Справа № 645/314/19
Провадження № 2/645/835/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 квітня 2019 року місто Харків

Фрунзенський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого судді Горпинич О.В.,

секретар судових засідань ОСОБА_1,

за участю позивача ОСОБА_2,

представника відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Харкова в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 звернувся до Фрунзенського районного суду м. Харкова з позовом до ФОП ОСОБА_4, в якому просив суд поновити його на посаді бариста у ФОП ОСОБА_4, стягнути з ФОП ОСОБА_4 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 26.12.2018 року, стягнути з ФОП ОСОБА_4 моральну шкоду в розмірі 4000,00 грн. та витрати по сплаті судового збору 768,40 грн..

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що працював у ФОП ОСОБА_4 у якості бариста у кавярні «CoffeeMolka» на підставі безстрокову договору з 21.09.2018 року по 26.12.2018 року. Позивач навчається на 6 курсі НТУ «ХПІ», Центр заочного та дистанційного навчання (заочна форма навчання) на спеціальності «Адміністративний менеджмент». Відповідно до навчального плану НТУ «ХПІ» з 24.09.2018 року по 23.12.2018 року відбувається підготовка та захист дипломного проекту студентів 6 курсу Центру заочного та дистанційного навчання. Позивач вказує, що з вересня він у після робочий час займався написанням дипломної роботи, поєднуючи навчання та роботу, захист дипломної роботи мав відбутися у грудні. Позивач надав ФОП ОСОБА_4 заяву про надання додаткової відпустки у звязку із навчанням з 22.12.2018 року по 23.12.2018 року, яку він відмовився прийняти. 21.11.2018 року позивач листом з оголошеною цінністю повторно надіслав ФОП ОСОБА_4 заяву та довідку-виклик № 66-06-260/132, з метою ретельної підготовки до здачі дипломної роботи. ФОП ОСОБА_4 листом-відповіддю було відмовлено позивачу у наданні відпустки. Позивач, у звязку із відмовою у наданні йому додаткової відпустки, був вимушений ходити на роботу, нехтуючи підготовкою дипломного проекту, оскільки вказана робота є його єдиним джерелом прибутку. Ненадання відпустки у звязку із навчанням послугувало підставою для звільнення позивача через прогул. Позивач вказує, що порушення трудового законодавства з боку ФОП ОСОБА_4 послугувало підставою для його звільнення, оскільки позивач намагався реалізувати своє право на отримання відпустки у звязку із навчанням, яке кореспондує обовязок роботодавця його надати, проте останній незаконно відмовив у наданні відпустки, поставив позивача у безвихідне становище та звільнив через прогул. Такі обставини на думку позивача свідчать про порушення його прав та охоронюваних законом інтересів і є підставою для їх захисту у вказаний у позові спосіб.

Ухвалою суду від 25.01.2019 року позовну заяву ОСОБА_2 залишено без руху та надано час на усунення недоліків.

04.02.2019 року на виконання узвали суду до матеріалів справи надійшло клопотання про усунення недоліків разом з уточненою позовною заявою.

Ухвалою суду від 05.02.2019 року позовну заяву прийнято до розгляду та призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження.

01.03.2019 року до матеріалів справи надійшов відзив на позовну заяву, в якому вказано, що станом на 12.02.2019 року ФОП ОСОБА_4 припинено підприємницьку діяльність як ФОП, номер запису: 2179592. З 21.09.2018 року по 26.12.2018 року ОСОБА_2 працював у відповідача по трудовому договору на посаді бариста у кавярні «CoffeeMolka». 23.11.2013 року у звязку із порушенням ОСОБА_2 трудової дисципліни та на підставі наданих ним особистих пояснень складено Акт про порушення трудової дисципліни, з яким ОСОБА_2 ознайомлений, проте від підпису в Акті відмовився. 23.11.2018 року від ОСОБА_2 на адресу ФОП ОСОБА_4 надійшла заява про надання додаткової відпустки та довідка - виклик НТУ «ХПІ» з проханням надання додаткової оплачуваної відпустки на період підготовки та захисту дипломної роботи з 24.09.2018 року по 23.12.2018 року, в заяві про надання додаткової відпустки ОСОБА_2 вказав період з 22.11.2018 року по 23.12.2018 року. Листом від 26.11.2018 року ФОП ОСОБА_4 повідомив ОСОБА_2 що його заява розгляду не підлягає, через те що ОСОБА_2 просив відпустку на строк не передбачений чинним законодавством, а також не надав документи визначені чинним законодавством, які надають право на відпустку. 27.11.2018 року до ОСОБА_2 за порушення трудової дисципліни застосовано дисциплінарне стягнення, а саме оголошена догана, з наказом про притягнення до дисциплінарного стягнення останній ознайомлений, від підпису відмовився. 28.11.2018 року ОСОБА_2 був відсутній на робочому місці, про що було складено Акт про відсутність на робочому місці, з актом останній ознайомлений, від підпису відмовився. 04.12.2018 року ОСОБА_2 повторно був відсутній на робочому місці, про що було складено Акт про відсутність на робочому місці, з актом останній ознайомлений, від підпису відмовився. 05.12.2018 року ОСОБА_2 без пояснення причин відмовився від отримання заробітної плати, проте був ознайомлений з відомістю про виплату готівки, з розрахунковим листом заробітної плати, розрахунковою відомістю та табелем обліку робочого часу за листопад 2018 року. ОСОБА_2 для пояснення причин своєї відсутності на роботі надав різні довідки, з яких неможливо встановити час його перебування у медичному закладі та військкоматі, що має значення для робочого часу, нарахування заробітної плати, соціальної допомоги тощо. Так, з наданої на адвокатський запит відповіді Харківської студентської лікарні від 07.12.2018 року вказано, що ОСОБА_2 перебував у лікарні з 10:30 год. до 12:30 год. 28.11.2018 року, що суперечить поясненням ОСОБА_2 щодо його відсутності на робочому місці 28.11.2018 року впродовж робочого дня, від пояснень з цього приводу ОСОБА_2 відмовився. 26.12.2018 року ФОП ОСОБА_4 було розірвано трудовий договір з ОСОБА_2 у звязку із прогулом, в день звільнення з ОСОБА_2 проведено остаточний розрахунок, видано копію наказу про звільнення та належним чином оформлену трудову книжку, від підписання наказу ОСОБА_2 відмовився. Відповідач зазначає, що ОСОБА_2 з моменту працевлаштування 21.09.2018 року отримав довідку-виклик, не мав наміру працювати на посаді бариста у кавярні «CoffeeMolka», а виключно отримати оплачувану відпустку, ввівши відповідача в оману та не повідомивши про поєднання роботи з навчанням, також отримавши довідку-виклик ВНЗ від 21.09.2018 року, ОСОБА_2 проігнорував її та свідомо прийняв рішення продовжувати працювати, таким чином за власним розсудом відмовившись від наданого йому законодавством права на отриманням додаткової відпустки. Враховуючи перелічене, відповідач просив суд відмовити в задоволенні позовних вимог про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди в повному обсязі через безпідставність, оскільки ОСОБА_2 було звільнено за прогул з дотриманням норм чинного законодавства.

Ухвалою суду від 04.03.2019 року в задоволенні клопотання представника відповідача ОСОБА_3 про закриття провадження по цивільній справі відмовлено, як заявленого передчасно.

Ухвалою суду від 04.03.2019 року в задоволенні клопотання представника відповідача ОСОБА_3 про залишення без розгляду цивільної справи через несплату позивачем судового збору відмовлено.

Ухвалою суду від 04.03.2019 року в задоволенні клопотання представника відповідача ОСОБА_3 про закриття провадження по цивільній справі через відсутність предмету спору відмовлено.

11.03.2019 року від ОСОБА_2 до матеріалів справи надійшла відповідь на відзив, відповідно до якої, останній вказав, що посилання відповідача, що надана до заяви про надання додаткової відпустки форма довідки-виклику не відповідає зразку, передбаченого законодавством не відповідає дійсності, посилання про відсутність його на робочому місці 28.11.2018 року, 04.12.2018 року без поважних причин, також не відповідає дійсності, оскільки всі докази поважності неявки надавались відповідачу. Також позивач вказує, що не заслуговують уваги твердження відповідача, що він навмисно влаштувався до нього на роботу задля отримання оплачуваної відпустки і тим самим ввів його в оману, оскільки позивач пропрацював у відповідача 2 місяці, прохання про надання відпустки в строк менший чим зазначено у довідки-виклику також не суперечить чинному законодавству, оскільки власник зобовязаний надавати працівникові саме в той час (в межах зазначеного часу), який визначений навчальним закладом, а не на той час, який зазначено у довідці виклику. Зазначені відповідачем факти, як порушення трудової дисципліни, не відносяться до предмета доказування і не містять інформації про нього, також ці факти не спростовують факту порушення роботодавцем трудового законодавства. Також, позивач вказав, що припинення ФОП ОСОБА_4 підприємницької діяльності не є підставою для звільнення від відповідальності.

20.03.2019 року до матеріалів справи надійшли заперечення представника відповідача на відзив, в яких він вказав, що прохання про надання відпустки на період з 22.11.2018 року по 23.12.2018 року, суперечить чинному законодавству, оскільки є встановлені законом певні строки тривалості такої відпустки, а не граничний її розмір, наданий до заяви про надання відпустки бланк довідки-виклику не відповідає затвердженій формі зразку. Позивач при влаштуванні на роботу ввів в оману відповідача та не повідомив, що поєднує навчання з роботою, в той час як його було працевлаштовано, оформив у навчальному закладі довідку-виклик, маючи на меті не виконання трудової функції, а виключно отримання середнього заробітку за час відпустки. За час роботи позивач неодноразово порушував умови трудового договору, неналежно ставився до дорученої йому роботи, притягувався до дисциплінарної відповідальності, що стало причиною звільнення позивача за прогул. Крім того, представник відповідача вказав, що 12.02.2019 року ФОП ОСОБА_4 припинив підприємницьку діяльність. Також зазначив, що позовна заява не містить відомостей і посилань на докази, про наявність факту спричинення моральної шкоди.

04.04.2019 року до матеріалів справи від представника відповідача ОСОБА_3 надійшов рахунок-фактура від 04.04.2018 року по справі № 645/314/19, в якому надано розрахунок судових витрат понесених відповідачем у звязку із розглядом справи на суму 7000,00 грн., відповідно до якого година роботи представника відповідача коштує 500,00 грн., кількість потрачених годин склала 14, в тому числі: ознайомлення адвоката з матеріалами справи (1 год.); усна консультація (розяснення) з правових питань з урахуванням актуальної практики (2 год.); підготовка відзиву на позовну заяву (5 стор. 4 год.); участь у судовому розгляді справи 04.03.2019 року (3 год.); участь у судовому розгляді справи 20.03.2019 року (2 год.); участь у судовому розгляді справи 04.04.2019 року (2 год.).

04.04.2019 року до матеріалів справи надійшло клопотання позивача про зменшення розміру витрат на правничу допомогу, в якому він просив суд зменшити розмір витрат, наданих відповідачем, оскільки вони не є спів мірними з ціною позову, яка становить 4000,00 грн., а також зі складністю справи, яка розглядається у спрощеному порядку.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_2 підтримав заявлені позовні вимоги в повному обсязі з підстав викладених в позовній заяві та просив суд їх задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_3 в судовому засіданні просив суд відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі з підстав викладених у відзиві на позовну заяву.

З'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, вислухавши пояснення позивача та представника відповідача, всебічно та повно дослідивши матеріали справи та надані учасниками судового процесу докази, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог з наступних підстав.

Згідно з вимогами ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Судовим розглядом встановлені наступні факти та відповідні ним правовідносини.

ОСОБА_2 працював у ФОП ОСОБА_4 з 21.09.2018 року, даний факт сторонами не оспорюється. Крім того, суду надано копію договору № 7 від 21.09.2018 року згідно якого ФОП ОСОБА_4, з одного боку, та ОСОБА_2, з іншого боку, уклали трудовий договір, який є безстроковим. Пунктом 8 трудового договору передбачалося, що він набирає чинності з моменту його підписання. Фактичний день допущення працівника до роботи 21.09.2018 рік. У трудовому договорі зазначалося, що спори з виконання умов трудового договору розглядаються судом.

Згідно наказу № 17 від 26.12.2018 року ОСОБА_2 звільнено з посади бариста через відсутність на роботі більше трьох годин протягом робочого дня без поважних причини, п. 4 ст. 40 КЗпП України. У наказі зазначалося про підстави, а саме: акт про відсутність ОСОБА_2 на роботі від 28.11.2018 року, письмове пояснення від 30.11.2018 року, довідка медичного закладу від 28.11.2018 року, лист медичного закладу від 07.12.2018 року.

Суду надано акт про відсутність працівника на робочому місці від 28.11.2018 року, згідно якого ФОП ОСОБА_4, в присутності свідків ОСОБА_5, ОСОБА_6, склали акт про те, що 28.11.2018 року працівник (посада бариста) ОСОБА_2 був відсутнім на роботі без поважних причини 8 годин (з 09 год. 00 хв. до13 год.00 хв. і з 14 год. 00 хв. до 18 год. 00 хв., впродовж робочого дня).

30.11.2018 року ОСОБА_2 надав письмові пояснення ФОП ОСОБА_7, згідно яких він зазначав, що 28 листопада він не знаходився на робочому місці через гостру зубну біль, та був вимушений звернутися до студентської лікарні.

ОСОБА_2 надав довідку КЗОЗ «Харківська міська студентська лікарня», згідно якої 28.11.2018 року ОСОБА_2 був у стоматолога з гострою біллю.

07.12.2018 року за № 2009 адвокатом ОСОБА_3 отримано від КНП «Міська студентська лікарня» листа за підписом в.о. головного лікаря, в якому повідомлялося, що згідно первинної облікової медичної документації лікарні пацієнт ОСОБА_2, дійсно, звертався на прийом до лікаря стоматолога медичного пункту НТУ «ХПІ» Комунального некомерційного підприємства «Міська студентська лікарня» ХМР 28.11.2018 року з 10 год. 30 хв. до 12 год. 30 хв.. За фактом звернення була видана довідка про відвідування лікаря. Листок непрацездатності ОСОБА_2 не видавався.

Тобто, як встановлено в судовому засіданні, трудовий договір між ФОП ОСОБА_4 та ОСОБА_2 розірвано власником за прогул останнього без поважних причин.

Пункт 4 ст. 40 КЗпП України передбачає, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Прогулом визнається відсутність працівника на роботі протягом робочого дня, а також відсутність без поважних причин більше трьох годин безперервно або сумарно.

Відповідно до роз'яснень п. 24 Пленуму ВСУ №9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів», при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п. 4 ст. 40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв'язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов'язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу).

Законодавством не визначено переліку обставин, за яких прогул вважається вчиненим з поважних причин, а тому, вирішуючи питання поважності причин відсутності на роботі працівника, звільненого за п. 4 ст. 40 КЗпП України, суд повинен виходити з конкретних обставин і врахувати докази, передбачені ст. 76 ЦПК України.

Звільнення працівника з роботи може мати місце за одноразовий випадок прогулу без поважних причин. Таке звільнення є правом роботодавця.

Стаття 147 КЗпП України передбачає, що за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки одне стягнення : 1) догана; 2) звільнення.

Дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосереднього за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у звязку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці (ст. 148 КЗпП України).

ОСОБА_2 був відсутній на робочому місці 28.11.2018 року, звільнено останнього 26.12.2019 року.

Позивач у своїх поясненнях не заперечував того факту, що дійсно 28.11.2019 року він був відсутній на робочому місці протягом усього робочого дня.

Доказів того, що через зубний біль, позивач не міг бути присутнім на робочому місці бариста у кавярні «CoffeeMolka», суду не надано.

Що стосується порядку застосування дисциплінарних стягнень, то, відповідно до статті 149 КЗпП України власник або уповноважений ним орган повинен:

1) відібрати у робітника письмові пояснення з приводу підстав порушення трудової дисципліни;

2) при накладенні стягнення врахувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника.

Відповідно до ст. 43 Конституції України та ст. 2 КЗпП України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до ст. 5-1 КЗпП України держава гарантує правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Виходячи з того, що відсутність ОСОБА_2 на роботі 28.11.2018 року не пов'язана з поважними причинами, суд приходить до висновку про правомірність його звільнення з підстав, передбачених п. 4 ст.40 КЗпП України.

Одночасно суд вважає що вимоги про стягнення середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди є похідними, а тому не підлягають задоволенню.

Згідно ст. 240-1 КЗпП України у разі, коли працівника звільнено без законної підстави або з порушенням встановленого порядку, але поновлення його на попередній роботі неможливе внаслідок ліквідації підприємства, установи, організації, орган, який розглядає трудовий спір, зобов'язує ліквідаційну комісію або власника (орган, уповноважений управляти майном ліквідованого підприємства, установи, організації, а у відповідних випадках - правонаступника), виплатити працівникові заробітну плату за весь час вимушеного прогулу. Одночасно орган, який розглядає трудовий спір, визнає працівника таким, якого було звільнено за пунктом 1 статті 40 цього Кодексу.

Як вбачається з інформації, яка міститься в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних-осіб підприємців та громадських формувань Міністерства юстиції України від 02.03.2019 року, ФОП ОСОБА_4 припинив свою підприємницьку діяльність 12.02.2019 року, номер запису: 2179592.

ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом 23.01.2019 року.

Провадження по даній справі відкрито 05.02.2019 року.

Відповідно до вимог ст.ст. 51, 52 ЦК України у випадку припинення субєкта підприємницької діяльності фізичної особи її зобовязання не припиняються, а залишаються за нею, як фізичною особою, оскільки фізична особа підприємець відповідає за зобовязаннями, повязаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном та часткою у праві спільної сумісної власності подружжя, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення.

Чинним законодавством України врегульовано питання та визначено вичерпний перелік підстав, які є критеріями для припинення провадження по справі, а саме: якщо субєкт господарювання, який був однією із сторін по справі, припинив свою діяльність; у разі, якщо настала смерть фізичної особи або її оголосили померлою і такі спірні правовідносини не допускають правонаступництва.

Проте, 09 серпня 2017 року Верховний суд України, розглядаючи справу з аналогічним вищенаведеному випадком, дійшов іншого висновку.

Нормами Цивільного кодексу України передбачено, що до підприємницької діяльності фізичних осіб застосовуються нормативно - правові акти, які регулюють підприємницьку діяльність юридичних осіб, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин. Окрім того, ФОП несе відповідальність за зобовязаннями, які повязані з підприємницькою діяльністю, за рахунок усього свого майна, (виключенням є випадок, якщо на вказане майно накладено стягнення).

Також, ВСУ звернув увагу на те, що однією з особливостей підстав припинення зобовязань для ФОП є те, що у разі виключення ФОП з реєстру субєктів підприємницької діяльності її зобовязання, які виникли на підставі укладеного договору не припиняються, враховуючи той факт, що сама по собі фізична особа не перестає існувати.

Якщо ж зміна статусу ФОП відбулася вже після моменту порушення судом провадження у справі, тоді вона не буде тягнути за собою наслідків у виді зміни підвідомчості такої справи та припинення провадження відповідно, оскільки така справа належала юрисдикції цього суду.

Зважаючи на вищенаведене, можна зробити висновок, що випадок, коли ФОП втрачає статус субєкта господарювання, дана обставина не буде слугувати правовою підставою для припинення судом провадження по справі (постанова від 09.08.2017 у справі № 3-788гс17).

У відповідності з вимогами ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно з вимогами ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі.

Позивачем було сплачено судовий 768 грн. 40 коп. за вимогу щодо стягнення моральної шкоди, на вимоги щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та поновлення на роботі, поширюється пільга щодо сплати судового збору, передбачена пунктом 1 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір».

Необхідно наголосити, що ОСОБА_8 Верховного Суду підтвердила висновок Верховного Суду України від 30 листопада 2016 року у справі № 226/168/15-ц, згідно з яким пільга щодо сплати судового збору, передбачена пунктом 1 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір», не поширюється на вимоги позивачів саме про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні під час розгляду таких справ в усіх судових інстанціях.

Представник відповідача ОСОБА_3 просив стягнути з ОСОБА_2 понесені витрати на професійну правничу допомогу, повязані з розглядом справи в сумі 7000,00 грн., відповідно до якого година роботи представника відповідача коштує 500,00 грн., кількість потрачених годин склала 14, в тому числі: ознайомлення адвоката з матеріалами справи (1 год.); усна консультація (розяснення) з правових питань з урахуванням актуальної практики (2 год.); підготовка відзиву на позовну заяву (5 стор. 4 год.); участь у судовому розгляді справи 04.03.2019 року (3 год.); участь у судовому розгляді справи 20.03.2019 року (2 год.); участь у судовому розгляді справи 04.04.2019 року (2 год.).

У відповідності до ч. 3 ст. 133 ЦПК України витрати на професійну правничу допомогу відносяться до судових витрат як витрати, пов'язані з розглядом справи.

Порядок визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу, розподілу витрат між сторонами визначається ст. 137 ЦПК України.

Згідно ч. 2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Відповідно до ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Згідно з ч. 8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв'язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п'яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

З матеріалів справи вбачається, що представництво інтересів відповідача в суді здійснював адвокат ОСОБА_3, з яким відповідач уклав договір про надання правової допомоги № 01/12/2018 від 01.12.2018 року.

На підтвердження витрат на правничу допомогу представником відповідача надано рахунок фактуру на суму 7000 грн..

Верховний Суд у своїй постанові від 03 травня 2018 року в справі №372/1010/16-ц дійшов висновку, що якщо стороною буде документально доведено, що нею понесені витрати на правову допомогу, а саме, надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат, стороні на користь якої ухвалено судове рішення.

Разом з цим в матеріалах справи відсутні акт підтвердження приймання - передавання наданих послуг за результатами виконання умов договору 01/12/2018 року від 01.12.2018 року, квитанції, що підтверджують оплату наданих послуг.

Таким чином, понесені відповідачем витрати за надану йому професійну правничу допомогу суд вважає не доведеними.

Керуючись ст.ст. 3, 4, 10, 12, 76, 79, 80, 81, 83, 89, 95, 133, 137, 141, 258, 259, 263, 264, 265, 268, 273, 354 ЦПК України, -

УХВАЛИВ:

В задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

Рішення може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення або з дня складення повного судового рішення у разі оголошення вступної та резолютивної частини рішення або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через Фрунзенський районний суд м. Харкова.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач ОСОБА_2, дата народження суду невідома, реєстраційний номер облікової карти платника податків - НОМЕР_1, місце проживання (перебування): АДРЕСА_1.

Відповідач ФОП ОСОБА_4, ЄДРПОУ НОМЕР_2, місце знаходження: АДРЕСА_2.

Повний текст рішення складено 09.04.2019 року.

Суддя О.В. Горпинич