У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"21" січня 2019 р.

м. Київ

справа № 755/15172/18

провадження № 4с/755/2/19

Дніпровський районний суд м. Києва в складі: головуючого судді Галагана В.І., за участю секретаря Проценко Н.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Дніпровського районного суду м. Києва скаргу ОСОБА_1, заінтересована особа: Дніпровський районний відділ Державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві, на бездіяльність державного виконавця, -

ВСТАНОВИВ:

Заявник ОСОБА_1 звернулась до суду із скаргою, в якій просить визнати протиправною бездіяльність начальника Дніпровського РВ ДВС м. Київ ГТУЮ у м. Києві, яка полягає у ненаданні відповіді на заяву від 29.09.2018 року та скасувати постанову державного виконавця від 27.12.2017 року у виконавчому провадженні ВП № 14385915, мотивуючи свої вимоги тим, що на виконанні у Відділі знаходився виконавчий лист Дніпровського районного суду м. Києва № 2-2381 від 22.01.2009 року про стягнення аліментів з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на утримання дитини, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, у розмірі ? частини усіх видів заробітку (доходу), щомісячно. Однак 27.12.2017 року державним виконавцем Дніпровського РВ ДВС м. Київ ГТУЮ у м. Києві прийнято постанову про закінчення виконавчого провадження ВП № 14385915 у зв'язку із смертю боржника ОСОБА_2, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 року. Разом з тим, заявник вважає дану постанову державного виконавця неправомірною, оскільки виконавцем не встановлено коло спадкоємців після смерті боржника, які є потенційними правонаступниками в межах виконавчого провадження ВП № 14385915, ураховуючи наявність боргу по аліментам, який утворився за життя боржника ОСОБА_2, що має бути погашено його спадкоємцями відповідно до закону.

15.01.2019 року заявником подано заяву, якою уточнено вимоги скарги, зокрема, заявник просить суд визнати протиправною бездіяльність начальника Дніпровського РВ ДВС м. Київ ГТУЮ у м. Києві, яка полягає у нездійсненні контролю за діями державного виконавця у виконавчому провадженні ВП № 14385915 з приводу закінчення виконавчого провадження, та просить зобов'язати начальника Дніпровського РВ ДВС м. Київ ГТУЮ у м. Києві усунути порушення шляхом скасування постанови про закінчення виконавчого провадження.

Заявник ОСОБА_1 в судове засідання не з'явилась, про день, час та місце судового розгляду справи повідомлена належним чином, однак надала до суду заяву, відповідно до якої просить провести розгляд справи за її відсутності.

Представник заінтересованої особи Дніпровського районного відділу Державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві в судове засідання не з'явився, про день, час та місце судового розгляду справи повідомлений належним чином, поважні причини неявки суду невідомі, письмові заперечення проти скарги до суду не надав.

Згідно положення частини другої статті 450 Цивільного процесуального кодексу України, неявка стягувача, боржника, державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця, які належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду скарги, не перешкоджають її розгляду.

Дослідивши наявні у матеріалах справи докази, суд приходить до наступного.

Згідно положення ч. 1, 2 ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Гарантією прав фізичних і юридичних осіб у виконавчому провадженні є можливість оскарження дій або бездіяльності державних виконавців.

Оскарження рішень, дій або бездіяльності державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби має відбуватися згідно зі статтею 74 Закону України «Про виконавче провадження».

Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів». (ч. 1 ст. 5 Закону України «Про виконавче провадження»)

Згідно положення ч. 5 ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження», виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов'язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей.

Так, судом встановлено, що на виконанні у Дніпровському районному відділі Державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві знаходився виконавчий лист Дніпровського районного суду м. Києва № 2-2381 від 22.01.2009 року (ВП № 14385915) про стягнення аліментів з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на утримання дитини, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, у розмірі ? частини усіх видів заробітку (доходу), щомісячно.

27.12.2017 року державним виконавцем Дніпровського РВ ДВС м. Київ ГТУЮ у м. Києві прийнято постанову про закінчення виконавчого провадження ВП № 14385915 у зв'язку із смертю боржника ОСОБА_2, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 року. (а.с. 5)

Згідно Листа начальника Дніпровського РВ ДВС м. Київ ГТУЮ у м. Києві від 26.09.2018 року № 60448, перевіркою Автоматизованої системи виконавчих проваджень Відділу встановлено, що 25.08.2009 року на примусове виконання Відділу надійшов виконавчий документ № 2-2381 від 22.01.2009 року, виданій Дніпровським районним судом м. Києва про стягнення аліментів з ОСОБА_2. на користь ОСОБА_1 на утримання дитини ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, в розмірі ? частини усіх видів доходу щомісячно. 27.12.2017 року державним виконавцем на підставі п. 3 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» винесено постанову про закінчення виконавчого провадження. Згідно здавального опису завершених виконавчих проваджень за ІІ півріччя 2017 року виконавче провадження ВП № 14385915 було передано на зберігання до архіву, але перевіркою архіву було виявлено відсутність виконавчого провадження. (а.с. 4)

Якщо є рішення суду про стягнення боргу з фізичної особи яка померла, та щодо неї відкрито виконавче провадження, то смерть боржника є підставою для його зупинення до моменту визначення його правонаступників.

Відповідно до статті 1216 Цивільного кодексу України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Статтею 1218 Цивільного кодексу України визначено, що до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно зі статтею 1282 Цивільного кодексу України спадкоємці зобов'язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину; кожен із спадкоємців зобов'язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині; вимоги кредитора спадкоємці зобов'язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором інше не встановлено.

Виходячи зі змісту указаної норми це правило визначає загальний характер відповідальності спадкоємців за боргами спадкодавця, незалежно від виду спадкування. Для всіх спадкоємців існує однакова межа відповідальності за боргами спадкодавця, зокрема, часткова відповідальність.

За змістом статті 194 Сімейного кодексу України від погашення заборгованості за аліментами боржника не може звільнити жодна обставина. У випадку смерті платника аліментів його спадкоємці за рахунок наявних активів спадкової маси зобов'язані погасити заборгованість за аліментами на дитину. Обов'язок платника аліментів по їх сплаті після його смерті припиняється як нерозривно пов'язаний з його особою і не може бути виконаний іншою особою (стаття 608 Цивільного кодексу України).

Так, Верховний Суд у Постанові від 21 березня 2018 р. по справі № 161/11682/15-ц роз'яснив, що «зобов'язання із сплати аліментів» є таким, що нерозривно пов'язане із особою боржника, і дійсно припиняється із смертю боржника. Проте заборгованість по аліментах, яка існувала до моменту смерті боржника є зобов'язанням, яке НЕ припиняється зі смертю боржника і включається до спадкової маси. Спадкоємці успадковують як активи так і борги спадкодавця.

Крім того, Верховний Суд звернув увагу на те, що предметом спору у даній справі є стягнення боргу спадкодавця, який він мав за життя у вигляді заборгованості за аліментами, а не його обов'язок зі сплати аліментів.

Обґрунтовуючи вимоги за поданою скаргою, заявник ОСОБА_1 вказує на порушення державним виконавцем її прав щодо повного отримання належних за рішенням Дніпровського районного суду м. Києва виплат по аліментним зобовязанням, а саме: заборгованості по аліментам, яка утворилась станом на ІНФОРМАЦІЯ_2 року, тобто станом на день смерті боржника ОСОБА_2, вказуючи на те, що державним виконавцемзакрито виконавче провадження без визначення суми боргу та без встановлення спадкоємців боржника, які мають бути правонаступниками у виконавчому провадженні по сплаті заборгованості по аліментам після смерті боржника-спадкодавця.

Принцип обов'язковості судового рішення, закріплений на конституційному рівні (п. 9 ч. 3 ст. 129 Конституції України), набуває свого втілення у судоустрійному і процесуальному законодавстві. Відповідно до ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» судове рішення, яким закінчується розгляд справи в суді, ухвалюється іменем України. Судові рішення, що набрали законної сили, є обов'язковими до виконання усіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об'єднаннями на всій території України. Обов'язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається процесуальним законом. Невиконання судових рішень тягне за собою відповідальність, установлену законом. Судове рішення, яким закінчується розгляд справи, є найважливішим актом судової влади. Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму ВСУ «Про судове рішення» воно покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. Судове рішення ухвалюється іменем України незалежно від того, до якого рівня судової системи або юрисдикції належить суд і в якому складі суддів (одноособово чи колегіально) розглянуто справу; саме в ньому підбивається підсумок судового розгляду.

Принцип обов'язковості судових рішень, що набрали законної сили, надає їм властивості закону по справі, у якій вони постановлені. Тому вони є обов'язковими для виконання на території України всіма фізичними і юридичними особами, яких ці рішення стосуються. Так, відповідно до ч. 1 ст. 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, установлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Аналізуючи зміст поданої скарги, надавши оцінку наявним у справі доказам в їх сукупності, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення скарги ОСОБА_1, а саме, суд визнає правомірною вимогу заявника в частині скасування постанови державного виконавця Дніпровського РВ ДВС м. Києва від 27.12.2017 року ВП № 14385915 про закінчення виконавчого провадження, - оскільки державним виконавцем не було встановлено наявність або відсутність заборгованості з боку боржника по сплаті аліментів станом на день його смерті, у разі наявності такої заборгованості - не визначено суму останньої та не здійснено жодних дій щодо встановлення спадкоємців після смерті боржника ОСОБА_2, які в межах успадкованого майна зобов'язані здійснити погашення боргу по аліментам, що утворився за життя спадкодавця-боржника ОСОБА_2, та підлягає до спадкування поряд із активами спадкодавця, тому має бути погашена спадкоємцями на користь кредитора спадкодавця, тобто його неповнолітньої дитини, законним представником якої є стягувач за виконавчим провадженням ОСОБА_1

При цьому слід урахувати, що зобов'язання із сплати аліментів є таким, що нерозривно пов'язане із особою боржника, тому дійсно припиняється із смертю боржника. Проте заборгованість по аліментах, яка існувала до моменту смерті боржника є зобов'язанням, яке НЕ припиняється зі смертю боржника і включається до спадкової маси. (Постанова Верховного Суду від 21 березня 2018 р. по справі № 161/11682/15-ц)

Разом з тим, суд відмовляє у задоволенні скарги в частині вимог про зобов'язання визнати протиправною бездіяльність начальника Дніпровського РВ ДВС м. Київ ГТУЮ у м. Києві, яка полягає у нездійсненні контролю за діями державного виконавця у виконавчому провадженні ВП № 14385915 з приводу закінчення виконавчого провадження, оскільки в матеріалах скарги не міститься жодного доказу в частині невиконання начальником Відділу передбачених законом обов'язків щодо здійснення контролю в межах виконавчого провадження ВП № 14385915, зокрема, прийняття оскаржуваної постанови державного виконавця від 27.12.2017 року, яка підлягає скасуванню даною ухвалою суду, задля відновлення порушеного права заявника як стягувача у виконавчому провадженні.

Європейський суд з прав людини наголошує, що виконання будь-якого судового рішення є невід'ємною стадією процесу правосуддя і вагомим складником доступу до суду. З позиції Суду правосуддя було б примарним, якби національна правова система держави дозволяла остаточне, обов'язкове судове рішення залишати невиконаним на збиток одній зі сторін. Крім того, у рішенні по справі «Бурдов проти Росії» Суд вказав, що виконання рішення чи постанови будь-якого суду слід вважати невід'ємною частиною «справедливого судового розгляду» в значенні статті 6 Конвенції. Окрім того, підкреслено, що для держави є неприпустимим виправдання неможливості виконання судового рішення відсутністю належного фінансування. Не вживаючи заходів до виконання судових рішень, які набрали законної сили, упродовж тривалого часу - є позбавленням положення п. 1 ст. 6 Конвенції будь-якого сенсу, а значить є його порушенням.

На підставі вищевикладеного, суд дійшов висновку, що скарга ОСОБА_1, заінтересована особа: Дніпровський районний відділ Державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві, на бездіяльність державного виконавця - підлягає до часткового задоволення.

На підставі викладеного та керуючисьст. 55 Конституції України, Законом України «Про виконавче провадження», Постановою Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» від 07.02.2014 року № 6, ст.ст. 258-261, 268, 352-354, 447-453 Цивільного процесуального кодексу України, суд -

УХВАЛИВ:

Скаргу ОСОБА_1, заінтересована особа: Дніпровський районний відділ Державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві, на бездіяльність державного виконавця - задовольнити частково.

Скасувати постанову про закінчення виконавчого провадження від 27 грудня 2017 року у виконавчому провадженні ВП № 14385915.

В іншій частині скарги відмовити.

Зобов'язати керівника Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві повідомити суд і заявника про виконання даної ухвали суду не пізніше ніж у десятиденний строк з дня її одержання.

Апеляційна скарга на ухвалу суду може бути подана до Київського апеляційного суду через Дніпровський районний суд м. Києва протягом п'ятнадцяти днів з дня її складення.

Учасники судового розгляду мають право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження ухвали суду, якщо апеляційна скарга подана протягом п'ятнадцяти днів з дня вручення даної ухвали суду.

Повний текст ухвали складено 22 січня 2019 року.

Суддя: В.І. Галаган