Справа № 201/5264/17
Провадження № 2/201/229/2019
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

02 квітня 2019 року Жовтневий районний суд

м. Дніпропетровська

У складі: головуючого судді Федоріщева С.С,

при секретарі Максимовій О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ житлового будинку в натурі як обєкту права спільної часткової власності, -

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до відповідача ОСОБА_2 про поділ житлового будинку в натурі як обєкту права спільної часткової власності.

В обґрунтування доводів позову позивач посилається на те, що домоволодіння № 6 по вул. Гайсинській у місті Дніпрі на праві спільної часткової власності належить позивачу та відповідачу. Позивачу належить 1/4 частина указаного домоволодіння з відповідною частиною господарських побудов та споруд на підставі Договору дарування від 03 квітня 1996 року, посвідченого державним нотаріусом Першої дніпропетровської державної нотаріальної контори ОСОБА_3 та зареєстрованого в реєстрі за № 6-3796. Відповідачу належить 3/4 частин домоволодіння на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, серія та номер: 9-177, видане 03 серпня 2016 року державним нотаріусом Першої дніпропетровської державної нотаріальної контори ОСОБА_4 Також відповідач на підставі свідоцтва про право на спадщину серія та номер: 9-258, виданого 18 листопада 2016 року державним нотаріусом першої дніпропетровської державної нотаріальної контори ОСОБА_4 є власником земельної ділянки, площею 0,0347 га, що розташована за адресою: м. Дніпро, вул. Гайсинська, буд. 6, (кадастровий номер :03:069:0019). Позивач зазначає, що в останній час між ним та відповідачем виникають спори про порядок користування і володіння будинком. Відповідач неодноразово погрожував позивачу та його сімї, що він є власником всього домоволодіння та в найближчий час вижене всіх з домоволодіння. Кожний із співвласників користується окремими приміщеннями домоволодіння та господарськими спорудами та такий порядок користування будинком встановився ще з 2007 року. А тому позивач вважає, що вона, як співвласник, має право на виділ у натурі частки із спільного майна, а саме: частини житлового будинку з відповідною частиною господарських побудов та споруд. З урахуванням викладеного позивач просить суд поділити домоволодіння № 6 по вул. Гайсинська у місті Дніпрі в натурі з урахуванням їх часток, наступним чином: виділити ОСОБА_1 та визнати за нею право власності на квартиру № 2 у домоволодінні № 6 по вул. Гайсинська у місті Дніпрі, яка складається з житлового будинку літ. А-1, який складається за наступних приміщень: веранда № 2-1, площею 3,2 кв.м., кухня № 2-2, площею 6,3 кв.м.; хол № 2-3, площею 12,1 кв.м., санвузол № 2-4, площею 4,3 кв.м.; житлова № 2-5, площею 8,1 кв.м., житлова № 1-4, площею 7,2 кв.м., загальною площею 41,2 кв.м., житловою площею 15,3 кв.м.; та на господарські споруди, а саме огорожу № 4, 7, 8 та 1/4 частину мостіння І, ІІ. Також позивач просить виділити відповідачу та визнати за ним право власності на квартиру № 1 у домоволодінні № 6 по вул. Гайсинська в місті Дніпрі, яка складається з житлового будинку літ. А-1, який складається з: кухня № 1-1, площею 7,3 кв.м.; веранда № 1-2, площею 6,8 кв.м.; житлова № 1-3, площею 9,2 кв.м.; житлова № 1-5, площею 12,9 кв.м.; загальною площею 36,2 кв.м., житловою площею 22,1 кв.м. та на господарські споруди, а саме убиральню літ. Б, душ літ. В, огорожу № 1,2, та 3/4 частини мостіння І, ІІ. Крім того, позивач просить суд припинити право спільної часткової власності позивача та відповідача на спірне домоволодіння (а.с.3-8).

Представник позивача надав до суду заяву, у якій просив розгляд справи проводити без його участі, позовні вимоги підтримав у повному обсязі, проти заочного розгляду справи не заперечував.

Відповідач у судове засідання не зявився, про час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив.

Зважаючи на ці обставини, суд керується ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.XI.1950), яка згідно з частиною першою статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, та яка визначає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Строки, встановлені Цивільним процесуальним кодексом України, є обов'язковими для судів та учасників судових процесів, оскільки визначають тривалість кожної стадії процесу або час, протягом якого має бути вчинено процесуальну дію (наприклад, строк оскарження судового рішення, строк подачі зауважень щодо журналу судового засідання). Зазначене є завданням цивільного судочинства та кримінального провадження (стаття 1 ЦПК, стаття 2 КПК). Розумним, зокрема, вважається строк, що є об'єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.

Європейський суд з прав людини, вирішуючи питання про дотримання права на справедливий суд, передбаченого пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, у контексті оцінки дій сторони в справі, спрямованих на захист свого права, або її бездіяльності, дійшов з урахуванням принципів, що випливають з прецедентної практики Суду, висновків про те, що: одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності; «право на суд» не є абсолютним, воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави; сторона в розумні інтервали часу має вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їй судового провадження; право на вчинення процесуальних дій стороною або щодо певної сторони не є необмеженим, позаяк обмежується, зокрема, необхідністю дотримання прав іншої сторони в процесі та власне необхідністю забезпечити дотримання права на справедливий суд у розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції (рішення від 19 червня 2001 року у справі «Креуз проти Польщі» (п.п. 52, 53, 57 та ін.); рішення від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» (п.п. 40, 41, 42 та ін.). У рішенні Європейського Суду з прав людини від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьова проти України» зазначено, що сторони мають вживати заходів, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження.

Розумність тривалості судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи та наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Фрідлендер проти Франції»).

Таким чином, суд вважає за можливе на підставі ст. 280, 281, 282 ЦПК України ухвалити у справі заочне рішення суду в судовому засіданні за відсутності сторін та без фіксування процесу технічними засобами відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК.

Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов до таких висновків.

Судом встановлено і це підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 є власником 1/4 частини житлового будинку з відповідною частиною господарських побудов та споруд, що розташований у м. Дніпро, по вул. Гайсинська, буд. № 6. Право власності на зазначену частку набуто позивачем на підставі договору дарування від 03 квітня 1996 року, посвідченого державним нотаріусом Першої дніпропетровської державної нотаріальної контори ОСОБА_3 та зареєстрованого в реєстрі за № 6-3796. Право власності на 1/4 частку домоволодіння зареєстровано в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно 05 липня 2007 року, про що було видано КП «ДМБТІ» відповідний витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно (а.с.11-12).

Відповідно до зазначеного договору дарування від 03 квітня 1996 року ОСОБА_1 прийняла в дар 1/4 частину житлого будинку з відповідною частиною господарських побудов та споруд, розташованих на земельній ділянці розміром 510 кв.м. На зазначеній земельній ділянці в цілому розташовані: жилий будинок А-1 цегляний, шл.блочний, житловою площею 37,4 кв.м., убиральня Б-цегляна, душ В-цегляний, сарай Д-деревяний, огородження № 1-8, мостіння І, ІІ.

Відповідач є власником 3/4 частини домоволодіння по вул. Гайсинська, буд. № 6 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, серія та номер: 9-177, видане 03 серпня 2016 року державним нотаріусом Першої дніпропетровської державної нотаріальної контори ОСОБА_4 (а.с.13-14).

Також відповідач на підставі свідоцтва про право на спадщину серія та номер: 9-258, виданого 18 листопада 2016 року державним нотаріусом Першої дніпропетровської державної нотаріальної контори ОСОБА_4 є власником земельної ділянки, площею 0,0347 га, що розташована за адресою: м. Дніпро, вул. Гайсинська, буд. 6, (кадастровий номер :03:069:0019) (а.с.13-14).

Відповідно до ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом.

Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності згідно із ч.1 ст. 356 ЦК України є спільною частковою власністю.

Таким чином, житловий будинок з надвірними господарськими спорудами за № 6, що знаходиться по вул. Гайсинська, буд. 6, у м. Дніпро, належать позивачу та відповідачу на праві спільної власності з визначенням часток кожного із співвласника, яка складає у позивача 1/4 та відповідача 3/4 частину цього майна.

Угоди про спосіб виділення частки із загального майна між позивачем та відповідачем не досягнуто. Проте, кожний власник користується окремими приміщеннями будинку та господарськими спорудами в такому порядку: позивач - у житловому будинку А-1 - верандою №2-1, площею 3,2 кв.м., кухнею №2-2, площею 6,3 кв.м.; холом №2-3, площею 12,1 кв.м, санвузлом № 2-4, площею 4,3 кв.м., житловою №2-5, площею 8,1 кв.м.; житловою №1-4, площею 7,2 кв.м.; частиною огорожі № 4, 7, 8, 1/4 частиною мостіння І, ІІ.; відповідач в житловому будинку А-1 - кухнею №1-1, площею 7,3 кв.м.; верандою №1-2, площею 6,8 кв.м.; житловою №1-3, площею 9,2 кв.м.; житловою №1-5, площею 12,9 кв.м; убиральнею літ. Б, душем літ. В., частиною огорожі № 1, 2, 3/4 частиною мостіння І, ІІ. Такий порядок користування будинком встановився ще з 2007 року.

На даний час між приміщеннями, якими користуються позивач і відповідач поставлені перегородки, проведені окремі комунікації, у кожного свій вхід до будинку.

Приміщень, якими користується позивач з відповідачем спільно немає.

Порядок користування зазначеним вище домоволодінням сторонами не встановлений.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно із ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У частинах 1, 7 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи.

Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

В силу ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійснені.

Відповідно до положень Конституції України та статей 319, 358 ЦК України всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, у тому числі щодо захисту права спільної часткової власності.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Згідно із частиною першою статті 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Частинами першою-третьою статті 358 ЦК України передбачено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Згідно із частиною першою статті 367 ЦК України майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділено в натурі між співвласниками за домовленістю між ними.

Відповідно до статті 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. У разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації.

Системний аналіз положень статей 183, 358, 364, 379, 380, 382 ЦК України дає підстави дійти висновку, що у спорах про поділ будинку в натурі учасникам спільної часткової власності на будинок може бути виділено відокремлену частину будинку, яка відповідає розміру їх часток у праві власності. Виділ часток (поділ) житлового будинку, що перебуває в спільній частковій власності, є можливим, якщо кожній зі сторін може бути виділено відокремлену частину будинку із самостійним виходом (квартиру) або в разі, коли є технічна можливість переобладнання будинку в ізольовані квартири, які за розміром відповідають розміру часток співвласників у праві власності. Якщо виділ (поділ) технічно можливий, але з відхиленням від розміру ідеальних часток співвласників з урахуванням конкретних обставин поділ (виділ) може бути проведений зі зміною ідеальних часток і присудженням грошової компенсації співвласнику, частка якого зменшилася.

Отже, визначальним для виділу частки або поділу будинку в натурі, який перебуває у спільній частковій власності, є не порядок користування будинком, а розмір часток співвласників та технічна можливість виділу частки або поділу будинку відповідно до часток співвласників.

Оскільки учасники спільної часткової власності мають рівні права щодо спільного майна пропорційно своїй частці в ньому, то, здійснюючи поділ майна в натурі (виділ частки), суд повинен передати співвласнику частину нерухомого майна, яка відповідає розміру й вартості його частки, якщо це можливо, без завдання неспівмірної шкоди господарському призначенню майна.

Порядок проведення робіт з поділу, виділу та розрахунку часток жилих будинків, будівель, споруд, іншого нерухомого майна при підготовці проектних документів щодо можливості проведення цих робіт визначається Інструкцією щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток об'єктів нерухомого майна, затвердженою наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 18 червня 2007 року № 55 (далі - Інструкція).

Згідно з пунктами 1.2, 2.1, 2.4 Інструкції поділ об'єкта нерухомого майна (виділ частки) на окремі самостійні об'єкти нерухомого майна здійснюються відповідно до законодавства на підставі висновку щодо технічної можливості такого поділу (виділу) з дотриманням чинних будівельних норм та з наданням кожному об'єкту поштової адреси.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 27 липня 2017 року у справі за клопотанням позивача було проведене експертне судове будівельно-технічне дослідження, висновок експертів за результатами проведення судової комісійної будівельно-технічної, оціночно-будівельної та оціночно-земельної експертизи №3880/3881-17 від 18 липня 2018 року (а.с.72-96).

Відповідно до указаного висновку поділ (виділ в натурі) житлового будинку та споруд, що розташовані у м. Дніпро, по вул. Гайсинська, буд. 6, до ідеальних часток співвласників з урахуванням будівельних норм та правил неможливий. На розгляд суду запропоновано варіант поділу житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами на 2 ізольовані частини з урахуванням фактичного порядку користування, що склався на час проведення експертизи. Варіант розподілу земельних поліпшень (житлового будинку, надвірних будов та споруд):

1 співвласнику (3/4 частини) виділяється квартира №1: - з наступними приміщеннями в житловому будинку літ А-1:

-1-3 (9,2 кв.м.) житлова кімната;

-1-5 (12,9 кв.м.) житлова кімната;

- прибудова літ а-1 (прим 1-1, 1-2)

- душ літ. В;

- вбиральня літ Б;

- хвіртка №2;

- замощення І і ІІ.

Ринкова вартість кв. №1 з надвірними будовами та спорудами, І співвласника, 3/4 частки 80 995 грн, що на 91 709 грн. менше ідеальної частки (172 704,75 грн).

ІІ співвласнику (1/4 частина) виділяється квартира № 2: - з наступними приміщеннями в житловому будинку літ А-1:

-1-4 (7,2 кв.м.) житлова кімната;

-2-5 (8,1 кв.м.) житлова кімната;

-прибудова літ А1-1 (прим 2-1, 2-2, 2-3, 2-4);

-вхід в підвал літ а1

-підвал від А1 -1.

Ринкова вартість кв. № 2 з надвірними будовами та спорудами, ІІ співвласника, 149278 грн, що на 91 709,75 грн. більше ідеальної частки (57568,25 грн.). Розмір компенсації на користь відповідача складає 91709,75 грн. По варіанту проводити переобладнання не потрібно.

Відповідно до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, наданих у п. 6 постанови «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» від 04 жовтня 1991 року №7 з наступними змінами та доповненнями, виділ у натурі часток жилого будинку можливий, якщо кожній зі сторін може бути виділено відокремлену частину будинку із самостійним виходом.

Як врегульовано Інструкцією щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток об'єктів нерухомого майна, затвердженою Наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України 18 червня 2007 року № 55 (1.2.) поділ та виділ частки в натурі здійснюється відповідно до законодавства з наданням висновку щодо технічної можливості поділу об'єкта нерухомого майна, або висновку щодо технічної можливості виділу в натурі частки з об'єкта нерухомого майна. Поділ та виділ частки в натурі здійснюється відповідно до законодавства з наданням висновку щодо технічної можливості поділу об'єкта нерухомого майна, або висновку щодо технічної можливості виділу в натурі частки з об'єкта нерухомого майна.

Поділ майна між співвласниками є однією з підстав для припинення права спільної часткової власності. Таким чином, юридичним наслідком поділу майна завжди є припинення права спільної часткової власності між колишніми учасниками.

Майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділено в натурі між співвласниками, згідно із ч. 1 ст. 367 ЦК України, за домовленістю між ними.

Відповідно до п. 7 постанови Пленуму «Про практику застосування законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» № 7 від 04 жовтня 1991 року (зі змінами та доповненнями), у спорах про поділ будинку в натурі учасникам спільної часткової власності на будинок може бути виділено відокремлену частину будинку, яка відповідає розміру їх часток у праві власності. Якщо виділ технічно можливий, але з відхиленням від розміру часток кожного власника, суд з урахуванням конкретних обставин може провести його зі зміною у зв'язку з цим реальних часток і присудженням грошової компенсації учаснику спільної власності, частка якого зменшилась. При поділі жилого будинку суд зобов'язаний зазначити в рішенні, яка відокремлена частина будинку конкретно виділяється і яку частку в будинку вона складає.

Відповідно правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові Судової палати у цивільних справах від 03 квітня 2013 року у справі №6-12цс13, співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Визначальним для виділу частки або поділу будинку в натурі, який перебуває у спільній частковій власності, є не порядок користування будинком, а розмір часток співвласників та технічна можливість виділу частки або поділу будинку відповідно до часток співвласників. У тих випадках, коли в результаті поділу (виділу) співвласнику передається частина жилого будинку, яка перевищує його частку, суд стягує з нього відповідну грошову компенсацію і зазначає в рішенні про зміну часток в праві власності на будинок.

Отже, суд приходить до висновку про необхідність задовольнити позов про поділ спірного домоволодіння за запропонованим позивачем варіантом розподілу, який також запропонований висновком вищевказаної експертизи, зі стягненням із позивача ОСОБА_1 на користь відповідача ОСОБА_2 грошової компенсації за зменшення його частки в домоволодінні, та керується тим, що такий варіант є найбільш наближеним до ідеальних часток, цей варіант поділу житлового будинку не завдасть шкоди для його призначення, не передбачає здійснення добудов, потребує найменше часу для здійснення поділу.

Таким чином, оцінюючи здобуті по справі докази за своїм внутрішнім переконанням щодо їх належності, допустимості, достовірності, а також достатності і взаємності зв'язку у сукупності, суд, розглядаючи даний спір в межах заявлених позовних вимог, вважає що вимоги позову підлягають задоволенню.

Вирішуючи питання щодо судових витрат, в силу ст. 141 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути із відповідача на користь позивача судові витрати в розмірі 6 864,00 гривень, які складають із витрат по сплаті судового збору у розмірі 640 грн. та витрат по сплаті вартості експертизи у розмірі 7504 грн.

Враховуючи викладене та керуючись ст. 12, 13, 76, 77, 81, 82, 89, 141, 259, 263, 264, 265, 280 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ житлового будинку в натурі як обєкту права спільної часткової власності, припинення права спільної часткової власності задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_1, РНОКПП НОМЕР_1) право власності на 65/100 частин домоволодіння № 6, по вул. Гайсинська, в м. Дніпрі, та виділити їй квартиру № 2, з наступними приміщеннями в житловому будинку літ А-1: 1-4 (7,2 кв.м.) житлова кімната; 2-5 (8,1 кв.м.) житлова кімната; прибудова літ А1-1 (прим 2-1, 2-2, 2-3, 2-4); вхід в підвал літ а1 ; підвал від А1 -1.

Визнати за ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_2, РНОКПП НОМЕР_2) право власності на 35/100 частин домоволодіння № 6, по вул. Гайсинська, в м. Дніпрі, та виділити йому квартиру № 1 з наступними приміщеннями в житловому будинку літ А-1: 1-3 (9,2 кв.м.) житлова кімната; 1-5 (12,9 кв.м.) житлова кімната; прибудова літ. а-1 (прим. 1-1, 1-2); душ літ. В; вбиральня літ. Б; хвіртка №2; замощення І і ІІ.

Припинити право спільної часткової власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на домоволодіння № 6, по вул. Гайсинська, в м. Дніпрі.

Стягнути із ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1) на користь ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2) грошову компенсацію різниці вартості виділених часток у майні в сумі 91709,75 грн. (девяносто однієї тисячі сімсот девять гривень) грн. 75 коп.

Стягнути з ОСОБА_2, (РНОКПП НОМЕР_2) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1) судові витрати в сумі 7504 грн. (сім тисяч пятсот чотири грн.).

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Відповідач має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд, якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Заочне рішення суду може бути оскаржене позивачем протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення шляхом подання апеляційної скарги до Дніпровського апеляційного суду через Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська.

Суддя С.С. Федоріщев