Справа № 191/3690/18
Провадження № 2/191/1086/18
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 березня 2019 року м. Синельникове

Синельниківський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючої судді Твердохліб А.В.

за участю секретаря Якимчук- Полянички Я.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Синельникове цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право на користування жилим приміщенням,-

ВСТАНОВИВ:

20.09.2018 року позивач звернулася до суду з позовом про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, зазначаючи про те, що вона є власником житлового будинку, розташованого за адресою: Дніпропетровська область, м. Синельникове, вул. Дружби, 83, згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності Серія ЕАІ №384724. Відповідач є її колишнім чоловіком, шлюб між ними розірвано 12.08.2015 року. ОСОБА_2 зареєстрований у вищевказаному будинку з 26.07.2013 року, згідно запису домової книги, але фактично з серпня 2015 року і по теперішній час у вказаному будинку не проживає. В добровільному порядку відповідач знятися з реєстрації відмовляється, хоча проживає за іншою адресою разом зі своєю матірю. Посилаючись на ст. ст. 16, 391 ЦК України, ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», позивач просить суд усунути перешкоди у користуванні власністю шляхом визнання ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 таким, що втратив право користування житловим будинком, розташованим за адресою: Дніпропетровська область, м. Синельникове, вул. Дружби, 83.

У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала та просила суд їх задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_3 у судовому засіданні заперечували проти позову, посилаючись на те, що житловий будинок був придбаний колишнім подружжям в період шлюбу, а тому вони є його співвласниками.

Суд, заслухавши пояснення сторін, представника відповідача, дослідивши докази, викладені в письмових матеріалах справи, давши їм належну оцінку, встановив наступне.

Відповідно до копії Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності встановлено, що за ОСОБА_1 з 04.07.2013 року зареєстровано право власності на житловий будинок, розташований за адресою: Дніпропетровська область, м. Синельникове, вул. Дружби, 83 (а.с.13).

Реєстрація відповідача ОСОБА_2 у вищевказаному будинку проведена 26 липня 2013 року, відповідно до наданої суду копії будинкової книги (а.с.10-11).

В період з 12 серпня 2006 року до 11 серпня 2015 року сторони у справі перебували у зареєстрованому шлюбі, згідно наданої суду копії свідоцтва про шлюб Серії І-КИ №043866, виданого 12.08.2006 року (а.с.7) та копії рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 29.07.2015 року, яке набрало законної сили 11.08.2015 року (а.с.8).

Після розірвання шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розподіл спільного майна подружжям проведено не було.

В довідці про склад сімї за адресою: Дніпропетровська область, м. Синельникове, вул. Дружби, 83, виданій ОСОБА_1 20 вересня 2018 року квартальним комітетом №30 Синельниківської міської ради Дніпропетровської області, зазначено, що ОСОБА_2 є зареєстрованим, але не проживає за даною адресою з вересня 2014 року, тобто з моменту припинення між вказаними особами подружніх відносин (а.с.9).

Згiдно положень ст.4 ЦПК України суд, здiйснюючи правосуддя захищає права, свободи та iнтереси фiзичних осiб у спосiб, визначений законами України. Перелiк способу захисту цивiльних прав та iнтересiв мiститься в статтi 16 ЦК України. Цей перелiк не є вичерпним i суд може захистити цивiльне право або інтерес iншим способом, що встановлений законом або договором.

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Частиною 2 статті 405 ЦК України визначено, що член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

В пункті 34 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» зазначено, що оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316-319 ЦК), то власник на підставі статті 391 ЦК не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин, й такі вимоги регулюються, зокрема, статтями 71, 72, 109, 110, 116 Житлового кодексу Української РСР. Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою.

Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності.

Таким чином, судовим розглядом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 12 серпня 2006 року до 11 серпня 2015 року перебували у зареєстрованому шлюбі. В період шлюбу позивачем було придбано буд. №83, розташований по вул. Дружби у м. Синельникове Дніпропетровської області, а отже відповідно до ст. 60 СК України, даний будинок має статус спільної сумісної власності подружжя.

У відповідності до ст. 1 Першого протоколу до Європейської Конвенції з прав людини та основних свобод, що згідно ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Сам факт незвернення сторін до суду із позовом про розподіл майна подружжя не є підставою, з якою закон пов'язує (визначає) припинення права власності на спільну сумісну власність.

Таким чином, з огляду на викладені вище обставини справи судом встановлено та відповідачем підтверджено, що він з вересня 2014 року та до теперішнього часу дійсно не проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2, але зважаючи на те, що доказів належності спірної квартири на праві особистої власності, а не спільної сумісної, позивачу ОСОБА_1, остання не надала, тому відсутні підстави для визнання відповідача ОСОБА_2, таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: Дніпропетровська область, м. Синельникове, вул. Дружби, 83, в силу вимог статей 319, 321 ЦК України, в зв'язку з чим суд вважає за необхідне в задоволенні позову відмовити.

На підставі викладеного, ст. 1 Першого протоколу до Європейської Конвенції з прав людини та основних свобод, ст. 9 Конституції України , ст. ст. 391, 405 ЦК України, ст. 60 СК України, керуючись ст. ст. 4, 10-13, 76-81, 259, 263-268 ЦПК України суд,-

УХВАЛИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право на користування жилим приміщенням - відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду через Синельниківський міськрайонний суд Дніпропетровської області безпосередньо шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом 30 днів з дня вручення йому рішення суду.

Повний текст рішення складено 08 квітня 2019 року.

Суддя:ОСОБА_4