Дата документу 22.01.2019 Справа № 320/1539/17-ц
ЗапорізькИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ЄУН 320/1539/17Головуючий у 1-й інстанції Колодіна Л.В.
Пр. № 22-ц/807/455/19Суддя-доповідач Поляков О.З.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 січня 2019 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого: Полякова О.З.

суддів: Крилової О.В.

Кухаря С.В.

при секретарі: Семенчук О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на додаткове рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 16 квітня 2018 року у справі за заявою ОСОБА_3 про ухвалення додаткового рішення по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа: Державна нотаріальна контора м. Мелітополя, про встановлення факту незаконного набуття права власності на земельну ділянку,-

ВСТАНОВИЛА:

У березні 2017 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_4, третя особа: Державна нотаріальна контора м. Мелітополя, про встановлення факту незаконного набуття права власності на земельну ділянку, який неодноразово уточнювала.

В обґрунтування позовних вимог зазначала, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її батько ОСОБА_5 Йому на праві власності належав житловий будинок АДРЕСА_1, який він 10.11.2006р. продав ОСОБА_4 Зазначала, що земельна ділянка, на якій розташований будинок, не була предметом договору купівлі-продажу чи будь-якої іншої цивільно-правової угоди, право власності, оренди чи користування до набувача будинку ОСОБА_4 на землю не переходило. Однак, судовим рішенням від 20.11.2012 року за ОСОБА_4 як за власником житлового будинку визнано право власності на землю, на якій цей будинок розташований. Вказувала, що це судове рішення про визнання за ОСОБА_4 права власності на землю постановлено з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому є незаконним, оскільки на момент смерті її батька ст. 120 120 ЗУК України не була приведена у відповідність до ст. 377 ЦК України.

З цих підстав просила встановити факт незаконного набуття ОСОБА_4 права власності на земельну ділянку. В уточнених позовних вимогах просила встановити, що 20.11.2012р. при вирішення права власності на земельну ділянку площею 600,14 кв.м. з моменту укладання договору купівлі-продажу будинку, тобто з 10.11.2006р., були застосовані вимоги ст. 377 ЦК України до періоду 10.11.2006р., коли зміст ст. 120 ЗК України не була приведена у відповідність до ст. 377 ЦК України, та безпідставно застосовані до померлого власника земельної ділянки площею 600,14 кв.м. ОСОБА_5

Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 31 жовтня 2017 року відмовлено в задоволенні позову про встановлення факту незаконного набуття ОСОБА_4 права власності на земельну ділянку.

Постановою апеляційного суду Запорізької області від 06 серпня 2018 року рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 31 жовтня 2017 року залишено без змін.

16 січня 2018 року ОСОБА_3 подала заяву до суду про ухвалення додаткового рішення, яку уточнювала 02.03.2018р., 19.03.2018р., 16.04.2018р.

В обґрунтування вимог зазначала, що за розглядом справи залишилась невирішеною позовна вимога. Просила, з урахуванням уточнень, ухвалити додаткове рішення про встановлення факту, що 20.11.2012р. при вирішення права власності на земельну ділянку площею 600,14 кв.м. з моменту укладання договору купівлі-продажу будинку, тобто з 10.11.2006р., були застосовані вимоги ст. 377 ЦК України до періоду 10.11.2006р., коли зміст ст. 120 ЗК України не була приведена у відповідність до ст. 377 ЦК України, та безпідставно застосовані до померлого власника земельної ділянки площею 600,14 кв.м. ОСОБА_5

Додатковим рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 16.04.2018 року заяву ОСОБА_3 задоволено. Ухвалено додаткове рішення наступного змісту:

«В задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа: Державна нотаріальна контора м. Мелітополя, в частині встановлення факту, що 20 листопада 2012 року при вирішенні права власності на земельну ділянку площею 600,14 кв.м. з моменту укладання договору купівлі-продажу будинку, тобто з 10 листопада 2006 року, були застосовані вимоги ст. 377 ЦК України до періоду 10 листопада 2006 року, коли зміст ст. 120 ЗК України не була приведена у відповідність до ст. 377 ЦК України та безпідставно застосовані до померлого власника земельної ділянки площею 600,14 кв.м. ОСОБА_5, що підтверджено доказами, наданими до справи та матеріалами цивільної справи № 2-421/2012 - відмовити».

Не погоджуючись із додатковим рішенням ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом матеріального права, просить скасувати додаткове рішення та ухвалити нове рішення, яким задовольнити заяву та встановити факт, що 20.11.2012р. при вирішення права власності на земельну ділянку площею 600,14 кв.м. з моменту укладання договору купівлі-продажу будинку, тобто з 10.11.2006р., були застосовані вимоги ст. 377 ЦК України до періоду 10.11.2006р., коли зміст ст. 120 ЗК України не була приведена у відповідність до ст. 377 ЦК України, та безпідставно застосовані до померлого власника земельної ділянки площею 600,14 кв.м. ОСОБА_5, що підтверджується доказами, наданими до справи та матеріалами цивільної справи №2-4212012.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відмовляючи у задоволенні позовної вимоги суд першої інстанції виходив з того, що серед основних засад судочинства в Україні, згідно з п.9 ч. 3 ст. 129 Конституції України є обов'язковість рішення суду, а визнання за ОСОБА_4 права власності на земельну ділянку відбулось саме на підставі рішення суду.

Колегія погоджується з таким висновком суду.

Як вбачається з матеріалів справи рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 20.11.2012р. було визнано право власності на земельну ділянку площею 600 кв.м. розташовану за адресою: м. Мелітополь, вул. Бердянська, 1, на якій розташований житловий будинок загальною площею 25,2 кв.м. з моменту укладання договору купівлі-продажу від 10 листопада 2006 року (т. 1 а.с. 68-73).

Ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 28.03.2013р. вищевказане рішення було залишено без змін (т.1 а.с. 74-76).

Згідно частини 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили.

Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і означається його суб'єктивними і об'єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у розгляді справи, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини.

Преюдиційні обставини є обов'язковими для суду. Таким чином, законодавець намагається забезпечити єдність судової практики та запобігти появі протилежних за змістом судових рішень.

Пунктом 9 ч. 2 ст. 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов'язковість рішень суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Пунктом 10 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про незалежність судової влади" від 13.06.2007 № 8 передбачено, що за змістом частини п'ятої статті 124 Конституції України судові рішення є обов'язковими до виконання на всій території України і тому вважаються законними, доки вони не скасовані в апеляційному чи касаційному порядку або не переглянуті компетентним судом в іншому порядку, визначеному процесуальним законом, в межах провадження справи, в якій вони ухвалені. Виключне право перевірки законності та обґрунтованості судових рішень має відповідний суд згідно з процесуальним законодавством. Оскарження у будь-який спосіб судових рішень, діяльності судів і суддів щодо розгляду та вирішення справи поза передбаченим процесуальним законом порядком у справі не допускається.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини одним з основних елементів верховенства права є принцип правової певності, який серед іншого передбачає, що рішення суду з будь-якої справи, яке набрало законної сили, не може бути поставлено під сумнів (див. рішення Суду у справах: Sovtransavto Holding v. Ukraine, no. 48553/99, § 77, від 25.07.2002; Ukraine-Tyumen v. Ukraine, no. 22603/02, §§ 42 та 60, від 22.11.2007) (пункт 4 Інформаційного листа Вищого господарського суду України "Про Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та юрисдикцію Європейського суду з прав людини" від 18.11.2003 р. №01-8/1427).

З урахуванням зазначеного, у апеляційного суду відсутні достатні та обґрунтовані підстави для не прийняття до уваги тих фактів, що були встановлені в рамках справи № 2-421/2012 та відсутні підстави, для повторної перевірки та доведення фактів, що підтверджують порушення відповідачем права позивача як власника, оскільки це прямо суперечить приписам чинного законодавства України.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку щодо того, що право власності є дійсним, оскільки його дійсність була встановлена судовими рішеннями, які є преюдиційними та такими, що набрали законної сили.

У контексті принципу правової визначеності судове рішення, що набуло законної сили, є остаточним і може бути переглянуто у касаційному порядку, визначеному процесуальним законом.

Частиною 1 ст. 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Безпідставними є і доводи скаржника про те, що всі судді Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області, зокрема судді Колодіна Л.В., суддя Редько О.В. брали участь у розгляді цивільних справ за її позовами до ОСОБА_4, де предметом позову є земельна ділянка, тому відповідно до статті 37 ЦПК України вони не можуть брати участь у розгляді цієї самої справи, та підлягають відводу.

Статтею 37 ЦПК України передбачено недопустимість повторної участі судді в розгляді справи.

Відповідно ч. 1 ст. 37 ЦПК України, суддя, який брав участь у вирішенні справи в суді першої інстанції, не може брати участі в розгляді цієї самої справи в судах апеляційної і касаційної інстанцій, а так само у новому розгляді справи судом першої інстанції після скасування рішення суду або ухвали про закриття провадження у справі.

Отже, ЦПК України встановлює обмеження щодо повторного розгляду тим же складом суду першої інстанції справи лише у випадку скасування попереднього рішення цього суду щодо суті спору або ухвали про закриття провадження у справі. Інших підстав для обмеження участі судді суду першої інстанції у розгляді справи, зокрема участь у розгляді справ тотожних спорів. Тому вказані доводи позивача є необґрунтованими.

Проте, навпаки, колегія суддів апеляційного суду наголошує, що заява про відвід судді Колодіній Л.В. була заявлена після ухвалення рішення по справі, перед вирішенням питання про ухвалення додаткового рішення.

Частиною 3 ст. 270 ЦПК України встановлено, що суд, що ухвалив рішення, ухвалює додаткове судове рішення в тому самому складі протягом десяти днів із дня надходження відповідної заяви.

Таким чином, колегії дійшла висновку, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи, оскільки вони зводяться до не згоди з рішенням суду, були вивчені в суді першої інстанції і отримали оцінку суду.

Керуючись ст. ст. 374,375,381-384 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Додаткове рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 16 квітня 2018 року по цій справі - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 24 січня 2019 року.

Головуючий:

Судді: