ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 квітня 2019 року м. Чернівці

справа № 727/8536/18

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Лисака І.Н.,

суддів: Височанської Н.К., Владичана А.І.,

секретар: Андрушків С.П.,

позивач: ОСОБА_1,

відповідачі: ОСОБА_2, ОСОБА_3,

третя особа: Орган опіки та піклування Чернівецької міської ради,

при розгляді справи за апеляційною скаргою ОСОБА_4 від імені ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 08 лютого 2019 року, ухваленого під головуванням судді Чебан В.М., повний текст рішення складено 13 лютого 2019 року, -

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до відповідачів, в якому просила усунути перешкоди в користуванні власністю шляхом визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що вона є власником квартири АДРЕСА_1, а відповідачі були зареєстровані в спірній квартирі після реєстрації шлюбу між її сином ОСОБА_5 та ОСОБА_2

Зазначений шлюб між сторонами розірвано на підставі рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 09.07.2018 року, а тому ОСОБА_2 та її малолітня донька ОСОБА_3 не є членами сім'ї позивача, не проживають з нею, не ведуть спільне господарство, то вони вважаються такими, що втратили право користування жилим приміщенням, що є підставою для задоволення вимог в силу ст.391 ЦК України.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 08 лютого 2019 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду ОСОБА_4 від імені ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповноту, необґрунтованість, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення

Провадження №22-ц/822/365/19 Категорія 46

судом норм матеріального і процесуального права просить рішення суду першої інстанції скасувати, позов задовольнити в повному обсязі.

В обґрунтуванні апеляційної скарги посилається на обставини, що були викладені в позовній заяві.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_6 від імені ОСОБА_2 просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду залишити без змін.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, осіб, які беруть участь у справі, обговоривши доводи апеляційної скарги та перевіривши матеріали справи в межах їх обґрунтувань та заявлених в суді першої інстанції вимог, вважає, що апеляційна скарга законність рішення суду першої інстанції не спростовує.

Під час розгляду справи в апеляційному порядку суд апеляційної інстанції керуючись ст.367 ЦПК України переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

На підставі ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об'єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз'яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов'язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов'язків.

В силу ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Вимоги до рішення на час його ухвалення встановлюються нормами ст.263 ЦПК України і воно в повній мірі їм відповідає.

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що позивачкою ОСОБА_1 не доведено, що діями відповідачів ОСОБА_2 та малолітньої ОСОБА_3 порушується право власності чи право законного володіння позивачки, оскільки відповідачі проживають в квартирі, відповідачка ОСОБА_2 оформила субсидію на оплату житлово-комунальних послуг, добросовісно оплачує комунальні послуги, будь-яких доказів щодо реальної небезпеки порушення прав власності зі сторони відповідачки позивачкою не надано, а визнання малолітньої ОСОБА_3 такою, що втратила право користування квартирою за відсутності у неї іншого належного їй на праві власності чи постійному користуванні житла буде становити для неї надмірний тягар, не співмірний із переслідуваною законною метою, та не є необхідним у демократичному суспільстві.

З таким висновком суду погоджується і колегія судді виходячи з наступного.

Положеннями ст.41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

В силу ст.47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду.

Відповідно до ч.1 ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Частиною 1 ст.319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Статтею 383 ЦК України, зокрема, встановлено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Згідно ст.405 ЦК України члени сім'ї власника житла, що проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Аналогічну норму містить також ст.156 ЖК УРСР.

Норми ст.391 ЦК України, на які посилається позивач, є загальними по відношенню до житлових прав та підлягають застосуванню поряд та в порядку, передбаченому спеціальним законом, яким є Житловий кодекс УРСР, або з підстав, прямо зазначених в ЦК України.

За порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК УРСР можна дійти висновку що положення статей 383, 391, 406 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім'ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК УРСР регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім'ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім'ї власника без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Статтею 156 ЖК УРСР визначені права і обов'язки членів сім'ї власника жилого будинку (квартири). Відповідно до положень указаної норми закону члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Якщо особи, зазначені в ч.2 ст.64 ЖК УРСР перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач та члени його сім'ї (ч.3 ст.64 ЖК УРСР).

Право членів сім'ї власника житла на користування цим житлом також закріплене у ст.405 ЦК України, за якою члени сім'ї власника житла втрачають право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Припинення сімейних відносин з власником помешкання не припиняє житлового сервітуту, однак за відсутності згоди про безоплатне користування помешканням колишній член сім'ї повинен вносити плату за користування помешканням, що відповідає частині четвертій ст.156 та 162 ЖК УРСР.

Судом вірно з'ясовані фактичні обставини справи та дана їм належна оцінка, а його висновки підтверджуються матеріалами справи і ґрунтуються на нормах діючого законодавства.

Встановлено, що ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1, що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 03.03.2008 року та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно НОМЕР_1 від 12.03.2008 року (а.с.11-12).

Згідно довідки про склад сім'ї від 09.08.2018 року, виданої головою ОСББ «Головна 216-Б» власнику квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_1, вбачається, що до складу сім'ї входять ОСОБА_2 (мати онуки) та ОСОБА_3 (онука власниці) (а.с.13), що підтверджує реєстрацію в квартирі після реєстрації шлюбу між сином позивачки та відповідачкою зі згоди власника як членів сім'ї власника, а не в якості наймачів.

Заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 09.07.2018 року розірвано шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 (а.с.14).

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №140705586 від 09.10.2018 року та №141373281 від 16.10.2018 року відомості про право власності на нерухоме майно у ОСОБА_2 та ОСОБА_3 відсутні (а.с.45-46).

З акту №1 від 06.10.2018 року комісії в складі працівників ОСББ «Головна 216-Б» та довідки №19 від 06.10.2018 року, виданої Головою ОСББ «Головна 216-Б», вбачається, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 зареєстровані і дійсно проживають за спірною адресою (а.с.47-48).

Крім того, в матеріалах справи наявні дублікати квитанції про оплату ОСОБА_2 комунальних послуг за адресою АДРЕСА_1 (а.с.49-54).

Як вбачається з повідомлень про призначення субсидії на житлово-комунальні послуги від 10.11.2016 року, від 20.11.2016 року, від 23.01.2018 року та від 16.04.2018 року, саме відповідачка ОСОБА_2 зверталася про призначення субсидії за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.55-56).

З акту обстеження житлово-комунальних умов від 15.11.2018 року, складеного посадовими особами Служби у справах дітей в квартирі АДРЕСА_1, вбачається, що дитина там проживає з народження, має окрему кімнату, двоспальне ліжко, місце для підготовки уроків.

Отже, за наведених обставин спростовуються доводи позивача про те, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не проживають в спірній квартирі, а доводи щодо позбавлення позивача права вільного користування власним майном, оскільки відповідачі перешкоджають їй у користуванні її приватною власністю, коли фактично вона позбавлена права володіння, користування та розпорядження своїм майном не заслуговують на увагу, оскільки матеріали справи не містять доказів на підтвердження будь-яких перешкод у цьому.

Крім того, довідка про склад сім'ї від 09.08.2018 року не містить доказів того, що відповідачі були вселені у спірну квартиру зі згоди власника як наймачі, отже з урахуванням вимог ст.3 СК України, ч.2 ст.64 ЖК УРСР відповідачі були вселені як члени сім'ї позивача, які разом несли витрати по сплаті комунальних послуг.

Отже, правила виселення колишніх членів сім'ї власника регулюються окремими нормами Закону, на відносини яких правила ст.ст.383, 391 ЦК України за обставин відсутності порушення прав власника, не пов'язаних із позбавленням володіння, застосуванню не підлягають, оскільки підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення.

Колегія суддів також погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що визнання малолітньої ОСОБА_3 такою, що втратила право користування квартирою за відсутності у неї іншого належного їй на праві власності чи постійному користуванні житла буде становити для неї надмірний тягар, не співмірний із переслідуваною законною метою, та не є необхідним у демократичному суспільстві, оскільки втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право особи на повагу до житла (рішення у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» від 13 травня 2003 року, «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року).

Крім того, втручання держави у право на повагу до житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві», інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною метою (рішення у справі «Зехентнер проти Австрії», 2009 року, пункт 56).

Цей спір безпосередньо стосується права малолітніх дітей на користування житлом, а тому у відповідності до статті 19 СК України участь органу опіки та піклування у розгляді такої справи є обов'язковою.

Згідно ч.4 ст.19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов'язковою є участь органу опіки та піклування.

Частиною 5 статті 19 СК України встановлено, що орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Аналіз зазначених норм не дає підстав вважати про обов'язковість отримання такого висновку у цій справі в межах заявлених вимог, на чому не наполягали учасники справи.

Згідно до п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Статтею 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст.367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 від імені ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 08 лютого 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте касаційна скарга на неї може бути подана протягом тридцяти днів до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

Головуючий - підпис /І.Н. Лисак/

Судді - підписи /Н.К. Височанська, А.І. Владичан/