України 2004 року, статей 89, 263-264, 382 ЦПК України повно та всебічно з'ясували обставини справи, дійшли обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк».

Отже, висновки суду першої інстанції у незміненій частині та апеляційного суду відповідають обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судом правильно застосовані.

Доводи касаційної скарги про те, що звернення стягнення на предмет іпотекине звільняє боржника від обов'язку погашати заборгованість за кредитом є безпідставними, оскільки, пред'явивши зазначену вимогу, банк ставив питання про дострокове повернення заборгованості за кредитним договором, чим змінив строк виконання основного зобов'язання.

Також не заслуговують на увагу доводи касаційної скарги про те, що суди попередніх інстанцій не перевірили обставини, які перешкоджали реалізації предмету іпотеки, тому що ПАТ КБ «ПриватБанк» не надало суду доказів, які б пояснювали дії (бездіяльність) банку протягом тривалого часу (більше трьох років) щодо продажу предмету іпотеки, вказували на неможливість його реалізації тощо, доводили обґрунтованість ціни відчуження.

Інші доводи касаційної скаргивисновків судів не спростовують, на законність судових рішень не впливають.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 400, 401, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палатиКасаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 06 березня 2017 року у незміненій частині та постанову Апеляційного суду Закарпатської області від 30 липня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Д. Д. Луспеник

Б. І. Гулько

Ю. В. Черняк