печерський районний суд міста києва
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 листопада 2019 року Печерський районний суд м. Києва

суддя Батрин О.В.

секретар судового засідання Шевченко Т.В.,

справа № 757/60455/18-ц

сторони:

позивач: ОСОБА_1

відповідач: ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів,

представник позивача ОСОБА_3.

представник відповідача ОСОБА_6.

В С Т А Н О В И В :

У грудні 2018 позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення безпідставно набутих коштів у розмірі 2 260 800 грн., що еквівалентно 80 000 доларів США.

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 30 серпня 2007 року до 19 жовтня 2015 року, від якого мають неповнолітню дитину ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 28 вересня 2016 року стягнуто з позивача на користь відповідача аліменти на утримання дитини - доньки ОСОБА_4 у розмірі 1 / 4 частки з усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 05.05.2015 року і до досягнення дитиною повноліття. Вказаним рішенням суду встановлено, що відповідач отримала від позивача 22 травня 2015 року грошові кошти в сумі 40 000 доларів США в рахунок оплати аліментів на утримання доньки. Крім того, позивач сплатив відповідачу 5 квітня 2016 року грошові кошти в сумі 40 000 доларів США на утримання неповнолітньої дитини, що підтверджується нотаріально посвідченою заявою ОСОБА_5 . Отже, ОСОБА_2 22 травня 2015 року та 05 квітня 2016 року отримала від позивача грошові кошти на загальну суму 80 000 доларів США на утримання дитини. Враховуючи, що вказані суми не були враховані Печерським районним відділом державної виконавчої служби ГТУЮ у м. Києві при визначені заборгованості по аліментам за 2015 та 2016 роки, що потягло за собою сплату позивачем аліментів в сумі 779 878.19 грн., за 2015 рік та 854 132,09 грн. за 2016 рік., позивач звернувся з цим позовом до суду щодо стягнення з відповідача безпідставно отриманих коштів.

Ухвалою суду від 21 грудня 2018 року провадження у справі відкрито та призначено підготовче судове засідання на 6 березня 2018 року (а.с. 130).

5 лютого 2019 року представником відповідача ОСОБА_6 подано відзив на позов (а.с. 137-140), відповідно до якого заява ОСОБА_5 не є належним доказом підтвердження передачі ОСОБА_1 ОСОБА_7 та отримання останньою грошових коштів в сумі 40 000 доларів США відповідно до ч. 2 ст. 1407 ЦК України. Крім того, передача таких коштів здійснена відповідно до ст. 180 СК України, як передача батьком коштів на відпочинок дитини у добровільному порядку та не стосуються сум, стягнутих на підставі судового рішення про стягнення аліментів, а тому нівелює можливість стягнення коштів на підставі ст. 1212 ЦК України. Згідно з постановою Верховного суду від 18.04.2018 p. У справі № 61-14244св18, на яку посилається позивач, договірний або інший передбачений законом характер відносин сторін виключає можливість застосування до них ст. 1212 ЦК України. Як зазначено, сторони перебували у шлюбі, від якого мають спільну дитину. Розірвання шлюбу має наслідком розірвання шлюбних відносин, і на правовий зв`язок батьків із дитиною не впливає. Однак на час передання коштів на підставі розписки шлюбні відносини існували, шлюб не був розірваний. Тому, реалізувати механізм, передбачений ст. 1212 ЦК України, для стягнення коштів, переданих членом сім`ї іншому члену сім`ї - батьком на користь дитини або навіть дружини за наявності правового зв`язку між ними (батьківство, подружжя) неможливо юридично. Враховуючи наведене, чинність сімейних відносин є перешкодою для визнання майна набутим безпідставно.

Також у відзиві зазначається, що рішення суду про стягнення аліментів не є перешкодою для утримання дитини у більшому за визначений ним обсязі. Як зазначено у розписці та позові, спірні суми були сплачені позивачем ще у травні 2015 року для відпустки дитини у за період квітень - липень 2015 року. Враховуючи положення ст. 185 СК України щодо обов`язку батьків брати участь у додаткових витратах на дитину, надані позивачем документи не виключають факту витрачання коштів на дитину як участь у додаткових витратах та не свідчать про те, що кошти є аліментами.

Крім того, у відзиві вказується, що між сторонами дотепер тривають спори щодо спільного майна. У травні 2015 року сторони шляхом підписання договору від 21.05.2015 р. узгодили порядок поділу спільного майна. Серед іншого, узгоджено, що позивач отримує у розпорядження на спільно нажите майно у вигляді автомобіля Mercedes Viano, а також мотоциклів Harley Davidson, Indian. Проте, відповідно до ухвали від 28.04.2016 р. ці транспортні засоби не включалися подружжям до переліку спільного майна, яке ділиться у судовому порядку. Тому, на підставі усних домовленостей між сторонами, передані кошти фактично були сплачені у порядку поділу цих транспортних засобів.

У відзиві на позов відповідачем заявлено про застосування позовної давності щодо грошових коштів у розмірі 40 000 доларів США, які були передані 22 травня 2015 року, що є підставою суду для відмови у задоволенні позову у зв`язку із спливом строку позовної давності.

Ухвалою суду від 6 березня 2019 року, занесеною до протоколу судового засідання (а.с. 164-165), задоволено клопотання представника позивача ОСОБА_8 щодо поновлення процесуальних строків та долучення до матеріалів справи доказів (а.с. 151-152).

22 березня 2019 року від представника позивача ОСОБА_3 надійшла відповідь на відзив (а.с. 169-172), відповідно до якого сума 40 000 доларів США не входить в суму погашення заборгованості по аліментам за 2015 рік. Крім того, 21.03.2018 року ОСОБА_2 , звертаючись до Печерського районного суду міста Києва із скаргою на бездіяльність державного виконавця, зазначає, що: «Окрему увагу суду звертаємо на доводи Боржника про те, що ним у травні 2015 року та у квітні 2016 року було передано на користь стягувача ОСОБА_2 загалом 80 000 доларів США у якості аліментів». Оскільки заборгованість по аліментам була стягнута з позивача в примусовому порядку, підтвердження відповідачем факту отримання грошових коштів у сумі 80 000 доларів США, свідчить про отримання цих коштів без правових підстав. Транспортні засоби - мотоцикли, про які ОСОБА_2 зазначає, не були предметом поділу, оскільки були особистим майном позивача, про що ОСОБА_2 не заперечувала. Відповідно до змісту ст. 1212 ЦК України ця норма закону застосовується лише в тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуто за допомогою інших, спеціальних способів захисту. Зокрема, у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень ст. 1212 ЦК України. Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 18 квітня 2018 року № 61-14244св18.

Що стосується строків позовної давності, то вважає, що він не пропущений, оскільки про те, що ОСОБА_2 не визнає отримані від позивача на утримання доньки 22.05.2015 року грошові коти в сумі 40 000 доларів США, позивач дізнався тільки 15.02.2018 року, коли вона подала відповідну заяву до Печерського ВДВС м. Київ ГТУЮ у м. Києві.

29 березня 2019 року представником відповідача ОСОБА_6 подано заперечення на відповідь на відзив (а.с. 174-175), які за своїм змістом є аналогічними поданому відзиву.

28 серпня 2019 року проведено у справі підготовче судове засідання та справу призначено до судовго розгляду на 25 листопада 2019 року (а.с. 211). Під час підготовчого судового засідання клопотання представника позивача ОСОБА_8 про виклик свідка (а.с. 181-182) - задоволено, про виклик відповідача для надання особистих пояснень (а.с. 182-186) - відмовлено, про поновлення процесуальних строків та долучення доказів (а.с. 188-189) - задоволено, ухвалами суду, постановленими на місці без виходу до нарадчої кімнати шляхом занесення до протоколу судового засідання (а.с. 209-210).

Представник позивача ОСОБА_3 в судовому засіданні позовні вимоги підтримала.

Відповідач до судового засідання не з`явилась. Тому, суд розглянув справу у її відсутність, оскільки у справі достатньо матеріалів про права та взаємовідносини сторін.

Допитана у судовому засідання свідок ОСОБА_9 зазначила, що в липні 2014 року вона разом з ОСОБА_2 домовились про сумісну оренду вілли в Італії, за яку загалом було сплачено 40 000 євро, з яких ОСОБА_9 сплатила 15 000 євро, а іншу переважну частину зі слів ОСОБА_2 було сплачено ОСОБА_1 .

Суд, заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши докази, дійшов таких висновків.

Згідно з ч. 1 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Аналіз статті 1212 ЦК України і цього інституту цивільного законодавства вказує на те, що правова природа інституту безпідставного отримання чи збереження майна (предмет регулювання) це відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов:

а) набуття або збереження майна,

б) набуття або збереження за рахунок iншої особи,

в) вiдсутнiсть правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адмiнiстративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Під вiдсутнiстю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказiвцi закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто вiдсутнiсть правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому відпала.

Отже, для виникнення зобов`язання, передбаченого статтею 1212 ЦК України, важливим є сам факт безпідставного набуття або збереження, а не конкретна підстава, за якою це відбулося.

Відповідно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частин першої та другої статті 509 ЦК України цивiльнi права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогiєю породжують цивiльнi права та обов`язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, належать договори та iншi правочини. Зобов`язанням є правовiдношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися вiд певної дiї, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Частиною першою статті 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно із частинами першою, другою статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Частиною першою статті 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Отже, договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошових коштів).

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов`язків.

Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі статті 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.

Зазначена норма закону застосовується лише у тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуто з допомогою інших, спеціальних способів захисту. Зокрема, у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень частини першої статті 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов`язання повернути майно потерпілому.

Судом встановлено, що сторони ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з 30 серпня 2007 року до ІНФОРМАЦІЯ_2 жовтня 2015 року, від якого мають неповнолітню дитину ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 25 травня 2016 року з урахуванням рішення Апеляційного суду м. Києва від 28 вересня 2016 року, залишеного без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 лютого 2017 року, стягнуто з позивача ОСОБА_1 на користь відповідача ОСОБА_2 аліменти на утримання дитини - доньки ОСОБА_4 у розмірі 1 / 4 частки з усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 05.05.2015 року і до досягнення дитиною повноліття (а.с. 12-2).

Вказаним рішенням Апеляційного суду м. Києва від 28 вересня 2016 року встановлено, що відповідач отримала від позивача у період травня-липня 2015 року 40 000 доларів США.

Крім того, отримання зазначених грошових коштів підтверджується розпискою ОСОБА_2 , відповідно до якої 22 квітня 2015 року та 22 травня 2015 року вона отримала у ОСОБА_1 по 10 000 доларів США без зазначення мети їх отримання та у червні-липні 2015 року - 20 000 доларів США на відпустку (а.с. 39).

Даних того, що вказані грошові кошти отримані ОСОБА_2 від ОСОБА_1 в рахунок оплати аліментів на утримання доньки, про що вказується позивачем у позові, рішення апеляційного суду та розписка не містять.

Про це також зазначається і ОСОБА_2 в заяві від 1.02.2018 року на ім`я Головного державного виконавця Печерського ВДВС м. Київ ГТУЮ у м. Києві (а.с. 52).

Крім того, до вказаного висновку також дійшов Київський апеляційний суд у постанові від 7 лютого 2019 року у справі № 757/11079/18-ц (абз. 11 стор. 3 постанови (а.с. 153-156).

У зв`язку з цим доводи позивача щодо отримання грошових коштів відповідачем в період травня-липня 2015 року в рахунок сплати аліментів суд відхиляє як безпідставні.

Враховуючи, що у розписці відсутні мета отримання грошових коштів відповідачем у позивача 22 травня 2015 року на суму 20 000 доларів США загалом за квітень та травень 2015 року та 20 000 доларів США за червень та липень 2015 року, де зазначено мету їх отримання на відпустку, суд відхиляє доводи відповідача, що вказані грошові кошти передавались ОСОБА_1 ОСОБА_2 в рахунок додаткових витрат на утримання неповнолітньої дитини відповідно до ст. 185 Сімейного кодексу України, а також і відхиляє доводи позивача про передачу вказаних грошових коштів як сплату аліментів, оскільки будь-якими доказами, крім пояснень сторін, вказані факти не підтверджено.

При цьому, суд зазначає, що розписка про отримання грошових коштів не містить будь-яких зобов`язань відповідача, у тому числі і щодо порядку та строку їх повернення.

Враховуючи, відсутність у розписці умов отримання грошових коштів, зокрема, строку повернення, мети отримання грошових коштів у квітні-травні 2015 року, того, що на час передачі грошових коштів сторони перебували у шлюбі, суд доходить висновку про неможливість застосування до вказаних правовідносин положень ст. 1212 ЦК України - стягнення безпідставно переданих грошових коштів.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та п`ята статті 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у заінтересованої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Враховуючи наведене, суд відхиляє доводи відповідача про застосування до позовних вимог про стягнення грошових коштів в розмірі 40 000 доларів США за розпискою ОСОБА_2 строку позовної давності, оскільки суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для стягнення у зв`язку з їх не доведеністю, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позовних вимог (п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 р. № 14 «Про судове рішення у цивільній справі»).

Що стосується позовних вимог про стягнення іншої частини 40 000 доларів США, то суд також дійшов висновку про відмову у їх задоволенні, виходячи з такого.

В обґрунтування стягнення цих коштів позивач посилається, на те, що відповідно до нотаріально посвідченої заяви від 28 березня 2017 року ОСОБА_10 підтверджує, що ОСОБА_2 отримала від ОСОБА_1 в рахунок оплати аліментів на утримання малолітньої дитини 40 000 доларів США, про що зобов`язалась надати ОСОБА_1 відповідну розписку (а.с. 30).

Разом з тим, будь-яких письмових доказів (розписки тощо) щодо цього (мети отримання та письмових доказів отримання грошових коштів) суду не надано.

Тому, суд погоджується з доводами відповідача, що передача коштів заявою фізичної особи, навіть нотаріально-посвідченої, не підтверджує факт передачі грошей, зокрема і в рахунок сплати аліментів.

Дійсно, відповідачем ОСОБА_2 у скарзі на бездіяльність державного виконавця від 21 березня 2018 року (а.с. 65-67) не заперечується факт отримання грошових коштів у розмірі 80 000 доларів США у травні 2015 року та у квітні 2016 року, проте зазначається, що ці кошти отримувались нею, а ОСОБА_1 отримувались два мотоцикли (2015 р) та годинник (2016 р), внаслідок чого відбувався поділ рухомого майна подружжя після розірвання шлюбу та не стосується аліментних зобов`язань боржника за законом. Фактично в скарзі ОСОБА_2 підтверджує факт передачі грошових коштів, проте жодного слова не йдеться про те, що кошти передаються в рахунок сплати аліментів. Вказана обставина також встановлена постановою Київського апеляційного суду від 7 лютого 2019 року у справі № 757/11079/18-ц (абз. 12 стор. 3 постанови (а.с. 153-156).

Тому, враховуючи наведене, відсутність буд-яких письмових доказів щодо передачі 5 квітня 2016 року 40 000 доларів США в рахунок погашення заборгованості аліментів, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні цих позовних вимог.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Враховуючи, що позивачем не доведені позовні вимоги, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України позивачу понесені судові витрати не відшкодовуються.

Враховуючи викладене, керуючись ст. 1212, 257, 267 ЦК України, ст. 12, 13, 81, 141, 200, 263-265, 267, 273, 354, 355 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Апеляційні скарги подаються учасниками справи до Київського апеляційного суду або через Печерський районний суд м. Києва, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності ЦПК України в редакції від 15 грудня 2017 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач ОСОБА_1 : АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1

Відповідач: ОСОБА_2 : АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків

НОМЕР_2