Житомирський апеляційний суд
Справа №295/8896/17 Головуючий у 1-й інст. Чішман Л. М.
Категорія 26 Доповідач Павицька Т. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 квітня 2019 року

Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого Павицької Т. М.,

суддів Трояновської Г. С., Миніч Т. І.,

за участю секретаря Кучерявого О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу №295/8896/17 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на заочне рішення Богунського районного суду м. Житомира від 27 вересня 2018 року, ухвалене під головуванням судді Чішман Л.М. в м. Житомирі,

в с т а н о в и в :

У серпні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду із даним позовом у якому просив стягнути із ОСОБА_2 борг за договором позики у сумі 137970 грн, 3% річних 1486 грн та судові витрати. Позовні вимоги мотивував тим, що 10.01.2017 між ним та ОСОБА_2 було укладено договір позики, згідно умов якого він передав відповідачу кошти у розмірі 137970 грн, на підтвердження чого, сторонами було складено розписку. Проте, у порушення взятих на себе зобовязань, ОСОБА_2 у строк, визначений у розписці та на вимогу позивача борг не повернув. Відтак, ОСОБА_1 просив стягнути вказану суму коштів у судовому порядку.

Заочним рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 27 вересня 2018 року позов ОСОБА_1 задоволено. Стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 борг за договором позики у розмірі 137970 грн, 3% річних у розмірі 1486 грн, а всього - 139456 грн. Стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1394 грн 56 коп. судового збору.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу та вважає що воно є незаконним, необґрунтованим та таким, що ухвалене із неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права. Судом не надано належної оцінки доказам, наявних у матеріалах справи. На обґрунтування доводів апеляційної скарги ОСОБА_2 зазначає, що розписка є фіктивною, яку він не писав та таку значну суму грошей у борг від ОСОБА_1 не міг взяти, так як, на той час мав нестабільний, мінливий дохід. А також, розписка наявна у матеріалах справи не містить зобовязання повернення суми та дати отримання коштів, а тому вона не є договором позики у розумінні норм Закону.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 10 січня 2017 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір позики, згідно якого останній отримав грошові кошти в сумі 137 970 грн, які зобов'язувався повернути в повному обсязі, в термін до 30 березня 2017 року.

Факт отримання відповідачем ОСОБА_2 позики, підтверджується виданою останнім позивачу ОСОБА_1 розпискою від 10 січня 2017 року.

10 липня 2017 року ОСОБА_2 було направлено вимогу про виконання боргових зобовязань протягом 10 днів з дня отримання вимоги. Проте, останній кошти позивачу не повернув.

Статтею 204 ЦК України визначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно ч.1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін), то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно ст. 1046, ч. 2 ст. 1047 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

Таким чином, суд першої інстанції встановивши, що між сторонами існують договірні правовідносини з позики, позичальником не виконані зобов'язання перед позикодавцем, кошти, отримані у позику, не повернуті, врахувавши ст.204 ЦК України щодо презумпції правомірності правочину, дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача заборгованості за договором позики в сумі 137 970 грн.

Частиною першої ст. 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Статтею 625 ЦК України, встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Тому суд першої інстанції правильно застосував до спірних правовідносин положення ст.625 ЦК України.

Разом з тим, апеляційний суд не погоджується з розміром 3% річних, які стягнуті з відповідача на користь позивача в сумі 1 486 грн, розрахунок цієї суми в рішенні суду першої інстанції не наведений.

Отже, 3 % річних слід розраховувати з урахуванням боргу у розмірі 137 970 грн, помноженого на кількість днів прострочення, помноженого на 3, поділеного на 100 та поділеного на 365 (днів у році). Оскільки договором позики строк виконання грошового зобов'язання встановлений, а саме до 30 березня 2017 року, а тому кількість днів прострочення становить 122 дні ( з 01 квітня 2017 року по 01 липня 2017 року).

Тобто 137 970 грн х 122 день х 3 : 100 : 365 = 1 383 грн 48 коп.

Відповідно до ч.1 та 6 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

У відповідності з ч.1 ст. 77 ЦПК України встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Доводи ОСОБА_2 щодо неотримання ним грошових коштів в сумі 137 970 грн апеляційним судом не приймаються, оскільки договір позики у зв'язку з його безгрошовістю ( ст.1051 ЦК України) відповідачем не оскаржувався та із позовом про визнання такого договору недійсним, з підстав, передбачених законом, він до суду не звертався.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що розписка є підробленою - безпідставні, оскільки доказів фальсифікації цього документа відповідачем також не надано.

За наведених обставин рішення суду в частині стягнення 3 % річних підлягає зміні з 1 486 грн на 1 383 грн 48 коп. та загальної суми з 139 456 грн на 139 353 грн 48 коп. У решті рішення суду залишається без змін.

Керуючись статтями 259, 268, 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Заочне рішення Богунського районного суду м. Житомира від 27 вересня 2018 року в частині стягнення з ОСОБА_2 3 % річних змінити з 1 486 грн на 1 383 грн 48 коп., загальну суму змінити з 139 456 грн на 139 353 грн 48 коп.

В решті рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Дата складення повного судового рішення 11 квітня 2019 року.

Головуючий

Судді