Справа № 303/3636/16-ц
П О С Т А Н О В А

Іменем України

02 квітня 2019 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді Куштана Б.П. (доповідача),

суддів: Кожух О.А. та Фазикош Г.В.,

з участю секретаря Балаж Н.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Мукачівського міськрайонного суду від 22 березня 2018 року (у складі судді Камінського С.Е.) за первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа - публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк», про поділ майна подружжя і зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, третя особа - публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк», про припинення права на частку в спільному майні подружжя зі сплатою грошової компенсації, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом у червні 2016 р.

Після збільшення позовних вимог у листопаді 2017 р. (том №2, а.с.21-22) просив:

-визнати за ним право власності на 4/5 частини квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1;

-визнати за відповідачем право власності на 1/5 частини квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Мотивував таким.

15 травня 2003 р. між сторонами був укладений шлюб, який 08 липня 2013 р. розірвано.

У березні 2008 р. за спільні кошти сторін було придбано квартиру за адресою: АДРЕСА_1, вартість якої складала 23 400 грн. Титульним власником квартири значилась відповідач.

Для проведення ремонту в придбаній квартирі сторонами було отримано кредит у розмірі 16 192,56 доларів США, в зв'язку з чим квартира була передана в іпотеку. У липні 2008 р. додатковою угодою до договору іпотеки було змінено суму кредитної лінії і така склала 36 693,50 доларів США.

Указана квартира є об'єктом права спільної сумісної власності позивача та відповідача, однак на день звернення до суду з цим позовом сторони не домовилися про порядок поділу нерухомого майна.

Вважає, що позаяк він сплатив значну суму власних коштів за кредитним договором (80% кредитної суми), то відповідно його частка у спільному майна подружжя складає 4/5 частини.

У березні 2017 р. (том №1, а.с.229-234) ОСОБА_2 пред'явила зустрічний позов, у якому просила:

-визнати квартиру, яка знаходиться за адресою АДРЕСА_1, спільним майном подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1;

-визнати за ОСОБА_2 право власності на 2/3 частини квартири;

-визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/3 частини квартири;

-припинити право власності ОСОБА_1 на 1/3 частини квартири;

-визнати право власності на квартиру яка знаходиться за адресою АДРЕСА_1, у цілому за ОСОБА_2;

-стягнути з позивача за зустрічним позовом на користь позивача за первісним позовом грошову компенсацію за 1/3 частини квартири в розмірі 95 566 грн.

На обґрунтування позовних вимог указала, що 15 травня 2003 р. між сторонами було укладено шлюб, який 08 липня 2013 р. розірвано. У період шлюбу, в інтересах сім'ї позивачем за зустрічним позовом було укладено договір купівлі-продажу квартири. Зазначає, що допомагала позивачеві за первісним позовом сплачувати кредити.Із січня 2013 р. ОСОБА_1 проживає у квартирі, а вона змушена проживати разом зісвоїми батьками.

Придбана квартира є спільною сумісною власністю сторін, однак спільне володіння і користування квартирою є неможливим, що є підставою для припинення права ОСОБА_1 на частку у спільному майні.

Оскільки ОСОБА_1 квартира оцінена у сумі 286 698 грн., то вона згідна сплатити компенсацію за 1/3 частини квартири в розмірі 95 566 грн.

Рішенням Мукачівського міськрайонного суду віл 22 березня 2018 р. первісний позов задоволено частково: здійснено поділ спільного майна подружжя шляхом виділу часток, а саме: визнано за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частину квартири, яка знаходиться за адресою АДРЕСА_1; визнано за ОСОБА_2 право власності на Ѕ частину квартири, яка знаходиться за адресою АДРЕСА_1.

У задоволені зустрічного позову відмовлено.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

ОСОБА_1 просить скасувати це рішення і винести постанову, якою первісний позов задовольнити.

Посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Узагальнені доводи скарги зводяться до такого:

-суд дійшов помилкового висновку про відсутність доказів для відступлення від засад рівності часток, оскільки позивачем за первісним позовом були надані докази того, що грошові кошти по погашенню кредитної заборгованості, вносилися ним особисто та станом на 05.09.2017 р. указана заборгованість повністю погашена;

-суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про порушення прав неповнолітньої дитини, оскільки в спірних правовідносинах мова йде про встановлення фактично вкладеної частки кожного з подружжя у спільне майно та з урахуванням цього визнання права власності на майно;

-суд не взяв до уваги, що крім права спільної сумісної власності подружжя на квартиру є ще боргові зобов'язання, які необхідно враховувати під час поділу майна подружжя, адже грошові кошти позичалися на поліпшення житлових умов спільної квартири;

-оскільки під час шлюбу сторонами було сплачено лише 13 085,93 доларів США, а вся решта сума заборгованості була погашена позивачем за первісним позовом, то останній правомірно претендує на 4/5 частини спільної квартири.

Письмового відзиву на апеляційну скаргу до суду не надходило.

Апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення - залишенню без змін, із таких мотивів.

Згідно з положеннями ст. 367 ч.1 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

У нашому випадку такі доводи та вимоги стосуються лише первісного позову.

Задовольняючи цей позов частково, суд першої інстанції виходив із того, що квартира є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, доказів про наявність підстав для відступлення від засад рівності часток подружжя позивачем за первісним позовом не надано, а відступлення від рівності часток квартири у бік зменшення частки ОСОБА_2 призвело б до порушення прав і законних інтересів неповнолітньої доньки сторін.

При цьому встановлено таке.

Сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 15.05.2003 р. до 08.07.2013 р., під час якого на підставі договору купівлі-продажу від 27.03.2008 р. придбали квартиру по АДРЕСА_1 загальною площею - 66.40 кв. м. (житлова - 41.60 кв. м) вартістю 23400 грн.

21.05.2008 р. між ОСОБА_1 та «ПриватБанком» був укладений кредитний договір і додаткова угода від 16.07.2008 р. на суму 36693.50 доларів США терміном до 18.05.2018 р., а з ОСОБА_2. - договір іпотекита додаткова угода від 16.07.2008 р., предметом яких стала вказана квартира.

Апеляційний суд погоджується із висновком суду першої інстанції по суті спірних правовідносин через його відповідність правильно встановленим обставинам, які мають значення для справи (є предметом доказування), належно оціненим доказам і нормам матеріального права, що підлягають застосуванню до спірних правовідносин.

Доводи апеляційної скарги не спростовують указаного висновку та не дають підстав для скасування судового рішення в оскарженій частині як необґрунтовані.

Так, згідно з положеннями ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Тобто, вказаною нормою установлено презумпцію права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте у період шлюбу.

Належність квартири сторін до такого майна не оспорюється.

Відповідно до ст. 70 СК у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Тобто, суд в окремих випадках може відступити від принципу рівності часток подружжя, враховуючи обставини, які мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей.

Під обставинами, які мають істотне значення для справи, треба розуміти випадки, колиодин із подружжя:

-не турбувався про матеріальне забезпечення сім'ї;

-приховав, знищив або пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду (у збиток) інтересам сім'ї;

-не мав із поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу.

Доведення цих обставин покладається на особу, яка ініціює питання про збільшення частки у спільному сумісному майні подружжя (постанова ВС від 05.12.2018 р. у справі № 456/828/17).

Позовні та апеляційні доводи ОСОБА_1 про наявність підстав для відступлення від засади рівності часток подружжя (з Ѕ частини до 4/5 частини квартири) ґрунтуються на обставинах щодо погашення кредитних зобов'язань подружжя.

Однак, ці доводи не заслуговують на увагу.

Так, при поділі майна подружжя враховуються також борги останнього та правовідносини по зобов'язаннях, що виникли в інтересах сім'ї (ст. 65 СК України).

У випадку самостійного погашення боргу одним із подружжя за власні кошти він може вимагати компенсацію у другого з подружжя при розгляді спору про поділ майна подружжя або в самостійному порядку, заявивши вимогу про відшкодування витрат, понесених виконанням зобов'язань за договором, якщо отримані за цим договором кошти використані в інтересах сім'ї (постанова ВС від 18.04.2018 р. у справі № 1601/6226/12).

Тобто, наведені ОСОБА_1 доводи не можуть слугувати підставою для відступлення від засади рівності часток подружжя у розумінні положень ст. 70 СК України, а вимога про компенсацію або відшкодування витрат ним не заявлялася.

Отже, за наслідками розгляду апеляційної скарги та згідно з положеннями ст. 376 ЦПК суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, оскільки вважає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильного застосування норм матеріального права, не встановлено.

Керуючись п.2 ч.1 ст. 374, ст.ст. 133, 137, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

ПОСТАНОВИВ:

1.Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

2.Рішення Мукачівського міськрайонного суду від 22 березня 2018 року залишити без змін.

3.Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів із дня складення повного судового рішення шляхом подачі скарги безпосередньо до Верховного Суду.

4.Повне судове рішення складено 10 квітня 2019 р.

Судді: