Постанова

Іменем України

21 січня 2019 року

м. Київ

справа № 486/271/17

провадження № 61-27068св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Мартєва С. Ю. (суддя-доповідач), ЛеськоА. О., Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач - Южноукраїнський міський центр зайнятості Миколаївської області,

відповідач - ОСОБА_4,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу Южноукраїнського міського центру зайнятості Миколаївської області на рішення Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 31 серпня 2017 року у складі судді Волкової О. І. та ухвалу Апеляційного суду Миколаївської області від 19 жовтня 2017 року у складі колегії суддів: Данилової О. О., Коломієць В. В., Шаманської Н. О.,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2017 року Южноукраїнський міський центр зайнятості Миколаївської області (далі - Южноукраїнський МЦЗ) звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про стягнення коштів.

Позовна заява мотивована тим, що із 04 жовтня до 20 грудня 2016 року ОСОБА_4 перебував на обліку в Южноукраїнському МЦЗ як безробітний. Надання відповідачу статусу безробітного та призначення допомоги по безробіттю здійснені на підставі наданих ним відомостей про останнє місце роботи - Управління охорони використання і відтворення водних ресурсів та регулювання рибальства в Миколаївській області (далі -Миколаїврибохорона), з яким трудові відносини були припинені з 07 вересня 2016 року за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України.

Грошова допомога по безробіттю виплачена ОСОБА_4 за період з 11 жовтня до 20 грудня 2016 року у розмірі 2 771,62 грн. Проте, у січні 2017 року проведеною перевіркою відомостей, на підставі яких надано статус безробітного та призначена допомога, встановлено, що у період з 10 до 14 вересня 2016 року ОСОБА_4 виконував роботи за договором підряду з Київським дочірнім підприємством «НМУ «Електропівденмонтаж» (м. Полтава).

Посилаючись на те, що ОСОБА_4 надав неправдиві відомості, що є невиконанням ним своїх обов'язків та підставою для стягнення виплаченого забезпечення за частиною 3 статті 36 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття», позивач просив стягнути з ОСОБА_4 2 771,62 грн виплаченої допомоги по безробіттю.

Рішенням Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 31 серпня 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивач не довів умисного повідомлення ОСОБА_4 недостовірних відомостей (недобросовісність) про обставини, що вплинули на умови виплати забезпечення, а тому й підстав для повернення безпідставно набутих грошових коштів, немає.

Ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 19 жовтня 2017 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що висновок суду першої інстанції про недоведеність умисного повідомлення ОСОБА_4 недостовірних відомостей (недобросовісність) про обставини, що вплинули на умови виплати забезпечення, а тому й підстав для повернення безпідставно набутих грошових коштів, відповідає обставинам справи та вимогам статті 1215 ЦК та статті 36 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття».

У касаційній скарзі, поданій у листопаді 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, Южноукраїнський МЦЗ просить, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, скасувати судові рішення, ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що відповідач надав недостовірні відомості щодо останнього місця роботи, порушив частину другу статті 36 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття», що вплинуло на умови виплати матеріального забезпечення; суди попередніх інстанцій не взяли до уваги факт зайнятості протягом 30 днів та отримання грошової винагороди.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Правовідносини щодо права на отримання допомоги (забезпечення) по безробіттю, умов і порядку її призначення та підстав повернення безробітним отриманих коштів регулюються загальними нормами цивільного законодавства (стаття 1215 ЦК України) та, зокрема: Законом України «Про зайнятість населення» від 05 липня 2012 року № 5067-VІ; Законом України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» від 02 березня 2000 року № 1533-ІІІ (далі - Закон № 1533); Порядком надання допомоги по безробіттю, в тому числі одноразової її виплати для організації безробітним підприємницької діяльності, затвердженим наказом Міністерства соціальної політики України від 15 червня 2015 року № 613; Порядком розслідування страхових випадків та обґрунтованості виплати матеріального забезпечення безробітним, затвердженим спільним наказом Міністерства праці та соціально політики України та Державної податкової адміністрації України від 13 лютого 2009 року № 60/62.

Суд установив, що 04 жовтня 2016 року ОСОБА_4 звернувся до Южноукраїнського МЦЗ з заявою про надання статусу безробітного (а. с. 11).

При реєстрації в персональній картці він зазначив інформацію про останній вид діяльності - посада головного державного інспектора Миколаїврибоохорони. З роботи звільнився з 07 вересня 2016 року за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України (а. с. 9).

Статус безробітного ОСОБА_4 надано наказом Южноукраїнський МЦЗ від 10 жовтня 2016 року № НТ161010 з 04 жовтня 2016 року (а. с. 107-110).

Обґрунтованість надання ОСОБА_4 статусу безробітного з цього часу позивач не заперечує.

Нарахування допомоги по безробіттю розпочато з 11 жовтня 2016 року (а. с. 111-114).

25 жовтня 2016 року Южноукраїнський МЦЗ отримав з Державного реєстру загальнообов'язкового державного соціального страхування відомості про виконання ОСОБА_4 у вересні 2016 року робіт за цивільно-правовою угодою з Київським дочірнім підприємством «НМУ «Електропівденмонтаж» (а. с. 10).

Нарахування та виплата допомоги по безробіттю у розмірі страхових сум здійснювалась окремими платежами у листопаді, грудні 2016 року та січні 2017 року (а. с. 45).

За результатами проведеної перевірки у грудні 2016 року позивач отримав копію договору підряду від 01 вересня 2016 року, укладеного від імені ОСОБА_4 з Київським дочірнім підприємством «НМУ «Електропівденмонтаж», та акт виконаних робіт за період з 09 до 14 вересня 2016 року (а. с. 6, 7, 8).

Листом від 07 липня 2017 року № 109 Київське дочірнє підприємство «НМУ «Електропівденмонтаж» спростувало відомості про перебування ОСОБА_4 у цивільно-правових відносинах з підприємством у період вересня 2016 року, як помилково повідомлених податковим та іншим органам (а. с. 52).

Відповідні зміни внесені і до Державного реєстру загальнообов'язкового державного соціального страхування (а. с. 62 зворот) та до індивідуальних відомостей про застраховану особу Пенсійного фонду України (а. с. 66-67).

До суду апеляційної інстанції надійшли копії уточнюючих документів, поданих до податкових органів щодо зайнятості ОСОБА_4 на Київському дочірньому підприємстві «НМУ «Електропівденмонтаж» та здійснених помилкових нарахувань (а. с. 128-138), з яких вбачається спростування відомостей про виконавця робіт ОСОБА_4 та нарахованої оплати у сумі 3 000,00 грн.

Підписи від імені ОСОБА_4 в договорі підряду та акті виконаних робіт мають відмінності від підписів відповідача, що містяться в матеріалах справи.

Встановивши недоведеність умисного повідомлення ОСОБА_4 недостовірних відомостей (недобросовісність) про обставини, що вплинули на умови виплати забезпечення, а тому й підстав для повернення безпідставно набутих грошових коштів, що відповідає обставинам справи та вимогам статті 1215 ЦК та статті 36 Закону № 1533, суди попередніх інстанцій правильно застосували норми матеріального права та дійшли обґрунтованого висновку про відсутність підстав для стягнення коштів.

Доводи касаційної скарги зводяться до необхідності переоцінки доказів та встановлення обставин, які на думку заявника мають істотне значення для вирішення справи, разом з тим, вони були предметом перевірки і оцінки судами першої та апеляційної інстанцій.

При вирішенні справи суди правильно визначили характер правовідносин між сторонами, вірно застосували закон, що їх регулює, повно і всебічно дослідили матеріали справи та надали належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції та ухвалу суду апеляційної інстанції - без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Южноукраїнського міського центру зайнятості Миколаївської області залишити без задоволення.

Рішення Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 31 серпня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Миколаївської області від 19 жовтня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: С. Ю. Мартєв А. О. Лесько С. П. Штелик