БЕРЕЗАНСЬКИЙ МІСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
№ провадження 2/356/58/19
Справа № 356/623/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03.01.2019 року Березанський міський суд Київської області в складі:

Головуючого судді Лялик Р. М.

При секретарі Настич Н. А.

За участю позивачки ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Березанського міського суду Київської області справу за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «ОСОБА_2 Групп» про стягнення належних при звільненні сум, середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу,

В С Т А Н О В И В :

До Березанського міського суду Київської області звернулась ОСОБА_1 з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «ОСОБА_2 Групп» про стягнення належних при звільненні сум, середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Позовну заяву позивачка обґрунтовувала тим, що на підставі безстрокового трудового договору працювала на посаді сомельє бару-магазину № 16 ТОВ «ОСОБА_2 Групп» з 06.05.2016 року. З 02.01.2017 року була переведена на аналогічну посаду в магазин № 2, а з 01.03.2018 року призначена на посаду керуючого магазинами № 21 та № 28. Наказом № 76-к від 13.08.2018 року була звільнена із займаної посади з 23.08.2018 року за ст. 38 КЗпП України з поважних причин. В день звільнення позивачку було ознайомлено з наказом, але не видано трудову книжку, не виплачено вчасно всі належні їй кошти за невикористані дні відпустки, а також не видано довідки про роботу та заробітну плату. 28.08.2018 року після неодноразових звернень позивачки відповідач видав дублікат її трудової книжки, де містяться записи лише про її трудові відносини з ТОВ «ОСОБА_2 Групп». Відсутність оригіналу трудової книжки робить неможливим подальше працевлаштування позивачки. Крім того, позивачка вказує на незаконність зберігання в особовій справі копій її паспорта та ідентифікаційного коду, що містять її персональні дані, які є обєктом захисту Закону України «Про захист персональних даних». Відтак, просить стягнути з відповідача на свою користь 8 030 грн. компенсації за невикористану відпустку тривалістю 31 календарний день за період з 06.05.2017 року по 23.08.2018 року, 3 108,38 грн. компенсації за невикористану відпустку тривалістю 12 календарних днів за період з 27.02.2018 року по 23.08.2018 року, стягнути 22 082,50 грн. середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 23.08.2018 року по 23.10.2018 року, зобовязати відповідача видати їй оригінал трудової книжки, копію її паспорту та ідентифікаційного коду.

У судовому засіданні позивачка позов підтримала в повному обсязі з підстав, в ньому наведених, та, вказуючи на порушення трудового законодавства відповідачем, просила задовольнити.

Представник відповідача у судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений судом належним чином в порядку ст. 128 ЦПК України, а саме поштою рекомендованим листом з повідомленням, повістки надсилались за адресою місцезнаходження відповідача-юридичної особи. Причини неявки суду не повідомив, клопотань про відкладення розгляду справи не надходило (а.с.17,23).

Відповідно до п. 1 ч. 8 ст. 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день вручення судової повістки під розписку.

За таких обставин, суд прийняв рішення про заочний розгляд за наявними матеріалами відповідно до ч. 4 ст. 223, ч. 1 ст. 280 ЦПК України, оскільки позивач проти такого порядку не заперечував, а належним чином повідомлений відповідач в судове засідання повторно не зявився, не повідомив причини своєї неявки та не подав відзив.

Заслухавши пояснення позивачки, дослідивши та проаналізувавши докази, які містяться в матеріалах справи, суд на основі повно та всебічно з'ясованих обставин встановив наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, наказом № 19-к від 05.05.2016 року ОСОБА_1 з 06.05.2016 року була прийнята в ТОВ «ОСОБА_2 Групп» на посаду сомельє до бару-магазину № 16, в подальшому з 02.01.2017 року наказом № 1-к від 02.01.2017 року була переведена на посаду сомельє до бару-магазину № 2, а наказом № 23-к від 27.02.2018 року з 01.03.2018 року переведена на посаду керуючої барами-магазинами № 21 та № 28, що підтверджується наданим суду дублікатом трудової книжки серії АЕ № 102017 (а.с.8).

Наказом директора ТОВ «ОСОБА_2 Групп» ОСОБА_3 № 76-к від 13.08.2018 року на підставі заяви ОСОБА_1 від 09.08.2018 року останню було звільнено з 23.08.2018 року з посади керуючої барами-магазинами № 21 «Осокорки» та № 28 «Чавдар» відділу по роботі з торгівельною мережею, а також з посади касира торгівельного залу бару-магазину № 21 «Осокорки» та посади касира торгівельного залу бару-магазину № 28 «Чавдар» відділу по роботі з торгівельною мережею, на яких вона працювала по сумісництву на 0,25 робочого часу, за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України, про що суду надано відповідний витяг з наказу (а.с.7).

Крім того, вказаним наказом № 76-к від 13.08.2018 року прийнято рішення виплатити ОСОБА_1 компенсацію за 31 календарний день невикористаної щорічної основної відпустки за основним місцем роботи за період з 06.05.2017 року по 23.08.2018 року, та по 12 календарних днів невикористаної щорічної основної відпустки за відпрацьований час на посадах касира торгівельних залів барів-магазинів № 21 «Осокорки» та № 28 «Чавдар» за сумісництвом за період з 27.02.2018 року по 23.08.2018 року (а.с.7).

Як вбачається з листа директора ТОВ «ОСОБА_2 Групп» ОСОБА_3, направленого позивачці у відповідь на її звернення щодо виплати грошових коштів та повернення документів, всі виплати коштів були здійснені відповідно до вимог ст.ст. 83, 116 КЗпП України, а 06.08.2018 року відбулось рейдерське захоплення приміщення офісу компанії, по факту якого, а також крадіжки майна товарів та документації, розпочаті кримінальні провадження № 0007806 від 15.08.2018 року за ст. 356 КК України та № 0000182 від 17.08.2018 року за ч. 1 ст. 206 КК України (а.с.11).

Згідно відомості ТОВ «ОСОБА_2 Групп» на виплату грошей № 48, за серпень 2018 року ОСОБА_1 виплачено грошові кошти в сумі 8 030,30 грн. (а.с.12).

Частиною 1 статті 15 ЦК України закріплено право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа, як слідує зі змісту ч. 1 ст. 4 ЦПК України, має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтею 43 Конституції України кожному гарантовано право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

За змістом частини 1 статті 3 КЗпП України трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулює законодавство про працю.

Так, згідно ч. 2 ст. 2 КЗпП України працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою. Працівники мають право, зокрема, на відпочинок відповідно до законів про обмеження робочого дня та робочого тижня і про щорічні оплачувані відпустки, право звернення до суду для вирішення трудових спорів незалежно від характеру виконуваної роботи або займаної посади, крім випадків, передбачених законодавством, та інші права, встановлені законодавством.

Як визначено статтею 1 Конвенції Міжнародної організації праці "Про захист заробітної плати" № 95, ратифікованої Україною 30 червня 1961 року, термін "заробітна плата" означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах, і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано.

Статтею 1 Закону України «Про оплату праці» встановлено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства.

При цьому, у відповідності з положеннями ч. 1 ст. 102-1 КЗпП України, працівники, які працюють за сумісництвом, одержують заробітну плату за фактично виконану роботу.

В свою чергу, положеннями статті 74 КЗпП України передбачено, що громадянам, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи, надаються щорічні (основна та додаткові) відпустки із збереженням на їх період місця роботи (посади) і заробітної плати.

При цьому, як визначено ч. 1 ст. 83 КЗпП України та узгоджується з ч. 1 ст. 24 Закону України «Про відпустки», у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.

Статтею 47 КЗпП України передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України.

Так, положеннями ч. 1 ст. 116 КЗпП України визначено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

При цьому, як встановлено приписами ч. 1 ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору (ч. 2 ст. 117 КЗпП України).

Аналіз вказаного, а також розяснень, наведених в п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року № 13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці", дає підстави для висновку, що правові наслідки, передбачені ст. 117 КЗпП України, настають у випадку, якщо роботодавець не доведе відсутності своєї вини у невиплаті належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Відтак, з аналізу вказаних норм, за наведених вище обставин обов'язок доводити відсутність своєї вини покладається саме на роботодавця.

Відповідно до вимог ст. 19 Закону України «Про міжнародні договори України», ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики європейського суду з прав людини» стала практика Європейського суду з прав людини є частиною національного законодавства та обов'язкова до застосування судами як джерело права.

Згідно ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Як вбачається з прецедентної практики Європейського суду з прав людини (справа «Суханов та Ільченко проти України» заяви № 68385/10 та 71378/10, а також справа «ОСОБА_4 проти Німеччини», заява № 9 42527/98) поняття «майно» може являти собою «існуюче майно» або засоби, включаючи «право вимоги», відповідно до якого заявник може стверджувати, що він має принаймні «законне сподівання»/«правомірне очікування» (legitimate expectation) стосовно ефективного здійснення права власності.

За правовою позицією Європейського Суду з прав людини, викладеною у рішенні по справі «Суханов та Ільченко проти України» (Sukhanov and Ilchenko v. Ukraine) від 26.09.2014 року, за певних обставин «законне сподівання» на отримання «активу» також може захищатися статтею 1 Першого протоколу. Так, якщо суть вимоги особи пов'язана з майновим правом, особа, якій воно надане, може вважатися такою, що має «законне сподівання», якщо для такого права у національному законодавстві існує достатнє підґрунтя.

За таких обставин, майнові вимоги працівника щодо отримання належних до сплати при звільненні грошових сум, право на які виникло в останнього у звязку з перебуванням у трудових відносинах з роботодавцем, відповідають критеріям правомірних очікувань (legitimate expectation) в розумінні прецедентної практики Європейського Суду.

В той же час, рішенням Конституційного Суду України від 15.10.2013 року № 8-рп/2013 у справі № 1-18/2013 щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 233 Кодексу, статей 1, 12 Закону України «Про оплату праці», визначено, що під належною працівнику заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом в постановах від 16.01.2018 року у справі № 61-713св17, від 28.03.2018 року у справі № 61-94св17, від 30.05.2018 року № 61-10518св18.

В свою чергу приписами ч. 5 ст. 235 КЗпП України встановлено, у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

Так, за змістом ст. 48 КЗпП України трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. Трудові книжки ведуться на всіх працівників, які працюють на підприємстві, в установі, організації або у фізичної особи понад п'ять днів. До трудової книжки заносяться відомості про роботу, заохочення та нагороди за успіхи в роботі на підприємстві, в установі, організації.

Крім того, відповідно до п. 3 постанови Кабінету Міністрів України № 301 від 27.04.1993 року «Про трудові книжки працівників» (далі Постанова КМУ № 301 від 27.04.1993 року) трудові книжки зберігаються на підприємствах, в установах і організаціях, а при звільненні працівника трудова книжка видається йому під розписку в журналі обліку.

При цьому, за змістом положень п. 4 вказаної Постанови КМУ № 301 від 27.04.1993 року, відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації, представництва іноземного субєкта господарювання. За порушення встановленого порядку ведення, обліку, зберігання і видачі трудових книжок посадові особи несуть дисциплінарну, а в передбачених законом випадках іншу відповідальність.

Згідно п. 4.1. Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої спільним Наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України та Міністерства соціального захисту населення України № 58 від 29.07.1993 року (далі Інструкція № 58 від 29.07.1993 року), власник або уповноважений ним орган зобов'язаний видати працівнику його трудову книжку в день звільнення з внесеним до неї записом про звільнення.

Визначення розміру середньої заробітної плати, в тому числі, і у випадку вимушеного прогулу, а також нарахування компенсації за дні невикористаної щорічної відпустки, здійснюється у відповідності з Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100 (далі Порядок).

Так, як визначено абзацом 1 пункту 2, абзацом 1 пункту 7 Порядку, обчислення середньої заробітної плати для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки, в той час як нарахування вказаних виплат провадиться шляхом ділення сумарного заробітку

за останні перед наданням відпустки 12 місяців або за менший

фактично відпрацьований період на відповідну кількість

календарних днів року чи меншого відпрацьованого періоду (за

винятком святкових і неробочих днів, встановлених

законодавством). Одержаний результат перемножується на число

календарних днів відпустки.

В той же час, у відповідності з абзацами 3-4 пункту 2, абзаців 1-2 пункту 8 Порядку, середньомісячна заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана виплата, а нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді.

При цьому, перелік виплат, які враховуються, а також тих, що не враховуються при обчисленні середньої заробітної плати, визначений в пунктах 3, 4 Порядку, та є вичерпним.

Разом з тим, стаття 129 Конституції України як одну із основних засад судочинства визначає змагальність сторін та свободу в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Так, з урахуванням імперативних вимог ч. 1 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1, 5 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

При цьому, за правилами ч.1, 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до положень ст. 264 ЦПК України суд, ухвалюючи судове рішення, зобовязаний встановити, зокрема, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувались вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються.

Враховуючи вказане, твердження відповідача в листі директора ТОВ «ОСОБА_2 Групп» ОСОБА_3, направленого позивачці у відповідь на її звернення щодо виплати грошових коштів та повернення документів, про здійснення відповідачем виплат всіх належних їй при звільненні коштів відповідно до вимог ст.ст. 83, 116 КЗпП України, не підтверджені жодними належними та допустимими доказами, відтак, носять характер недоведених посилань та розцінюються судом критично.

В той же час, перелік випадків видачі дублікатів трудових книжок працівникам визначено главою 5 вказаної вище Інструкції № 58 від 29.07.1993 року, та є вичерпним.

Аналізуючи надані суду докази, суд приходить до висновку про відсутність в матеріалах справи будь-яких прямих і достовірних даних про існування визначених законом підстав для видачі позивачці дублікату трудової книжки, а обставини, наведені у вищезгаданому листі директора ТОВ «ОСОБА_2 Групп» ОСОБА_3 щодо крадіжки документації, в тому числі, з відділу кадрів, в ході рейдерського захоплення приміщення офісу компанії та розпочатих по даному факту кримінальних проваджень носять неіндивідуалізований по відношенню до особи позивачки та оригіналу саме її трудової книжки характер, відтак, не можуть бути підставою для звільнення ТОВ «ОСОБА_2 Групп» як роботодавця від визначеного законом обовязку видати трудову книжку працівнику при звільненні.

Разом з тим, судом враховано, що відповідач по справі, будучи належним чином повідомленим про час та місце судового розгляду, в судове засідання не зявився та всупереч вимогам ч. 3 ст. 131 ЦПК України, причини неявки суду не повідомив, відзиву на позовну заяву не надав, тим самим знехтувавши своїми процесуальними правами щодо подання суду доказів та спростування вимог позивача.

Згідно ч. 4 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Таким чином, враховуючи вищевказане, суд вважає доведеним той факт, що ТОВ «ОСОБА_2 Групп» як роботодавець зі своєї вини допустив порушення вимог ст. 47 КЗпП України при звільненні позивачки ОСОБА_1 шляхом не проведення з нею повного розрахунку у строки, визначені в ст. 116 КЗпП України, а також шляхом невидачі оригіналу трудової книжки, що є правовою підставою для застосування наслідків, передбачених ст.ст. 117, 235 КЗпП України.

Доказів зворотнього суду не надано та в судовому засіданні їх не встановлено.

За таких обставин, враховуючи межі предявлених позовних вимог, відповідні грошові суми компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки за основним місцем роботи та за сумісництвом згідно наказу директора ТОВ «ОСОБА_2 Групп» ОСОБА_3 № 76-к від 13.08.2018 року є належною працівнику заробітною платою, безумовне право на яку останній має незалежно від того, чи було здійснене її нарахування, та виплату якої позивачу, в порушення вимог ч. 1 ст. 116 КЗпП України, не було здійснено в день її звільнення.

В той же час, враховуючи наявні в матеріалах справи відомості про проведені позивачці виплати за серпень 2018 року (16 робочих днів), а також їх розмір (8 030,30 грн.), перевіривши розрахунки предявленого до стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, наведені в позовній заяві, суд приходить до висновку про їх помилковість та необхідність стягнення з ТОВ «ОСОБА_2 Групп» як роботодавця на користь позивачки середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 23.08.2018 року по 23.10.2018 року (43 робочих дні) в розмірі 21 580,84 грн., виходячи з наступного розрахунку:

-середньоденна заробітна плата = 8030,30 грн./16 = 501,88 грн.;

-середній заробіток за час вимушеного прогулу = 501,88 грн. х 43 = 21 580,84 грн.

Згідно ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Вирішуючи спір в частині вимог позивачки про зобовязання ТОВ «ОСОБА_2 Групп» видати їй копії її паспорта та ідентифікаційного коду, що містяться в особовій справі, суд зазначає наступне.

У відповідності до ч. 2 ст. 24 КЗпП України, при укладенні трудового договору громадянин зобов'язаний подати паспорт або інший документ, що посвідчує особу, трудову книжку, а у випадках, передбачених законодавством, - також документ про освіту (спеціальність, кваліфікацію), про стан здоров'я та інші документи.

За змістом пункту 12 глави 2, а також пункту 1 глави 3 розділу IV Систематизація та зберігання документів у діловодстві наказу Міністерства юстиції України «Про затвердження Правил організації діловодства та архівного зберігання документів у державних органах, органах місцевого самоврядування, на підприємствах, в установах і організаціях» від 18.06.2015 року № 1000/5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України за № 736/27181, копія паспорта та копія облікової картки платника податків (крім фізичних осіб, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відмітку у паспорті) знаходяться в особових справах, що формуються впродовж усього часу роботи працівника в установі, які з моменту створення і до передавання на зберігання в архів установи зберігаються за місцем формування справ у службі діловодства чи інших структурних підрозділах установи відповідно до номенклатури справ.

У звязку з цим персональні дані працівника, які містяться в документах, що подаються останнім при укладенні трудового договору, обробляються роботодавцем як володільцем бази персональних даних на підставах, передбачених ст. 11 Закону України «Про захист персональних даних», виключно для здійснення повноважень у сфері трудових правовідносин, та підлягають захисту від випадкових втрати або знищення, від незаконної обробки, у тому числі незаконного знищення чи доступу до персональних даних, в порядку, передбаченому ст. 24 вказаного Закону.

Відтак, нормами чинного законодавства не передбачено обовязку роботодавця при звільненні працівника повертати йому копії наданих при укладенні трудового договору документів, а саме копій паспорта та облікової картки платника податків, відтак, у вказаній частині позовні вимоги є безпідставними та такими, що задоволенню не підлягають.

Враховуючи вищевказане, принципи змагальності та диспозитивності цивільного процесу, заслухавши пояснення позивача, вивчивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню, а саме стягненню з відповідача на користь позивачки 8 030 грн. компенсації за невикористану відпустку тривалістю 31 календарний день за період з 06.05.2017 року по 23.08.2018 року, 3 108,38 грн. компенсації за невикористану відпустку тривалістю 12 календарних днів за період з 27.02.2018 року по 23.08.2018 року, стягненню 21 580,84 грн. середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 23.08.2018 року по 23.10.2018 року, а також зобовязанню відповідача видати позивачці оригінал трудової книжки. В решті правові підстави для зобовязання ТОВ «ОСОБА_2 Групп» видати позивачці копії її паспорта та ідентифікаційного коду відсутні, відтак в цій частині в позові слід відмовити.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 4, 12-13, 76-81, 83-84, 89, 258-259, 263-265, 268, 352, 354 ЦПК України, ст.ст. 21, 47, 94, 116, 117, 233 КЗпП України,

В И Р І Ш И В :

Позов задовольнити частково.

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю "ОСОБА_2 Групп" на користь ОСОБА_1 8030 ( вісім тисяч тридцять) грн. компенсації за невикористану відпустку тривалістю 31 календарний день за період з 06 травня 2017 року по 23 серпня 2018 року.

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю "ОСОБА_2 Групп" на користь ОСОБА_1 3108 ( три тисячі сто вісім) грн. 38 коп. компенсації за невикористану відпустку тривалістю 12 календарних днів за період з 27 лютого 2018 року по 23 серпня 2018 року.

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю "ОСОБА_2 Групп" на користь ОСОБА_1 21580 ( двадцять одну тисячу пятсот вісімдесят) грн. 84 коп. середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 23 серпня 2018 року по 23 жовтня 2018 року.

Зобовязати товариство з обмеженою відповідальністю "ОСОБА_2 Групп" видати ОСОБА_1 оригінал трудової книжки.

В решті відмовити.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду може бути оскаржено до Київського апеляційного суду через Березанський міський суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя Р. М. Лялик