ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________________________________________
Справа № 682/735/18
Провадження № 22-ц/4820/174/19
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 січня 2019 року м. Хмельницький

Хмельницький апеляційний суд у складі

колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

Купельського А.В. (суддя-доповідач), Янчук Т.О., Ярмолюка О.І.

секретар судового засідання Журбіцький В.О.

з участю учасників справи: апелянта ОСОБА_4, її представника ОСОБА_5, позивача-відповідача ОСОБА_6,

розглянув у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Славутського міськрайонного суду від 12 листопада 2018 року у справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_4 про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житлом та зобов'язання до вчинення дій, за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_6, з участю третьої особи яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору органу опіки та піклування виконавчого комітету Славутської міської ради, про визнання права власності на частку у квартирі в порядку поділу спільного сумісного майна,

в с т а н о в и в :

У березні 2018 року ОСОБА_6, звертаючись до суду з вказаним позовом, зазначав, що проживав у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_4 в квартирі АДРЕСА_1. Квартира належить йому на праві власності згідно договору купівлі-продажу. 24 лютого 2011 року шлюб між сторонами розірвано. У серпні 2014 року ОСОБА_4 за власним бажанням виселилася з означеної квартири та забрала всі речі, але не бажає знятися з реєстрації у вказаній квартирі. Позивач зазначає, що ОСОБА_4 має у власності інше житло, з серпня 2014 року у спірній квартирі не з'являлась.

Крім того, ОСОБА_6 вказує, що на даний час одружений, на утриманні має трьох неповнолітніх дітей, які проживають разом з ним, очікується четверта дитина. Оскільки спірна квартира - однокімнатна, будучи її власником, він позбавлений можливості розпоряджатися цією квартирою та за її рахунок покращити свої житлові умови у зв'язку з реєстрацією місця проживання в ній відповідачки.

У зв'язку з цим, позивач просив суд, усунути перешкоди в користуванні квартирою шляхом визнання ОСОБА_4 такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 та зобов'язати реєстраційну службу зняти ОСОБА_4 з реєстраційного обліку у вказаній квартирі.

Також, ОСОБА_6 подав до суду заву про застосування строків позовної давності.

ОСОБА_4 подала зустрічний позов, зазначала, що спірну квартиру придбали в шлюбі, хоча покупцем у договорі купівлі-продажу квартири вказаний ОСОБА_6, але квартира є спільною сумісною власністю подружжя. Після розірвання шлюбу разом проживали у вказаній квартирі до серпня 2014 року, а потім у зв'язку з постійними конфліктами вона вимушена була з неповнолітнім сином знімати інше житло. Пізніше неповнолітній син став проживати з позивачем-відповідачем у спірній квартирі за умови, що квартира залишиться для сина. Вважає, що її право на спірну квартиру порушується. Зазначає, що про порушення свого права дізналась у квітні 2018 року, коли отримала позовну заяву від позивача-відповідача.

У зв'язку з цим, ОСОБА_4 просила суд визнати за нею право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя.

Крім того, просила суд поновити строк позовної давності для пред'явлення позову до суду про поділ спільного майна подружжя.

Рішенням Славутського міськрайонного суду від 12 листопада 2018 року позов ОСОБА_6 задоволено частково.

Усунуто перешкоди ОСОБА_6 в користуванні квартирою шляхом визнання ОСОБА_4 такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою АДРЕСА_1.

В зустрічному позові ОСОБА_4 до ОСОБА_6 про визнання права власності на частку у квартирі в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням, ОСОБА_4 в апеляційній скарзі просить його скасувати та ухвалити нове, яким у позові ОСОБА_6 відмовити, а її позов задовольнити.

Вважає, що рішення є незаконним, необґрунтованим, прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи.

Посилається на те, що суд поігнорував той факт, що квартира куплена за спільні кошти, тому є спільною сумісною власністю та підлягає поділу.

Також, апелянт зазначає, що суд безпідставно не взяв до уваги пояснення ОСОБА_4 про те, що пропонувала ОСОБА_6 вирішити спір в позасудовому порядку, однак він відмовився.

Вважає, що строк позовної давності не пропустила, оскільки про своє порушене право дізналась тоді, коли 12 квітня 2018 року отримала копію позовної заяви від ОСОБА_6

ОСОБА_6 подав відзив на апеляційну скаргу, вважає, що суд правомірно відмовив ОСОБА_4 у позові та застосував строк позовної давності.

Заслухавши доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи, ознайомившись з доводами апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи позов ОСОБА_6 та відмовляючи у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4, суд виходив з того, що ОСОБА_4 пропустила строк позовної давності та не надала належних та допустимих доказів того, що вона з поважних причин з серпня 2014 року не проживає у спірній квартирі.

З таким висновком апеляційний суд не погоджується.

Відповідно до частини першої та другої статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Кожна річ набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно статті 68 СК України передбачено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

Відповідно до частини першої статті 65 СК України дружина і чоловік розпоряджаються спільним майном за взаємною згодою.

Статтею 69 цього ж Кодексу встановлено право кожного з подружжя ініціювати питання про поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу, дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою.

За відсутності згоди подружжя щодо порядку поділу спільного майна спір про його поділ може бути вирішено в судовому порядку, при поділі такого майна судом приймаються до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення відповідно до частини 1 статті 71 СК України.

За змістом частини другої статті 72 СК України до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки, яка обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Відповідно до пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді спорів про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статтею 372 ЦК України. Пунктом 25 цієї ж постанови передбачено, що у разі реальної неподільності речі, що є предметом спору між подружжям, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

Частиною другою статті 372 ЦК України, передбачено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Суд першої інстанції на зазначені вимоги закону уваги не звернув.

Апеляційний суд, відповідно до ст. 376 ЦПК України, скасовує рішення суду першої інстанції, якщо встановить невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.

Судом першої інстанції встановлено, і це підтверджується матеріалами справи, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 18 липня 2001 року.

Під час шлюбу, відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 06 лютого 2006 року, посвідченого приватним нотаріусом Славутського нотаріального округу, сторонами була придбана квартира АДРЕСА_1 (а. с. 9).

Право власності на спірну квартиру зареєстроване за ОСОБА_6, що підтверджується Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 0770471 від 07.02.2006 року та Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а. с. 4, 6).

Рішенням Славутського міськрайонного суду від 24 лютого 2011 року шлюб між ними розірвано (а. с. 14).

Згідно довідки виконавчого комітету Славутської міської ради Хмельницької області № 8272/26-14 від 3 жовтня 2018 року, у квартирі АДРЕСА_1, зареєстровані ОСОБА_6, колишня дружина ОСОБА_4, син ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_5, син ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_10 дружина, ОСОБА_11 син дружини, ІНФОРМАЦІЯ_2 (а. с. 135).

До суду із позовом до ОСОБА_6 про поділ спільного майна подружжя ОСОБА_4 звернулася в квітні 2018 року.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_4 за спливом позовної давності, дійшов передчасного висновку про те, що ОСОБА_4 про своє порушене право дізналася після розірвання шлюбу з ОСОБА_6 у 2011 році після вирішення позову про розірвання шлюбу сторін, а до суду з вказаним позовом звернулася у 2018 році, тобто після спливу трирічної позовної давності, обґрунтовуючи свої висновки на припущеннях, що суперечить частині 6 статті 81 ЦПК України.

Судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, згідно статті 263 ЦПК України.

В порушення вказаної норми, суд першої інстанції не перевірив та не дослідив доводи ОСОБА_4, зазначені в її позовній заяві про те, що вона дізналася про порушення свого права власності на спірну квартиру у квітні 2018 року, коли дізналася, що ОСОБА_6 звернувся до суду з позовом про визнання її такою, що втратила право користування житлом приміщенням та зняття її з реєстрації місця проживання.

Крім того, матеріали справи не містять належних чи допустимих доказів того, що ОСОБА_6 раніше порушував її право власності на спірну квартиру.

До того ж, суд першої інстанції не врахував змісту положень частини другої ст. 72 СК України про те, що до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу сторін, позовна давність у три роки обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності, а не від дати розірвання шлюбу сторін, та положень статті 68 СК України про те, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

Згідно зі статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Власникові, відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України, належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Право власності, відповаідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України, є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Оскільки судом першої інстанції неправильно застосовано вимоги ст. 261 ЦК України, з позову від 16 травня 2011 року не вбачається порушення прав ОСОБА_4 на той період, тому, висновок суду першої інстанції про порушення ОСОБА_4 позовної давності при зверненні до суду із вказаним позовом про поділ спільної сумісної власності подружжя є передчасним.

Оскільки спірна квартира куплена під час перебування сторін у шлюбі, вона, відповідно до ч. 1 та 2 ст. 60 СК України, належить їм на праві спільної сумісної власності, тому позов ОСОБА_6 про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житлом та зобов'язання до вчинення дій не може бути задоволений. І з цих же підстав слід визнати право власності на Ѕ частину зазначеної квартири за ОСОБА_4

За таких обставин, рішення Славутського міськрайонного суду від 12 листопада 2018 року слід скасувати, постановити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_6 до ОСОБА_4 про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житлом та зобов'язання до вчинення дій. Задовольнити позовну заяву ОСОБА_4 до ОСОБА_6 Визнати за ОСОБА_4 право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1.

Якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, то відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України, змінює розподіл судових витрат.

ОСОБА_4 сплатила судовий збір за позовом до суду першої інстанції 704,8 грн., за подачу апеляційної скарги - 2691 грн. 68 коп. Між тим, за звернення до суду апеляційної інстанції слід було сплатити 2114 грн. Тому ,з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_4 слід стягнути судові витрати в розмірі 2819,2 грн.

Сплачена сума судового збору, відповідно до ст. 7 Закон України "Про судовий збір", повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 374, 376, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, Хмельницький апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення Славутського міськрайонного суду від 12 листопада 2018 року скасувати. Постановити нове судове рішення.

Відмовити у позові ОСОБА_6 до ОСОБА_4 про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житлом та зобов'язання до вчинення дій.

Позовну заяву ОСОБА_4 до ОСОБА_6 задовольнити. Визнати за ОСОБА_4 (ІНФОРМАЦІЯ_3, ІПН НОМЕР_1, паспорт серії НОМЕР_2 виданий 27.07.2001 року Славутським МВ УМВС України у Хмельницькій області) право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1.

Стягнути з ОСОБА_6 (ІНФОРМАЦІЯ_4, ІПН НОМЕР_3, паспорт серії НОМЕР_4 виданий Славутським МВ УМВС України у Хмельницькій області 25.121995 року) на користь ОСОБА_4 судові витрати в розмірі 2819,2 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення.

Повне судове рішення складено 24 січня 2019 року.

Судді А.В. Купельський

Т.О.Янчук

О.І. Ярмолюк