Єдиний унікальний номер судової справи 480/1986/17
Номер провадження 22-ц/812/381/19
Доповідач апеляційного суду Серебрякова Т.В.
Постанова

Іменем України

08 квітня 2019 року місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючого Серебрякової Т.В.,

суддів: Данилової О.О., Лисенка П.П.,

з секретарем судового засідання Цуркан І.І.,

за участі:

представника позивача - Ярошенко І.Г.,

відповідача ОСОБА_3,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою ОСОБА_3 заочне рішення, яке ухвалено Миколаївським районним судом Миколаївської області 23 січня 2018 року, під головуванням судді Войнарівського М.М., в приміщені цього ж суду, у цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Миколаївобленерго» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за спожиту електричну енергію,

УСТАНОВИЛА:

У жовтні 2017 року Публічне акціонерне товариство «Миколаївобленерго» (далі - ПАТ «Миколаївобленерго») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за спожиту електричну енергію.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що відповідач ОСОБА_3 є споживачем електричної енергії, яку позивач постачає до квартири АДРЕСА_1, та на її ім'я відкрито особовий рахунок НОМЕР_1.

Станом на 17 жовтня 2017 року відповідач має заборгованість за спожиту електричну енергію за період з травня 2014 року по липень 2017 року у загальному розмірі 3 427 грн. 57 грн.

Посилаючись на викладені обставини, а також на те, що заборгованість продовжує зростати, а відповідач відмовляється погашати зазначену заборгованість добровільно, ПАТ «Миколаївобленерго» просило стягнути на свою користь з ОСОБА_3 заборгованість за послуги з електропостачання у розмірі 3 427 грн. 57 коп. та сплачений судовий збір у розмірі 1 600 грн.

Заочним рішенням Миколаївського районного суду Миколаївської області від 23 січня 2018 року позовні вимоги ПАТ «Миколаївобленерго» задоволено в повному обсязі.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ «Миколаївобленерго» борг у сумі 3 427 грн. 57 коп.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат у справі, шляхом стягнення з ОСОБА_3 на користь ПАТ «Миколаївобленерго» кошти на відшкодування сплаченого позивачем судового збору у розмірі 1 600 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивовано обґрунтованістю та доведеністю заявлених позовних вимог. Ухвалюючи рішення, районний суд виходив із того, що відповідачем було допущено порушення умов договору та Правил користування електричною енергією для населення, у зв'язку із чим у утворилась заборгованість.

Ухвалою Миколаївського районного суду Миколаївської області від 16 січня 2019 року заяву ОСОБА_3 про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 посилаючись на порушення районним судом норм матеріального та процесуального права, просила заочне рішення районного суду скасувати.

Апеляційна скарга мотивована тим, що районним судом не вірно встановлено обставини справи, що мають значення для справи, оскільки у відповідача не має заборгованості за спожиту електричну енергію.

Згідно ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржене рішення суду першої інстанції без змін, оскільки суд ухвалив його з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до частин 1,2,5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення суду першої інстанції таким вимогам відповідає в повному обсязі.

Забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року за №3477-IV застосовуються судами при розгляді справ як джерело права.

За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Частина 1 ст.15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч.2 ст.15 ЦК України).

Так, за ст.11 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

З матеріалів справи убачається, що згідно договору НОМЕР_1 про користування електричною енергією ОСОБА_3 є споживачем електричної енергії, постачання якої здійснює ПАТ «Миколаївобленерго» до квартири АДРЕСА_1. На ім'я споживача відкритий особовий рахунок за НОМЕР_1 (том 1 а.с.12).

Із наданого позивачем розрахунку видно, що за період з травня 2014 року по липень 2017 року позивачем проведено нарахування та визначена заборгованість з оплати послуг за електроенергію.

Так згідно довідки ПАТ «Миколаївобленерго» за №01/22-3617 від 17 жовтня 2017 року за адресою АДРЕСА_1, особовий рахунок НОМЕР_1, за період з травня 2014 року по липень 2017 року спожито електроенергії на суму 10 570 грн. 80 коп., з яких оплачено - 2 877 грн. 32 коп., субсидія - 4 265 грн. 91 грн. та заборгованість становить - 3 427 грн. 57 коп. (том 1 а.с.7).

Розмір заборгованості також підтверджується довідкою про розмір платежів від 17 жовтня 2017 року, довідкою про спожиту та сплачену електроенергію за період з 01 червня 2010 року по 01 вересня 2017 року, карткою за особовим рахунком НОМЕР_1 (том 1 а.с.8-9,10,11).

При цьому розмір плати за комунальні послуги був розрахований позивачем за тарифами, чинними на момент споживання відповідачем цих послуг.

Відносини з приводу постачання фізичним особам електричної енергії регулюються ст.714 ЦК України, ст.ст.24-27 Закону України «Про електроенергетику» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), Правилами користування електричною енергією для населення, затвердженими Постановою Кабінету Міністрів України №1357 від 26 липня 1999 року (далі - Правила, які діяли на час виникнення спірних правовідносин).

За договором постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу одна сторона (постачальник) зобов'язується надавати другій стороні (споживачеві, абонентові) енергетичні та інші ресурси, передбачені договором, а споживач (абонент) зобов'язується оплачувати вартість прийнятих ресурсів та дотримуватись передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного та іншого обладнання (ст.714 ЦК України).

Відповідно до ст.3 Закону України «Про електроенергетику» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) відносини, пов'язані з виробництвом, передачею, постачанням і використанням енергії, регулюються цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Частиною 4 ст.26 Закону України «Про електроенергетику» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що споживач енергії несе відповідальність за порушення умов договору з енергопостачальником та правил користування електричною і тепловою енергією та виконання приписів державних інспекцій з енергетичного нагляду за режимами споживання електричної та теплової енергії згідно із законодавством України.

Згідно Правил користування електричною енергією для населення (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), споживач електричної енергії зобов'язаний дотримуватися вимог нормативно-технічних документів та договору; забезпечувати належний технічний стан та безпечну експлуатацію своїх електроустановок та побутових електроприладів; оплачувати спожиту електричну енергію та здійснювати інші платежі відповідно до умов договору та цих Правил; узгоджувати з енергопостачальником нові підключення та переобладнання внутрішньої електропроводки.

Пунктом 42 Правил користування електричною енергією для населення (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), передбачено, що споживач електричної енергії зобов'язаний оплачувати спожиту електричну енергію та здійснювати інші платежі відповідно до умов договору та цих Правил.

Відповідно до п.5 ч.3 ст.20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», споживач зобов'язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

За змістом ст.526 та ст.530 ЦК України, зобов'язання повинні виконуватись належним чином відповідно до умов договору і в установлений строк.

Положеннями ст.610 та ст.611 ЦК України передбачено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Отже з матеріалів справи слідує, що між сторонами існували договірні зобов'язання, а тому обсяг прав та обов'язків сторін повинен визначатися чинним законодавством, яке регулює взаємовідносини осіб, що надають послуги зі споживачами таких послуг.

Разом з тим, з матеріалів справи убачається, що позивач надавав споживачу ОСОБА_3 послуги з енергопостачання, а споживач, користуючись наданими послугами належним чином не виконала своїх договірних зобов'язань щодо оплати їх вартості в повному обсязі, внаслідок чого виникла заборгованість. При цьому до липня 2017 року остання не зверталась до ПАТ «Миколаївобленерго» із заявами про відмову отримувати послуги, або з вимогами відключити її від енергопостачання (протилежного судом не встановлено).

Встановивши такі обставини справи та правильно застосувавши законодавство України про житлово-комунальні послуги, суд першої інстанції обґрунтовано прийшов до висновку про необхідність стягнення зі споживача ОСОБА_3 на користь ПАТ «Миколаївобленерго» заборгованість за послуги з електропостачання.

Твердження ОСОБА_3 про те, що суми наданих субсидій та сплачених нею коштів за період з травня по липень 2017 року в загальній сумі 512 грн. 58 коп. (том 2 а.с.106-108) не були враховані позивачем при розрахунку заборгованості за спожиту електричну енергію є безпідставними та спростовуються відомостями, які містяться в особовій картці, з якої вбачається, що зазначені суми були враховані позивачем під час здійснення розрахунку (том 1 а.с.11).

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами норм матеріального та порушення норм процесуального права, а зводяться лише до переоцінки доказів.

За правилами ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ч.1 ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Щодо викладених в апеляційній скарзі вимог про відшкодування особі, яка подала апеляційну скаргу, матеріальної та моральної шкоди, завданої діями позивача та іншими підприємствами, що надають комунальні послуги населенню, то такі вимоги не були предметом розгляду у суді першої інстанції, а відповідно не можуть бути предметом перегляду в апеляційній інстанції, оскільки в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не буди предметом розгляду в суді першої інстанції.

Оскільки суд першої інстанції ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права, то апеляційна скарга в силу ст.375 ЦПК України підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення без змін.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381,382 ЦПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Заочне рішення Миколаївського районного суду Миколаївської області від 23 січня 2018 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках та з підстав, передбачених ст.389 ЦПК України.

Головуючий Т.В. Серебрякова

Судді: О.О. Данилова

П.П. Лисенко

Повний текст судового рішення

складено 10 квітня 2019 року