Провадження № 22-ц/812/215/19 Доповідач апеляційної інстанції-Данилова О.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 січня 2019 року м. Миколаїв

справа № 478/1804/17-ц

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого Данилової О.О.,

суддів: Базовкіної Т.М., Коломієць В.В.,

із секретарем Андрієнко Л.Д.,

переглянувши в апеляційному порядку цивільну справу за позовом

ОСОБА_1 до

ОСОБА_2

(треті особи - Каширівська сільська рада Казанківського району Миколаївської області, управління соціального захисту населення Казанківської райдержадміністрації)

про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини

за апеляційною скаргою

ОСОБА_2

на рішення Казанківського районного суду Миколаївської області, ухвалене 10 грудня 2018 року суддею Томашевським О.О. в приміщенні цього ж суду (повне судове рішення складено того ж дня),

У С Т А Н О В И В:

В листопаді 2017 року ОСОБА_1 звернулась з позовом до ОСОБА_3 про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини.

Позивачка зазначала, що 28 листопада 2003 року ОСОБА_4 склала заповіт, яким заповідала належну їй земельну ділянку площею 7, 16 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташовану на території Каширівської сільської ради. ІНФОРМАЦІЯ_3 року ОСОБА_4 померла. Про існування заповіту вона, позивачка, дізналась тільки наприкінці липня 2017 році, отримавши ці документи по пошті від анонімного відправника. З заявою про прийняття спадщини до нотаріуса звернулась у серпні 2017 року, проте постановою від 11 серпня 2017 року у вчиненні нотаріально дії відмовлено у зв'язку з пропуском строку на прийняття спадщини. Спадкові права, хоча і всупереч закону, оформила на себе сестра померлої ОСОБА_4 - ОСОБА_3

Посилаючись на пропущення строків на прийняття спадщини з поважних причин, ОСОБА_1 просила визначити їй додатковий строк тривалістю в один місяць для подання заяви про прийняття спадщини, яка відкрилася після смерті ОСОБА_4, що сталась ІНФОРМАЦІЯ_3 року.

До участі в справі як третіх осіб залучено Каширівську сільську раду Казанківського району Миколаївської області, на території якої розташовано земельну ділянку, та управління соціального захисту населення Казанківської районної державної адміністрації, на користь якого було укладено попередній заповіт ОСОБА_4

Відповідачка ОСОБА_3 позов не визнала, посилаючись на те, що останні роки свого життя ОСОБА_4 перебувала у територіальному центрі соціального обслуговування (будинок-інтернат для людей похилого віку), стаціонарне відділення якого у той період очолювала позивачка ОСОБА_1 Відвідування нотаріальної контори, складання заповіту з наданням документів, що встановлюють особу заповідача, та наступне зберігання правовстановлюючих документів мешканців центру не могло відбуватись без участі та допомоги соціальних представників центру та без відома його керівництва. Тому вважає недоведеною поважність пропуску позивачкою строку для прийняття спадщини та підстави для надання додаткового строку для вчинення цих дій (а.с.27 том 1).

Представник третьої особи - Каширівської сільської ради також вважав підстави позову недоведеними (а.с.24 том 1).

У відповіді на відзив відповідачки та третьої особи позивачка ОСОБА_1 виклала власну оцінку заперечень учасників спору.

ІНФОРМАЦІЯ_4 року відповідачка ОСОБА_3 померла (а.с.212 том 1).

Ухвалою Казанківського районного суду Миколаївської області від 24 жовтня 2018 року до участі у справі як правонаступника померлої ОСОБА_3 залучено спадкоємця відповідачки - ОСОБА_2

Відповідач ОСОБА_2 повністю підтримав позицію щодо позову ОСОБА_1, викладену його правопопередником.

Рішенням Казанківського районного суду Миколаївської області від 10 грудня 2018 року позов задоволено, ОСОБА_1 визначено додатковий строк в один місяць для подання приватному нотаріусу Казанківського нотаріального округу Миколаївської області Корж М.В. заяви про прийняття спадщини, яка відкрилась після смерті ОСОБА_4, що померла ІНФОРМАЦІЯ_3 року.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просив рішення скасувати та відмовити у задоволенні позову. Апелянт не погодився з оцінкою суду причин пропуску строку, наголошуючи на суперечливості висновків, викладених в мотивувальній частині рішення, та ігнорування деяких встановлених обставин.

У відзиві на апеляційну скаргу позивачка ОСОБА_1 дала оцінку доводів апелянта, вважаючи їх надуманими, а порушення його прав судовим рішенням - недоведеним.

В судове засідання апеляційного суду позивачка та представники третіх осіб не з'явились. Про час та місце судового засідання позивачка ОСОБА_1 та її представник повідомлені належним чином (а.с. 43,44 том 2). Причини неявки суду не повідомили. Від третіх осіб надійшли заяви про розгляд справи у відсутності їх представників (а.с.38,40 том 2).Справу розглянуто за участю відповідача ОСОБА_2

Переглянувши справу за наявними в ній доказами та перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає скаргу такою, що підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Задовольняючи позов ОСОБА_1, суд першої інстанції виходив з того, що позивачка, в порушення вимог статті 63 Закону «Про нотаріат», не була повідомлена про відкриття спадщини та наявність заповіту, а за правовою позицією Верховного суду України, викладеною у постанові від 6 вересня 2017 року (справа №6-496цс17), необізнаність спадкоємця про наявність заповіту є поважною причиною пропуску строку для прийняття спадщини.

Проте не з усіма висновками суду можна погодитись.

Так, відповідно до положень статей 1220, 1222, 1270 ЦК спадщина відкривається за останнім місцем проживання спадкодавця внаслідок його смерті, право на спадщину виникає в день відкриття спадщини, яким є день смерті цієї особи, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини (частина 1статті 1269 ЦК).

Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (частина 1 статті 1270 ЦК).

Якщо спадкоємець протягом цього строку не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її (частина 1 статті 1270 ЦК).

За правилами частини 3 статті 1272 ЦК за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.

При вирішенні питання про визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причин пропуску строку для прийняття спадщини, виходячи з того, що поважними є причини, пов'язані з об'єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій (пункт 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 "Про судову практику у справах про спадкування").

Судом встановлено, що ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, належала земельна ділянка площею 7,16 га в межах території Каширівської сільської ради для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (а.с. 8).

З 1995 року ОСОБА_4 проживала та була зареєстрована АДРЕСА_1 разом із сестрою ОСОБА_3 (а.с.81 том 1).

2 жовтня 2002 року ОСОБА_4 склала заповіт (а.с. 26 том 1), яким заповідала належну їй земельну ділянку Казанківському управлінню праці та соціального захисту населення (вірна назва - управління праці та соціального захисту населення Казанківської райдержадміністрації, далі - УПтСЗН Казанківської РДА).

З 1 серпня 2003 року ОСОБА_4 постійно проживала в стаціонарному відділенні територіального центру соціального обслуговування «Надія» (будинок-інтернат для осіб похилого віку), підпорядкованого УПтСЗН Казанківської РДА (а.с. 11).

28 листопада 2003 року ОСОБА_4 склала заповіт, яким заповідала належну їй земельну ділянку ОСОБА_1 (а.с. 6).

З 2005 року спірна земельна ділянка перебувала в оренді на підставі договору, укладеного УПтСЗН Казанківської РДА з ОСОБА_2 строком на 10 років (а.с. 55 том 1).

ІНФОРМАЦІЯ_3 року ОСОБА_4 померла (а.с. 7).

30 серпня 2016 року за заявою сестри померлої - ОСОБА_3 приватним нотаріусом відкрито спадкову справу №52/2016 року щодо майна померлої ОСОБА_4 (а.с.77, 87 том 1).

15 лютого 2017 року на ім'я ОСОБА_3 видане свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_4, яке складається з земельної ділянки площею 7, 1600 га (кадастровий номер НОМЕР_1) (а.с.129,183).

9 серпня 2017 року ОСОБА_1 звернулась до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини ОСОБА_4, за якою у вчиненні нотаріальних дій відмовлено (а.с.9,10 том 1).

17 лютого 2017 року ОСОБА_3 склала заповіт на ОСОБА_2 (а.с. 224 том 1).

ІНФОРМАЦІЯ_4 року ОСОБА_3 померла (а.с. 212 том 1).

25 липня 2018 року за заявою спадкоємця за заповітом ОСОБА_3 - ОСОБА_2 відкрито спадкову справу №41-2018 (а.с.211, 221 том 1).

Встановлені обставини свідчать про те, що ОСОБА_1, будучи спадкоємицею за останнім заповітом ОСОБА_4, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 року, у передбачений статтею 1270 ЦК строк не звернулась з заявою про прийняття спадщини, а тому є особою, яка не прийняла спадщину.

Право на спадкове майно, як спадкоємиця за законом, отримала сестра покійної - ОСОБА_3

Спадкову справу щодо майна ОСОБА_4 відкрито 30 серпня 2016 року.

При цьому суд не дає оцінку законності набуття ОСОБА_3 права власності на спадок, оскільки цій обставини не стосуються предмету та виходять за межі позову про надання додаткового строку для прийняття спадщини спадкоємцю за заповітом.

Предметом даного позову є поважність причин пропуску ОСОБА_1 строку для прийняття спадщини у період з ІНФОРМАЦІЯ_3 року по 9 серпня 2017 років.

Такою причиною ОСОБА_1 зазначає власну необізнаність щодо наявності заповіту ОСОБА_4 на її ім'я.

При вирішенні питання щодо поважності пропуску ОСОБА_1 строку для прийняття спадщини апеляційний суд враховує такі обставини.

З відзиву відповідачки ОСОБА_3 на позовну заяву вбачається, що з 2002 року розпочався процес оформлення ОСОБА_4 до стаціонарного відділення територіального центру соціального обслуговування «Надія» (будинок-інтернат для осіб похилого віку «Надія») УПтСЗН Казанківської РДА.

У зв'язку з цією перспективою 2 жовтня 2002 року ОСОБА_4 склала заповіт на належну їй земельну ділянку на користь УПтСЗН Казанківської РДА.

ОСОБА_1 на цей час працювала в УПтСЗН Казанківської РДА на посаді заступника начальника управління з питань соціальної допомоги, та за посадовими обов'язками контролювала роботу стаціонарного відділення «Надія» у відповідності до пункту 7.1 Типового положення про будинок-інтернат для громадян похилого віку та інвалідів, геріатричний пансіонат, пансіонат для ветеранів війни та праці, затвердженого наказом Міністерства праці та соціальної політики України від 29 грудня 2001 року №549 України (далі - Типове положення).

З 15 грудня 2003 року по 2 березня 2004 року ОСОБА_1 займала посаду завідуючого стаціонарного відділення «Надія» (а.с.14, 193,194 том 1).

Відповідно до положень пункту 3.13 Типового положення грошові суми, коштовності та цінні папери громадян, які проживають у будинках-інтернатах, приймаються на зберігання адміністрацією будинку-інтернату.

В судовому засіданні апеляційного суду відповідач ОСОБА_2 пояснив, що особисто знав ОСОБА_4 як сусідку; уклавши договір оренди, опікувався нею; надавав допомогу будинку-інтернату у вирішенні побутових питань. Після смерті ОСОБА_4, він, як орендар її майна, взяв на себе організацію та витрати на поховання. Паспорт ОСОБА_4 знаходився в особовій справі померлої на зберіганні адміністрації закладу.

Знаходження паспортів підопічних осіб в матеріалах особових справ, формування і ведення яких здійснюється адміністрацією будинку-інтернату, відповідає правилам пунктів 6.4, 6.6 Типового положення.

При цьому ОСОБА_2 підтвердив, що ОСОБА_4 в будинку-інтернаті не мала окремої кімнати та відповідного місця для зберігання цінних речей та документів.

Крім того, позивачка ОСОБА_1 обґрунтувала бажання ОСОБА_4 заповісти їй ділянку тим, що вона сподівалась на догляд з її, позивачки, боку.

При складанні заповіту у листопаді 2003 року ОСОБА_4 мала точні відомості про дату народження ОСОБА_1, що могло бути їй відомо лише з відома останньої.

Отже аналіз встановлених обставин в їх сукупності суперечить посиланням ОСОБА_1 на те, що ОСОБА_4, перебуваючи в соціальному закладі, потайки від адміністрації закладу та від неї, тобто особи, від якої взамін очікувала допомогу в майбутньому, уклала заповіт та не повідомила її про цей факт і в подальшому.

Окрім цього, на час звернення до суду оригінал заповіту від 28 липня 2003 року, який мав знаходитись у заповідачки, та оригінал державного акту на право власності на землю ОСОБА_4 (а.с.6,8) знаходяться у ОСОБА_1

Посилання позивачки на те, що ці документи вона отримала у 2017 році поштою від анонімного відправника та саме тоді дізналась про наявність заповіту, будь-якими доказами не підтверджено.

Водночас апеляційний суд враховує відповідні аспекти правової позиції Верховного Суду України (постанова від 22 лютого 29017 року у справі №6-17цс17) щодо презумпції можливості та обов'язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому необхідності доведення не тільки факту необізнаності про порушення (або наявності) своїх прав, а й об'єктивної неможливості дізнатись про це.

Отже апеляційний суд вважає, що посилання ОСОБА_1 на необізнаність (до липня 2017 року) щодо заповіту ОСОБА_4 на її ім'я, яке не узгоджується та суперечить іншим встановленим обставинам, не може бути достатнім доказом пропуску строку на прийняття спадщини з грудня 2007 року з поважних причин.

Такий висновок не суперечить правовій позиці Верховного Суду (постанова від 6 червня 2018 року у справі №315/765/14ц) Верховного Суду України (постанова від 6 вересня 2017 року у справі №6-496цс17), на які послався суд першої інстанції.

За обставинами справ, що розглядались вищими судовими органами, спадкоємець за заповітом пропустив строк на прийняття спадщини саме внаслідок порушення нотаріусом приписів статті 63 Закону «Про нотаріат» щодо обов'язку перевірки даних Спадкового реєстру та необхідності повідомлення спадкоємців про відкриття спадщини або наявність заповіту.

З матеріалів даної справи вбачається, що на час відкриття спадкової справи за заявою ОСОБА_3 (30 серпня 2016 року) та виникнення обов'язків нотаріуса, шестимісячний строк на прийняття спадщини за заповітом вже сплинув.

Отже висновок суду першої інстанції про те, що невиконання нотаріусом приписів Закону «Про нотаріат», що мало місце у 2016 році, доводить необізнаність позивачки про наявність заповіту та свідчить про поважність причин пропуску строку на прийняття спадщини (з грудня 2007 року), не відповідає обставинам справи та змісту норм спадкового законодавства.

За такого рішення суду підлягає скасуванню з ухвалення по справі нового рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 у зв'язку з недоведеністю факту необізнаності про наявність заповіту ОСОБА_4 у період 2003-2017 років, а тому й відсутності поважних причин пропуску строку для прийняття спадщини.

Апеляційний суд також звертає увагу на корупційні ознаки та моральний аспект спадкування посадовими особами органів соціального захисту майна підопічних осіб, які перебувають в підконтрольних соціальних закладах на державному утриманні, вважаючи це неприйнятним.

Згідно зі статтею 141 ЦПК позивачкою підлягають відшкодуванню судові витрати, понесені апелянтом при подачі апеляційної скарги.

Керуючись статтями 374, 376, 382 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Казанківського районного суду Миколаївської області від 10 грудня 2018 року скасувати та ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_1 про визначення додаткового строку для прийняття спадщини - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 1762 грн. судових витрат.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий О.О.Данилова

Судді: Т.М. Базовкіна

В.В.Коломієць

---------------------------------

Повну постанову складено 18 січня 2019 року.