Дата документу 21.01.2019 Справа № 336/4789/17
Запорізький Апеляційний суд
ЄУН 336/4789/17Головуючий у 1-й інстанції Безлер Л.В. Повний текст рішення складено 02.11.2018 року
Пр. № 22-ц/807/637/19Суддя-доповідач Гончар М.С.
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
21 січня 2019 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді (судді-доповідача) Гончар М.С.

суддів Кочеткової І.В., Маловічко С.В.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження апеляційні скарги ОСОБА_1 на рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 24 жовтня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про звільнення від сплати аліментів

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до Шевченківського районного суду м. Запоріжжя із вищезазначеним позовом (а.с. 1-3), який у подальшому уточнив (а.с. 105-107) та в якому просив звільнити його від сплати аліментів на користь відповідача у період з 24.01.2017 року по 30.03.2018 року.

В обґрунтування свого позову позивач зазначав, що у січні 2017 року їх спільна дитина самостійно виявила бажання переїхати жити до нього, переїзд відбувся 24.01.2017 року та тривав до 30.03.2018 року, після чого дитина переїхала жити до матері. Протягом цього часу позивач здійснював усі витрати, пов`язані із забезпеченням, утриманням та вихованням дитини, натомість відповідач регулярно отримувала аліменти, які йшли не на потреби дитини, а на її особисті потреби.

Ухвалою суду першої інстанції від 12 вересня 2017 року (а.с. 15) провадження у цій справі за вищезазначеним позовом позивача відкрито.

Ухвалою суду першої інстанції від 04 жовтня 2017 року (а.с. 21) дану справу передано на розгляд Заводському районному суду м. Запоріжжя.

Ухвалою Заводського районного суду м. Запоріжжя від 08 листопада 2017 року (а.с. 26) дану справу прийнято до провадження, призначено до розгляду.

Заочним рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 14 грудня 2017 року (а.с. 48-49) позов позивача у цій справі задоволено частково.

Ухвалою Заводського районного суду м. Запоріжжя від 14 березня 2018 року (а.с. 84) вищезазначене заочне рішення суду першої інстанції у цій справі скасовано в порядку задоволення заяви відповідача про його перегляд (а.с. 62-63), справу призначено до розгляду в загальному порядку.

Рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 24 жовтня 2018 року (а.с. 193-195) у задоволенні позову ОСОБА_1 у цій справі відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні, позивач ОСОБА_1 у своїй апеляційній скарзі (а.с.199-202) просив рішення суду першої скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі, судові витрати покласти на відповідача.
Указом Президента України «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» від 29.12.2017 року №452/2017 ліквідовано зокрема: Апеляційний суд Запорізької області та утворено Запорізький апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Запорізьку область з місцезнаходженням у місті Запоріжжі.

Указом Президента України № 297/2018 від 28.09.2018 «Про переведення суддів» судді Апеляційного суду Запорізької області переведені до Запорізького апеляційного суду, який почав роботу з 05 жовтня 2018 року.

В автоматизованому порядку для розгляду цієї справи визначено колегію суддів Запорізького апеляційного суду: головуючого суддю (суддю-доповідача) Гончар М.С., суддів Кочеткову І.В. та Маловічко С.В. (а.с. 207).

Ухвалою апеляційного суду апеляційне провадження за вищезазначеною апеляційною скаргою відкрито 26 листопада 2018 року (а.с. 210), справу призначено до апеляційного розгляду без повідомлення учасників справи в порядку ст. 369 ч. 1 ЦПК України (а.с.213).
В силу вимог ст. 371 ч. 1 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції має бути розглянута протягом шістдесяти днів з дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження.
В силу вимог ст. 7 ч. 13 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Відповідач не скористалась своїм правом на подачу відзиву на вищезазначену апеляційну скаргу у цій справі в установлений апеляційним судом 15-денний строк з дня отримання нею копії ухвали апеляційного провадження у цій справі 06 грудня 2018 року (повідомлення а.с.214), станом на час розгляду цієї справи апеляційним судом останній у матеріалах цієї справи відсутній.

Однак, в силу вимог ст. 360 ч. 3 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції апеляційним судом.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд дійшов висновку про те, що апеляційна скарга позивача ОСОБА_1 не підлягає задоволенню з наступних підстав.

В силу вимог ст. 367 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За змістом ст. 381 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги приймає постанову за правилами ст. 35 і глави 9 розділу ІІІ цього Кодексу з особливостями, зазначеними у ст. 382 цього Кодексу.

Встановлено, що суд першої інстанції, відмовляючи позивачу у задоволенні його позову у цій справі у повному обсязі, керувався ст.ст. 141, 263-265 ЦПК України, ст.ст. 180, 181 СК України та виходив із відсутності підстав для звільнення позивача від сплати аліментів за вказаний у позові період.

Апеляційний суд погоджується із таким висновком суду першої інстанції, вважає його правильним, а рішення суду першої інстанції таким, що ухвалено із додержанням вимог закону, є правильним та законним.

Ст. 263 ЦПК України містить вимоги щодо законності і обґрунтованості судового рішення, а ст. 264 ЦПК України питання, які вирішує суд під час ухвалення рішення суду.

Рішення суду першої інстанції вимогам ст. ст. 263-264 ЦПК України у цій справі відповідає.

Так, судом першої інстанції було правильно встановлено, що позивач з 10.06.2000 року перебував з відповідачем у шлюбі, який був розірваний на підставі рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 24.11.2014 року по справі № 336/879714-ц (а.с.7), та від якого сторони мають спільну дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 18.03.2015 року у справі ЄУН № 336/556/15-ц з позивача було стягнуто аліменти на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі ј частини від всіх видів доходу (заробітку), але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 26.01.2015 року до 01.10.2018 року з індексацією розміру аліментів відповідно до закону (а.с.8).

У матеріалах цієї справи містяться два акти обстеження умов проживання дитини.

В акті обстеження умов проживання від 26.03.2018 № 11-09/284 відділу Шевченківського району служби (управління) у справах дітей Запорізької міської ради (а.с. 110), проведеного за адресою: АДРЕСА_1 , який був наданий суду першої інстанції позивачем, зазначено, що під час обстеження неповнолітній ОСОБА_3 був вдома та повідомив, що він з січня 2017 року постійно мешкає за даною адресою з батьком, до матері він інколи у вихідні дні приїздить в гості.

Свідок ОСОБА_4 - головний спеціаліст відділу Шевченківського району служби (управління) у справах дітей Запорізької міської ради у суді першої інстанції (а.с.166, журнал судового засідання від 16.08.2018 року а.с. 167-169 та звукозапис судового засідання) повідомила, що обстеження проводилось двома спеціалістами, в тому числі за її участі, та акт складений у точній відповідності до дійсності.

В акті обстеження умов проживання від 10.04.2018 року відділу по Заводському району служби (управління) у справах дітей Запорізької міської ради (а.с. 122), проведеного за адресою: АДРЕСА_2 , який був наданий суду першої інстанції відповідачем, зазначено, що проведено бесіду з неповнолітнім ОСОБА_5 , який повідомив, що в 2017 році він мешкав і у батька і у матері, за його словами мати аліменти витрачала на нього, покупала одяг та все необхідне, майже місяць він постійно мешкає у матері.

Згідно із витягом з протоколу № 10 від 19.04.2018 комісії з питань захисту прав дитини районної адміністрації Запорізької міської ради по Заводському району (а.с. 127) про розгляд заяви позивача щодо цільового використання аліментів комісією вирішено вважати, що матір ОСОБА_6 (прізвище відповідача « ОСОБА_7 » змінено « ОСОБА_8 » у зв`язку із укладенням шлюбу із ОСОБА_9 ІНФОРМАЦІЯ_2 , свідоцтво про шлюб, копія а.с. 60) забезпечила необхідні матеріально-побутові умови проживання дитини, повноцінне харчування, лікування, створила необхідні умови для навчання та розвитку сина, останній забезпечений всім необхідним в повному обсязі, аліменти витрачаються виключно на його потреби.

Також у матеріалах справи містяться надані відповідачем докази, що підтверджують витрати на дитину та її лікування за місцем проживання матері, а саме: фіскальний чек від 07.02.2018 № 10 на суму 1270,00 грн. про оплату за навчання ОСОБА_3 у Класичному приватному університеті; фіскальні чеки на оплату одягу на загальну суму 2089,00 грн. за грудень 2017 січень 2018; довідка первинної профспілкової організації ПрАТ «Запорізький електровозоремонтний завод» від 08.02.2018 № 5 про видачу ОСОБА_6 та її сину ОСОБА_3 путівок на базу відпочинку «Берізка» з 20.08.2017 по 29.08.2017 вартістю по 2123, 00 грн. кожна з оплатою часткової вартості 849,20 грн. на двох; консультативний висновок КУ «Запорізька міська багатопрофільна дитяча лікарня № 5», яка знаходиться за адресою: м. Запоріжжя, вул. Новгородська, 28а, щодо хворого ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.123-126).

Допитаний у суді першої інстанції неповнолітній свідок ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 145, журнал судового засідання від 20.06.2018 року а.с. 146155 та звукозапис судового засідання), який є сином сторін у цій справі, пояснив, що у період з 24.01.2017 року по 30.03.2018 року він не проживав у батька постійно, а проживав як у матері, так і у батька. Раніше з батьком вони були у сварці, й він взагалі до батька не приходив, а коли відносини почали налагоджуватись, він почав приходити частіше та періодично залишався у батька за адресою АДРЕСА_3 , так як є учнем 11 класу ЗОШ №88, в котрій навчається з 1-го класу,та яка знаходиться за адресою АДРЕСА_4 в 15-ти хвилинах пішки від дома батька, що є зручним. Крім того, він не завжди приходив за цією адресою саме до батька, а ще й до дідуся з бабусею, які проживають у тому ж будинку. Також у цьому ж будинку мешкають більшість його друзів. При цьому, свідок зазначив, що постійно знаходився на утриманні матері, тобто яка його забезпечувала,вона купляла йому одяг, оплачувала навчання в школі та заочне навчання в класичному приватному університеті, оплачувала участь у шкільному гуртку КВК, а також лікування у разі хвороби, оплатила літню поїздку на базу відпочинку «Берізка». 26.03.2018 батько подзвонив йому й сказав, що прийде жінка та задасть декілька питань. Проте, хто саме приходив та опитував його, ОСОБА_3 не зрозумів, на питання де він зараз проживає відповів, що то у матері, то у батька. Після чого йому було задано питання де він проживає зараз фактично, який він зрозумів як «тут та зараз», у зв`язку з чим відповів у батька, маючи на увазі саме той день, а не постійне перебування. Фразу в акті обстеження про те, що він з січня 2017 року постійно мешкає за даною адресою з батьком, а до матері він інколи у вихідні дні приїздить в гості, він написав на прохання батька для припинення стягнення з нього аліментів. У наступному він довідався, що батько це зробив з метою у наступному стягнути аліменти з матері, з чим ОСОБА_3 не згоден, так як вважає, що аліменти матір`ю витрачаються тільки на нього. Приблизно в 10-х числах березня 2018 року з батьком практично перестав бачитися.

Суд першої інстанції правильно взяв до уваги у цій справі наданий відповідачем, як доказ, акт фактичного проживання від 11.05.2018 (а.с.121), засвідчений головою квартального комітету № 55 Заводського району м. Запоріжжя, складений про те, що ОСОБА_3 фактично проживав з січня 2017 року по квітень 2018 року разом зі своєю матір`ю за адресою: АДРЕСА_2 , підписаний ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , ОСОБА_9 , які були допитані судом як свідки та підтвердили зазначений в акті факт.

Допитані у суді першої інстанції свідки ОСОБА_10 та ОСОБА_11 (а.с. 144, журнал судового засідання від 20.06.2018 року а.с. 146155 та звукозапис судового засідання), які є сусідами відповідача, пояснили, що спілкуються із сім`єю ОСОБА_8 , часто ходять до них у гості, бачать, що ОСОБА_3 проживає з матір`ю за адресою АДРЕСА_2 , яка проводить з ним час, повністю забезпечує його потреби, оформлює наразі документи для навчання за кордоном. Періодично ОСОБА_3 їздить до батька або до бабусі з дідусем та залишається в них коли це зручно у зв`язку з навчанням.

Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_9 (а.с. 144, журнал судового засідання від 20.06.2018 року а.с. 146155 та звукозапис судового засідання), який є чоловіком відповідача, пояснив, що у зазначений позивачем період вихованням та матеріальним забезпеченням ОСОБА_3 займались він з матір`ю ОСОБА_3 , періодично ОСОБА_3 їздив до бабусі з дідусем, де мешкає також його батько, також через дорогу мешкають батьки матері ОСОБА_3 , у яких він також іноді залишався. Це було пов`язано із місцем навчання ОСОБА_3 .

Наданий позивачем, як доказ, акт фактичного проживання від 02.04.2018 (а.с.112), засвідчений головою квартального комітету № 123 Шевченківського району м. Запоріжжя, складений про те, що ОСОБА_3 з січня 2017 року по квітень 2018 року постійно фактично проживав разом зі своїм батьком за адресою: АДРЕСА_3 , підписаний ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , судом до уваги не береться, у зв`язку з тим, що зазначений у ньому факт не був підтверджений показами зазначених у ньому осіб, викликаних як свідків, які до суду не з`явилися, представник позивача відмовився від свого клопотання про їх виклик та допит в якості свідків.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що з 24.01.2017 року по 30.03.2018 року неповнолітній (на той час) ОСОБА_3 перебував у батька не постійно, а періодично та при вирішенні справи суд виходить саме з цього. Також суд першої інстанції правильно врахував, що ОСОБА_3 знаходиться на повному утриманні матері, яка забезпечує йому необхідні матеріально-побутові умови проживання, повноцінне харчування, лікування, створює необхідні умови для навчання та розвитку сина, останній забезпечений всім необхідним в повному обсязі, аліменти витрачаються виключно на його потреби.

Належні, допустимі докази протилежного у матеріалах цієї справи відсутні.

Оцінивши всі докази та обставини по справі, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позовні вимоги позивача у цій справі не підлягають задоволенню, виходячи з таких підстав.

Відповідно до ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Згідно із ст.12 Закону України «Про охорону дитинства на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки, або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Відповідно до вимог ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно ч.3 ст.181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Тобто аліменти повинен сплачувати той з батьків, який проживає окремо від дитини.

В силу вимог ч .4 ст.223 ЦПК України якщо після набрання рішенням суду законної сили, яким з відповідача присуджені періодичні платежі, зміняться обставини, що впливають на визначені розміри платежів, їх тривалість чи припинення, кожна сторона має право шляхом пред`явлення нового позову вимагати зміни розміру, строків платежів або звільнення від них.

Відповідно до положень ч.2 ст.197 СК України за позовом платника аліментів суд може повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості за аліментами, якщо вона виникла у зв`язку з його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення.

Судом першої інстанції було правильно встановлено, що на обґрунтування своїх доводів щодо звільнення від сплати аліментів позивач у цій справі посилався на те, що його син у вказаний в позові період проживав разом із ним, а відповідач регулярно отримувала аліменти, які йшли не на потреби дитини, а на її особисті потреби, проте у суді першої інстанції зазначені обставини позивачем не були доведені.

Таким чином, суд першої інстанції також правильно встановив, що підстави для звільнення від сплати аліментів позивача за вказаний у позові період відсутні, тому правильно відмовив у задоволені позову позивача у цій справі.

Доводи апеляційної скарги позивача ОСОБА_1 є такими, що не спростовують правильно встановлених судом першої інстанції фактичних обставин цієї справи та правильних висновків суду першої інстанції у цій справі, а лише відображають позицію позивача у цій справі, викладену в його позові, яку він вважає такою, що є єдино вірною та єдино можливою.

Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях (ст. 81 ч. 6 ЦПК України).

На припущеннях ґрунтуються доводи позивача про те, що оскільки, відповідач не надала суду у матеріали цієї справи саме письмових доказів у вигляді чеків, квитанцій тощо на підтвердження використання всієї суми аліментів (понад 25000,00 грн.), а лише частини (4208,20 грн. а.с. 123-126), сплачених позивачем у вказаний період, саме на дитину, то останні не були використані нею на дитину.

Оскільки, якщо б одержувач аліментів (мати дитини) знала, що платник аліментів (батько дитини) подасть до неї у подальшому вищезазначений позов, то вона, безумовно, б збирала усі чеки та квитанції на підтвердження щоденних, щотижневих, щомісячних тощо витрат нею аліментів, сплачених батьком дитини у вказаний період, на харчування дитини, одяг, лікування, проїзд тощо дитини.

Крім того, використання всієї суми сплачених позивачем аліментів відповідачем саме на дитину підтверджено іншим належним, достатнім письмовим доказом у цій справі витягом з протоколу № 10 від 19.04.2018 комісії з питань захисту прав дитини районної адміністрації Запорізької міської ради по Заводському району (а.с. 127), яким підтверджується цільове використання аліментів відповідачем, а також іншими доказами у цій справі і їх сукупності.

Належні допустимі докази протилежного у матеріалах цієї справи відсутні та стороною позивача у матеріали цієї справи не надані.

Суд першої інстанції розглянув дану справу з додержанням вимог ЦПК України, тобто в межах заявлених позивачем позовних вимог та на підставі доказів сторін, яким надав відповідну оцінку.

На виконання вимог ст. 12 ч. 5 ЦПК України суд першої інстанції сприяв повному та всебічному засуванню обставин цієї справи: заслуховував пояснення сторін, допитував свідків, досліджував письмові докази сторін та інші докази, наявні у матеріалах цієї справи тощо.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ст. 12 ч. 3 ЦПК України).

Підстави для звільнення від доказування позивача ОСОБА_1 , передбачені ст. 82 ЦПК України, у цій справі відсутні.

Позивач ОСОБА_1 не надав суду першої інстанції належних, допустимих доказів в обґрунтування свого позову у цій справі.

Апеляційний суд на виконання вимог ЦПК України сприяв повному та всебічному апеляційному перегляду законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції у цій справі в межах доводів апеляційної скарги позивача ОСОБА_1 .
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ст. 367 ч. 2 ЦПК України).

В силу вимог ст. 367 ч. 3 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Доказами, передбаченими ст. 367 ч. ч.2, 3 ЦПК України, у цій справі, які можуть бути прийняті апеляційним судом до уваги у цій справі, є надані позивачем апеляційному суду до його апеляційної скарги звіт без дати про здійснення відрахування та виплати в/ч НОМЕР_1 відносно ОСОБА_1 за період з січня по грудень 2017 року на суму 23398,61 грн. (а.с.203) та звіт від 31.08.2017 року про здійснені відрахування та виплати АО «Мотор Січ» відносно ОСОБА_1 за період з січня по липень 2017 року на суму 4170,17 грн. (а.с.204).

Однак, останніми не спростовуються правильно встановлені судом першої інстанції фактичні обставини цієї справи та правильні висновки суду першої інстанції у цій справі.

Згідно із ст. 376 ч. 3 ЦПК України передбачені порушення норм процесуального судом першої інстанції, які є обов`язковою підставою для скасування або зміни рішення.

В силу вимог ст. 376 ч. 2 ЦПК України лише порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, можуть бути підставою для скасування або зміни рішення.

Встановлено, що у цій справі відсутні порушення судом першої інстанції норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення, а також відсутні порушення норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення цієї справи по суті.

При вищевикладених обставинах, доводи апеляційної скарги позивача ОСОБА_1 не ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, ухваленим з додержанням вимог ЦПК України.

Крім того, встановлено, що суд першої інстанції правильно, з додержанням вимог ст. 141 ЦПК України вирішив питання про розподіл понесених судових витрат між сторонами, пов`язаних із розглядом цієї справи судом першої інстанції.

За таких обставин, апеляційний суд не вбачає передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції у цій справі або ж його зміни.

Також, в силу вимог ст. 141 ЦПК України у разі відмови позивачу у задоволенні його вищезазначеної апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції у цій справі, останній не має права на компенсацію за рахунок будь-яких судових витрат, пов`язаних із розглядом цієї справи апеляційним судом.

Керуючись ст. ст. 7, 12-13, 81-82, 89, 141, 367-369, 371-372, 374-375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 24 жовтня 2018 року у цій справі залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Повний текст постанови апеляційним судом у цій справі складений 21.01.2019 року.

Головуючий суддяСуддяСуддя
Гончар М.С. Кочеткова І.В.Маловічко С.В.