КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Головуючий у суді першої інстанції Тиханський О.Б.
Єдиний унікальний номер справи № 372/2750/18
Апеляційне провадження № 22-ц/824/1393/2019
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 січня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Мережко М.В.,

суддів - Савченка С.І., Яворського М.А.,

секретар - Тютюнник О.І.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Обухівського районного суду Київської області від 17 вересня 2018 року у справі за заявою ОСОБА_3 про застосування обмежувального припису , заінтересована особа ОСОБА_2

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, -

в с т а н о в и л а:

У вересні ( 14 вересня 2018 року ) з ОСОБА_3 звернулась з заявою до Обухівського районного суду Київської області про застосування обмежувального припису.

Свої вимоги обґрунтовувала тим , що 03 жовтня 2013 року було зареєстровано шлюб між нею та ОСОБА_2 Під час сумісного проживання, ІНФОРМАЦІЯ_3 у них народився син ОСОБА_5. У березні 2018 року заявник, в зв'язку з суперечностями вирішила шлюб розірвати, про що повідомила ОСОБА_2 Спочатку він не заперечував проти розірвання шлюбу, проте після подачі позову про розірвання шлюбу та призначення справи до судового розгляду поведінка ОСОБА_2 стала погіршуватись, він почав залякувати ОСОБА_3, психологічно та морально тиснув на неї та на їх спільну дитину. ОСОБА_2 04 липня 2018 року її побив та вигнав з їх спільної квартири, після чого її госпіталізували до лікарні з струсом мозку. Після вказаних подій ОСОБА_3 звернулась з відповідними заявами про вчинення злочину відносно неї та сина до правоохоронних органів. В зв'язку з погрозами в її сторону, застосуванням фізичного та психологічного насильства відносно неї та їх сина та побоюванням за своє життя, заявник просить застосувати відносно ОСОБА_2 обмежувальний припис терміном 6 місяців, а саме - обмежити спілкуватись з нею та їх дитиною, заборонити перебувати в місці їх спільного проживання в квартирі АДРЕСА_1, усунути перешкоди в користуванні вказаним майном, заборонити наближатись на відстань до 1 км до місць де проживає, працює часто буває заявник та їх дитина, заборонити їх розшукувати та вести листування, телефонні переговори або контактувати іншим чином.

Під час розгляду заяви, ОСОБА_3 та її представник подану заяву підтримали з підстав викладених в заяві. Крім того заявник зазначила , що у березні 2018 року ОСОБА_2, який перед цим, довгий час не працював, отримав нову роботу, проте коштів у сім'ю не надавав, почались інші розлади в сімейному житті. В зв'язку з чим, заявник вирішила подати заяву про розлучення, про що повідомила ОСОБА_2, він не заперечив щодо цього. Після подачі позову, перед першим судовим засіданням ,в ніч з 03 липня 2018 року на 04 липня 2018 року , ОСОБА_2 сильно її побив в присутності дитини та вигнав з їх спільної квартири і до ранку до квартири не пускав. Наступного дня , 04 липня 2018 року , ввечері, коли вона потрапила до квартири, ОСОБА_2 знову почав їй погрожувати в присутності дитини. Такі дії ОСОБА_2 продовжувались декілька днів, до того часу поки вона не переїхала жити до свої знайомих разом з сином та переховуватись від ОСОБА_2, оскільки побоювалася за своє життя. Крім того, після побиття вона звернулась до поліції із заявою про вжиття заходів за вказаними фактами її побиття та жорстокого поводження з дитиною. Крім того, після побиття , вона проходила лікування з діагнозом закрита черемхо-мозкова травма та струс мозку. В подальшому вона, проживала у свій власній квартирі за адресою: АДРЕСА_2 разом з сином. ОСОБА_2 далі їй погрожує, син проходив курс лікування у психолога, почав боятись батька, погано спати, з'явилися прояви енурезу. Заявник хвилюється за своє та сина життя, у спільній квартирі не буває та позбавлена там знаходитися з викладених підстав. В зв'язку з цим, просить заяву задовольнити.

ОСОБА_2 заперечуючи проти поданої заяви , пояснив, що вказані заявником факти нічим не підтвердженні. Кримінальне провадження щодо зґвалтування закрите за заявою ОСОБА_3. За фактами жорстокого поводження з дитиною кримінальне провадження не відкрите , а щодо нанесення легких тілесних ушкоджень відсутній обвинувальний вирок. ОСОБА_2 зазначає , що метою подання такої заяви є лише відібрання у нього сина та позбавити його батьківських прав. Він ніколи не бив ОСОБА_3, син його любить, сумує за ним, проте, заявник не дає можливості йому бачитись з сином, в зв'язку з чим, він звернувся до органу опіки та піклування за захистом свої порушених прав, як батька. Рішенням комісії було встановлено порядок спілкуванням з сином та зобов'язано ОСОБА_3 не чинити йому перешкоди. ОСОБА_2 просить відмовити в задоволенні вказаної заяви в зв'язку з її безпідставністю та необґрунтованістю.

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 17 вересня 2018 року заяву ОСОБА_3 задоволено частково.

Видано обмежувальний припис терміном 3 (три) місяці, яким ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, визначено заходи тимчасового обмеження його прав, а саме:

-обмежено спілкування з постраждалою дитиною ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_3;

-заборонено перебувати в місці приживання (перебування) за адресою: АДРЕСА_2 з постраждалими особами - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_4, та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3;

-заборонено наближатись на відстань до 1 км до місця проживання (перебування) постраждалих осіб - ОСОБА_3 ,ІНФОРМАЦІЯ_4 та ОСОБА_5 ,ІНФОРМАЦІЯ_3, за адресою: АДРЕСА_2;

-заборонено особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалих осіб ОСОБА_3 ,ІНФОРМАЦІЯ_4 та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її;

У задоволенні іншої частини заяви про застосування обмежувального припису відмовлено .

Не погоджуючись із вказаним рішенням, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права просить рішення скасувати , та ухвалити по справі нове рішення, яким відмовити у задоволенні заяви . В апеляційній скарзі зазначав , що суд на припущеннях дійшов висновку про наявність підстав визнання дружини та сина жертвами домашнього насильства , не з'ясував всіх обставин . щодо заяви про зґвалтування, що ця заява подана ОСОБА_3 під час її госпіталізації , тоді як вона зазначала,що все відбувалося вдома на очах сина, і після попередження заявника про наслідки неправдивих свідчень, ОСОБА_3 подала протилежну заяву. І в подальшому дружина подавала неправдиві заяви щодо жорсткого поводження із сином . Враховуючи , що всі доводи ОСОБА_3 є безпідставними , апелянт вважає,що рішення суду підлягає скасуванню.

Відповідно до ст. 44 ЦПК України, особи , які беруть участь у справі зобов'язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов'язки.

Відповідно до ст.ст 128-131 ЦПК України сторони були своєчасно повідомлені про день та час розгляду справи на 17 січня 2019 року за адресами , які були зазначені в матеріалах справи, Заяв щодо зміни місця проживання або місцезнаходження від сторін не надходило . Апелянт надіслав клопотання про слухання справи в його відсутності ( а.с. 101) . Представник ОСОБА_3 з матеріалами справи ознайомлений , про день та час розгляду справи обізнаний . ( а.с. 94-96)

Відповідно до ст. 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Враховуючи , що сторони , які приймають участь у справі, належним чином повідомлені про день та час розгляду справи , доказів поважності своєї неявки суду не надали , тому колегія суддів вважає , що неявка сторін не може бути визнана судом поважною.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд, зберігаючи об'єктивність і неупередженість:

1) керує ходом судового процесу;

2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами;

3) роз'яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов'язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій;

4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом;

5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов'язків.

Апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Як видно із матеріалів справи , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перебувають у зареєстрованому шлюбі із 03 жовтня2013 року ( а.с. 5).

Від шлюбу мають сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ( а.с. 6)

ОСОБА_3 04 липня 2018 року звернулася до лікарні , де їй поставили діагноз закрита ЧМТ , струс головного мозку і вона була госпіталізована 05 липня 2018 року , виписана 11 липня 2018 року (а.с. 7) .

ОСОБА_3 10 липня 2018 року зверталась до Обухівського ВП ГУНП в Київській області із заявою з приводу жорстокого поводження батька ОСОБА_2 з дитиною ОСОБА_5( а.с. 9)

Відповідно до витягу з ЄРДС від 12 липня 2018 року , ОСОБА_3 12 липня 2018 року звернулась з заявою про те, що 03 липня 2018 року за адресою: АДРЕСА_3 їй було нанесено тілесні ушкодження її чоловіком ОСОБА_2( а.с. 11) .

Згідно із інформаційною довідкою про психологічно-діагностичні консультації з ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3 ,складеною ФОП психологом ОСОБА_8, встановлено, що виявлена поведінка дитини може формуватись внаслідок вчинення фізичного насильства по відношенню до дитини, або якщо дитина стає свідком таких дій в найближчому оточенню. Зі слів дитини, тато сильно бив ногами двері і дитина перелякалась. Дитина має тісний емоційний зв'язок з матір'ю, на свідомому рівні відчуває страх, тривогу і сильну злість на батька, ці почуття виснажують дитину. Хлопчик має почуття страху, суму і злості, рівень тривожності вище середнього, наявні симптоми посттравматичного стресового розладу. Рекомендовано, зокрема, зустрічі з батьком проводити в присутності матері і за умов поважного ставлення батьків одне до одного, уникати сильних стресів, агресивної поведінки з боку дорослих ( а.с. 13-20 ) .

Відповідно до ст. 350-2 ЦПК України заява про видачу обмежувального припису може бути подана особою, яка постраждала від домашнього насильства або її представником у випадках визначених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».

Відповідно до п.3, 6, 7, 8 ч.1, ст.1 цього Закону домашнє насильство - діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім'ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім'єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.

Особа, яка постраждала від домашнього насильства - особа, яка зазнала домашнього насильства у будь-якій формі. Кривдник - особа, яка вчинила домашнє насильство у будь-якій формі.

Обмежувальний припис стосовно кривдника - встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи.

Враховуючи положення Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», обмежувальний припис за своєю суттю не є заходом покарання особи (на відміну від норм, закріплених у КУпАП та КК України), а є тимчасовим заходом, виконуючим захисну та запобіжну функцію і направленим на попередження вчинення насильства та забезпечення першочергової безпеки осіб, з огляду на наявність ризиків, передбачених вищезазначеним законом, до вирішення питання про кваліфікацію дій кривдника та прийняття стосовно нього рішення у відповідних адміністративних або кримінальних провадженнях.

Частиною 2 ст. 3 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено перелік осіб, на яких поширюється дія законодавства про запобігання та протидію домашньому насильству незалежно від факту спільного проживання, серед яких - подружжя, батьки (мати, батько) і дитина (діти).

Частинами 2, 3, 4 ст. 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено, що обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов'язків:

1) заборона перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою;

2) усунення перешкод у користуванні майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності або особистою приватною власністю постраждалої особи;

3) обмеження спілкування з постраждалою дитиною;

4) заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою;

5) заборона особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею;

6) заборона вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв'язку особисто і через третіх осіб.

Рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків (оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи).

Обмежувальний припис видається на строк від одного до шести місяців.

Статтею 350-6 ЦПК України передбачено, що, розглянувши заяву про видачу обмежувального припису, суд ухвалює рішення про задоволення заяви або відмову в її задоволенні. У разі задоволення заяви суд видає обмежувальний припис у вигляді одного чи декількох заходів тимчасового обмеження прав особи, яка вчинила домашнє насильство, передбачених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» на строк від одного до шести місяців.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За змістом ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу.

Відповідно до роз'яснень, наведених в п. п. 10, 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 1 листопада 1996 року « Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», Конституційні положення про законність судочинства та рівність усіх учасників процесу перед законом і судом (ст. 129 Конституції) зобов'язують суд забезпечити всім їм рівні можливості щодо надання та дослідження доказів, заявлення клопотань та здійснення інших процесуальних прав. При вирішенні цивільних справ суд має виходити з поданих сторонами доказів.

Разом з тим докази, надані заявником в обґрунтування заявлених вимог, а саме: виписка із історії хвороби від 11 липня 2018 року /а.с. 7/; листування щодо відповідних звернень заявника до органів поліції з приводу вчинення відносно заявника домашнього насильства /а.с.8-11/ не вказує на вчинення ОСОБА_2 домашнього насильства. Так , виписка із історії хвороби не містить жодного доказу ,що саме ОСОБА_2 заподіяв ОСОБА_3 тілесні ушкодження .

Наявний в матеріалах справи витяг з ЄРДР №0000679 від 12 липня 2018 року про внесення до реєстру відповідного запису про вчинення кримінального правопорушення ОСОБА_2 /а.с.11/ по відношенню до заявника не є належним доказом в розумінні ст. 77 ЦПК України, з огляду на те, що кримінальне провадження на даний час не завершено, підозру не оголошено, а тому даний письмовий доказ не доводить вчинення будь-яких протиправних дій відносно заявника .

Крім того , слід звернути увагу , що відповідно висновку слідчого Обухівського відділу поліції в Київській області від 12 липня 2018 року ОСОБА_3 написала заяву про відмову щодо вчинення ОСОБА_6 відносно неї злочину передбаченого ч.1 ст. 152 КК України ( а.с. 8) .

Що стосується висновку психолога, наданого заявником ОСОБА_3, відповідно до ст..ст.77,78 ЦПК України, він не є належним і допустимим доказом , оскільки експерт під час складання висновку не був попереджений про кримінальну відповідальність, і вказаний доказ не має заздалегідь встановленої сили, а може бути оцінений тільки у сукупності з іншими доказами.

Окрім того, вбачається, що звертаючись до суду із заявою про видачу обмежувального припису ОСОБА_3 посилалась на вчинення стосовно неї та сина домашнього насильства , натомість будь-яких безумовних доказів вчинення такого насильства заявник суду не надала .

Суд першої інстанції оцінивши усі докази у сукупності , разом з тим дійшов хибного висновку , встановивши, що сам факт постійного звернення заявника до різних органів, є підставою вважати вчиненням до заявника домашнього насильства.

Факт звернення до органів свідчить про наявність тривалого конфлікту між ОСОБА_3 та ОСОБА_2, але не підтверджує факт того, що ОСОБА_2 вчинив по відношенню до заявника , або сина домашнє насильство, що є необхідною умовою для можливості застосування судом до відповідної особи спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству, які визначені Законом України &qu щ;Про запобігання та протидію домашньому насильству&quаб;.

Відповідно до положень ч.2 ст.16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути : визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов'язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків, відшкодування моральної шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу місцевого самоврядування. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

За змістом вказаної норми особа, яка вважає, що її право порушене, може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права, який, як правило, визначається спеціальним законом (Цивільний Кодекс чи інший акт цивільного законодавства), що регламентує конкретні цивільні правовідносини.

Відсутність порушеного права , чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту, способам ,визначеним законодавством є підставою для відмови у позові.

Враховуючи усі надані заявником докази, з огляду на встановлені судом обставини, зокрема виписку з історії хвороби ОСОБА_3, витягу з ЄРДР, висновку психолога, пояснень сторін, суд помилково вважав, що заявник, як жертва такого насильства, потребує захисту у порядку, передбаченому Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», та прийшов до хибного висновку, що наявні обґрунтовані ризики вчинення ОСОБА_2 домашнього насильства щодо заявника та їх малолітньої дитини, тому рішення суду підлягає скасуванню, з ухваленням рішення про відмову у задоволенні заяви .

Керуючись ст.ст. 365, 367,369,374,376,381 - 384 ЦПК України, колегія суддів,

П о с т а н о в и л а ;

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити .

Рішення Обухівського районного суду Київської області від 17 вересня 2018 року скасувати. Ухвалити у справі нове судове рішення . У задоволенні заяви ОСОБА_3 про застосування обмежувального припису , заінтересована особа ОСОБА_2 відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Касаційна скарга на постанову може бути подана до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови буде виготовлений не пізніше 23 січня 2019 року.

Головуючий

Судді