КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Головуючий у суді першої інстанції: Волошин В.О.
Апеляційне провадження № 22-ц/824/5277/2019
ПОСТАНОВА

Іменем України

04 квітня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Мережко М.В.,

суддів: Верланова С.М., Савченка С.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 15 січня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа без самостійних вимог: приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Українська страхова група» про відшкодування шкоди,

встановив:

У серпні 2018 року ОСОБА_2 в суд із позовом до ОСОБА_5 про відшкодування шкоди, завданої внаслідок ДТП.

В обґрунтування своїх вимог позивач вказував, що 10 вересня 2014 року в м. Києві на перехресті вулиць Саратовська - Краснодарська відповідач ОСОБА_5, керуючи транспортним засобом MAZDA-2 р/н НОМЕР_1, не впоралась з керуванням та виїхала з проїзної частини на тротуар, пошкодивши при цьому паркан та ворота приватного будинку за адресою АДРЕСА_1.

Зазначав, що внаслідок цього позивачу було завдано матеріальної шкоди на суму 20 602 грн, яку він просив стягнути на його користь з відповідача.

У відзиві на позовну заяву ОСОБА_3 зазначила, що не була ні свідком, ні учасником вказаного ДТП та станом на 10 вересня 2014 року не була власником автомобіля MAZDA-2 р/н НОМЕР_1. Пояснила, що набула власності на вказаний автомобіль вже після вказаної ДТП.

У судовому засіданні 07 червня 2018 року було встановлено, що ОСОБА_5 придбала автомобіль у своєї доньки ОСОБА_4 та залучено останню до участі у справі в якості третьої особи. В подальшому, 09 жовтня 2018 року її процесуальний статус було змінено на співвідповідача.

У своїх поясненнях ОСОБА_4 вказала, що 10 вересня 2014 року, перебуваючи за кермом власного автомобіля MAZDA-2 р/нНОМЕР_1 зіткнулась з автомобілем Шевроле р/н НОМЕР_2. Внаслідок цього її автомобіль зіткнувся також з металевими воротами, які знаходяться АДРЕСА_1.

Зазначила, що факт настання вказаної ДТП підтверджується протоколом від 10 вересня 2014 року, схемою ДТП та додатком до схеми ДТП та постановою Шевченківського районного суду міста Києва від 29 вересня 2014 року, якою ОСОБА_4 було визнано винною у вчиненні правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП та притягнуто до адміністративної відповідальності.

Звертала увагу на те, що повідомляла позивача про те, що її цивільно-правова відповідальність застрахована у ПрАТ «СК «Українська страхова група». Також вказувала, що вчиняла дії щодо відновлення пошкоджених внаслідок ДТП воріт та повідомила страхову компанію про настання страхового випадку в установленому законом порядку.

ОСОБА_4 заперечувала проти задоволення позову у зв'язку з його безпідставністю. Просила також застосувати наслідки пропуску строку позовної давності.

Ухвалою суду від 20 вересня 2018 року ПрАТ «СК «Українська страхова група» було залучено до участі у справі в якості третьої особи.

У відзиві на позовну заяву ПрАТ «СК «Українська страхова група» вказувало, що 12 вересня 2014 року ОСОБА_4 повідомила страхову компанію про настання страхового випадку. Зазначало, що позивач до страхової компанії щодо виплати страхового відшкодування не звертався. Просило у задоволенні позову відмовити.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 15 січня 2019 року позов залишено без задоволення.

Не погоджуючись із таким рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_2 подав суду апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просило рішення Святошинського районного суду міста Києва від 25 вересня 2018 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

У апеляційній скарзі посилається на те, що суд не надав належної оцінки наявним у матеріалах справи доказам, зокрема, відповіді ТОВ «Інтервест Ко» щодо вартості відновлювального ремонту паркана. Вказує, що йому не було належним чином повідомлено про наявність у ОСОБА_4 полісу страхування цивільно-правової відповідальності, а тому не міг звернутись до страховика відповідача з вимогою про відшкодування завданої шкоди. Зазначає, що ОСОБА_4 також не повідомляла позивача про те, що звернулась до страхової компанії з повідомленням про настання страхового випадку.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_4 вказує, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, ухваленим на підставі норм матеріального та процесуального права. Апеляційну скаргу вважає безпідставною та необґрунтованою, тому просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_2, а рішення Святошинського районного суду міста Києва від 25 вересня 2018 року залишити без змін. Наголошує на застосуванні наслідків пропуску строку позовної давності.

Від ОСОБА_3 також надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому вона, посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення - без змін.

За правилами ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Як вбачається зі змісту позовної заяви, предметом позову є стягнення матеріальної шкоди в розмірі 20 602 грн.

За таких обставин апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч.13 ст.7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Встановлено, що 13 червня 2014 року між ОСОБА_4 та ПрАТ «СК «Українська страхова група» було укладено договір обов'язкового страхування цивільної відповідальності власників наземних транспортних засобів Поліс АІ/6638146, строком дії з 14 червня 2014 року до 13 червня 215 року, за умовами якого ОСОБА_4 застрахувала майнові інтереси страхувальника, пов'язані з експлуатацією автомобіля MAZDA-2 д.н.з. НОМЕР_1.

Постановою Шевченківського районного суду міста Києва від 29 вересня 2014 року по справі №761/27028/14-п, яка залишена без змін постановою Апеляційного суду міста Києва від 04 листопада 2014 року, ОСОБА_4 було визнано винною у вчиненні правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП та притягнуто до адміністративної відповідальності.

Вказаною постановою також встановлено, що ОСОБА_4 10 вересня 2014 року о 11:50 год. в м. Києві на перехресті нерівнозначних доріг по вул. Краснодарська - вул. Саратівська, керуючи автомобілем MAZDA-2 д.н.з. НОМЕР_1, виїжджаючи з другорядної дороги, не надала переваги в русі автомобілю «Шевроле» д.н.з. НОМЕР_2, який рухався по головній дорозі, внаслідок чого відбулось зіткнення автомобіля MAZDA-2 д.н.з. НОМЕР_1 з металевим парканом будинку АДРЕСА_1 (а.с. 64-65).

Відповідно до ч. 6 ст. 82 ЦПК України, вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов'язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Згідно з ч.1 ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

За правилами ч. 2 ст. 1192 ЦК України, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Абзацом 2 ч.1 ст. 1192 ЦК України передбачено, що, розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Судом встановлено, що цивільно-правова відповідальність ОСОБА_4 на момент настання ДТП була застрахована. 12 вересня 2014 року ОСОБА_4 повідомила страховика про настання страхового випадку.

В матеріалах справи відсутні будь-які докази того, що позивач ОСОБА_2 звертався до страхової компанії за відшкодуванням завданої шкоди.

Згідно з висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 04 липня 2018 року у справі №755/18006/15-ц, відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов'язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.

Покладання обов'язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).

Уклавши договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов'язання бере на себе у межах суми страхового відшкодування виконання обов'язку страхувальника, який завдав шкоди. А тому страховик, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, згідно зі статтями 3 і 5вказаного Закону реалізує право вимоги, передбачене статтями 993 ЦК України та 27 Закону України «Про страхування», шляхом звернення з позовом до страховика, в якого завдавач шкоди застрахував свою цивільно-правову відповідальність.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_2 При цьому, колегія суддів також погоджується із висновками суду першої інстанції щодо відсутності належних та допустимих доказів на підтвердження розміру завданих позивачеві збитків, оскільки надана позивачем відповідь на запит ТОВ «Інтервест Ко» (а.с. 17-18) містить лише розрахунок вартості матеріалів та робіт по відновленню воріт. Позивач не надав суду доказів щодо фактичної оплати зазначених робіт. Будь-які докази на підтвердження характеру та ступеня пошкодження майна, завданого саме внаслідок ДТП в матеріалах справи також відсутні.

Правильними є і висновки суду першої інстанції про безпідставність вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3, оскільки, як встановлено судом, на момент вчинення ДТП вона не була власником автомобілю та не керувала ним.

Посилання ОСОБА_2 у апеляційній скарзі на доведеність факту належності йому домоволодіння АДРЕСА_1, оскільки він надавав суду паспорт із зазначенням реєстрації місця проживання за вказаною адресою, оцінюються колегією суддів критично, оскільки місце реєстрації проживання особи не підтверджує права власності особи на житло за такою адресою.

Твердження апелянта про відсутність у нього інформації про наявність у ОСОБА_4 страхового полісу відхиляються колегією суддів, оскільки позивач не був позбавлений можливості дізнатись таку інформацію та звернутись до страхової компанії за виплатою відшкодування.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та не можуть бути підставою для скасування рішення.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що вказане рішення є законним та обґрунтованим, ухваленим на підставі норм матеріального та процесуального права, тому підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст.ст. 369, 374, 375, 382, 383, 384 України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 15 січня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та, відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, оскарженню не підлягає.

Головуючий: М.В. Мережко

Судді: С.М. Верланов

С.І. Савченко