КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 квітня 2019 року м. Київ

Унікальний номер справи № 760/24480/17

Апеляційне провадження № 22-ц/824/2965/2019

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - Левенця Б.Б.

суддів - Ратнікової В.М., Борисової О.В.,

при секретарі - Слободяник Ю.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» на рішення Солом'янського районного суду міста Києва від 09 жовтня 2018 року та Додаткове рішення Солом'янського районного суду міста Києва від 29 січня 2019 року, ухвалені під головуванням судді Кушнір С.І., по справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення, -

в с т а н о в и в :

У листопаді 2017 року позивач звернувся із зазначеним позовом на обґрунтування якого зазначив, що 03 грудня 2007 року між сторонами був укладений договір кредиту № 2400, згідно з умовами якого Банк надав ОСОБА_1 (позичальнику) грошові кошти в загальній сумі 486290 грн., до 03 грудня 2012 р. зі сплатою 15,5% річних на споживчі цілі.

В забезпечення належного виконання зобов'язань позичальника за Кредитним договором між Банком та ОСОБА_1 був укладений іпотечний договір № 5376 від 03 грудня 2007 р., посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Холод Т.А., та зареєстрований в реєстрі за №600, відповідно до якого відповідачка передала в іпотеку Банку нерухоме майно, що належить їй на праві власності, а саме: двохкімнатну квартиру загальною площею - 45,10 кв.м., житловою площею - 29,00 кв.м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Право власності Іпотекодавця на квартиру, що є предметом іпотеки за Іпотечним договором, підтверджується Свідоцтвом про право на спадщину за заповітом, видане 10 липня 2001 р. державним нотаріусом дев'ятої Київської державної нотаріальної контори Фроловою А.О., та зареєстрований в реєстрі за № 42-4.

Позивач виконав свої зобов'язання за Кредитним договором в повному обсязі та надав відповідачці суму кредитних коштів у розмірі та на умовах, визначених Кредитним договором.

Натомість, відповідачка порушила зобов'язання за Кредитним договором щодо повернення суми отриманого Кредиту на умовах та в строки, визначені Кредитним договором, за Кредитним договором утворилась прострочена заборгованість, у зв'язку з цим, Банк скористався своїм правом на стягнення заборгованості за Кредитним договором у судовому порядку та звернувся з відповідним позовом до суду.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 26 липня 2011 р. у справі № 2-1157/2011 стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Державний ощадний банк України» заборгованість за Кредитним договором у розмірі 717948,03 грн. та судові витрати у розмірі 1700 грн., витрати ІТЗ - 120,00 грн., а всього - 719768,03 грн.

Із набранням законної сили, рішення суду було пред'явлено до виконання в межах процедури виконавчого провадження та 11 жовтня 2011 року державним виконавцем ВДВС Шевченківського РУЮ у м. Києві винесено постанову про відкриття виконавчого провадження з виконання виконавчого листа, виданого за вказаним рішенням суду.

Станом на день звернення до районного суду із цим позовом, рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 26 липня 2011 р. не виконано та заборгованість за Кредитним договором не погашена.

В порушення умов пункту 3.3 Іпотечного договору, ОСОБА_1 без попередньої згоди Іпотекодержателя, здійснила реєстрацію свого сина - ОСОБА_2

Враховуючи вищезазначене та посилаючись на норми Закону України «Про іпотеку», Закону України «Про виконавче провадження», позивач просив:

- звернути стягнення на предмет іпотеки за Іпотечним договором №5376 від 03 грудня 2007 року, укладеним з ОСОБА_1, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Холод Т.А., та зареєстрований в реєстрі за № 600, а саме на нерухоме майно - двохкімнатну квартиру загальною площею - 45,10 кв.м., житловою площею - 29,00 кв.м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1та належить на праві власності ОСОБА_1 на підставі Свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого 10 липня 2001 р. державним нотаріусом дев'ятої Київської державної нотаріальної контори Фроловою А.О., та зареєстрованого в реєстрі за № 42-4;

- встановити спосіб реалізації предмета іпотеки - двохкімнатної квартири загальною площею - 45,10 кв.м., житловою площею - 29,00 кв.м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, шляхом проведення прилюдних торгів у межах Закону України «Про виконавче провадження» з початковою ціною реалізації - 832 000 грн.;

- за рахунок коштів, отриманих від реалізації у встановленому порядку предмета іпотеки - двохкімнатної квартири загальною площею - 45,10 кв.м., житловою площею - 29,00 кв.м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, задовольнити вимогу ПАТ «Державний ощадний банк України» у розмірі 1 410 747,01 грн., в тому числі: 486 290 грн. - прострочений кредит; 191 658,03 грн. - прострочені відсотки по кредиту (рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 26.07.2011 р.); 40 000 грн. - загальна сума пені за несвоєчасну сплату основного боргу та відсотків по кредиту (рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 26.07.2011 р.); 450 644,94 грн. - загальна сума інфляційних втрат від прострочених сум заборгованості по основному боргу з 01.09.2014 р. по 31.08.2017 р.; 177 609,50 грн. - загальна сума інфляційних втрат від прострочених сум заборгованості по відсоткам з 01.09.2014 р. по 31.08.2017 р.; 43 806,07 грн. - загальна сума 3% річних від прострочених сум заборгованості по основному боргу з 01.09.2014 р. по 31.08.2017 р.; 17 264,97 грн. - загальна сума 3% річних від прострочених сум заборгованості по відсоткам з 01.09.2014 р. по 31.08.2017 р.; 3 473,50 грн. - неустойка за порушення п. 3.3 Іпотечного договору №5376 від 03.12.2007 р.;

- виселити ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, з квартири АДРЕСА_1. Стягнути з відповідачів на користь ПАТ «Державний ощадний банк України» судові витрати по сплаті судового збору в сумі 3200 грн. (т. 1 а.с.1-9)

Представник відповідача ОСОБА_1 - адвокат Гудзера Т.С. подав відзив, в якому проти позову заперечував, просив суд застосувати позовну давність до вимог Банку та відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. (т.1 а.с.98-101)

Рішенням Солом'янського районного суду міста Києва від 09 жовтня 2018 року в задоволенні позову ПАТ «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення відмовлено.(т.1 а.с.142-150)

Додатковим рішенням Солом'янського районного суду міста Києва від 29 січня 2019 року заяву представника відповідача ОСОБА_1 - Гудзери Т.С. про ухвалення додаткового рішення задоволено частково та стягнуто з ПАТ «Державний ощадний банк України» на користь ОСОБА_1 суму судових витрат, понесених у зв'язку з розглядом справи на правничу допомогу, у розмірі 8600 грн., в задоволенні іншої частини вимог заяви відмовлено. (т.1 а.с.180-184)

Не погодившись з рішенням районного суду від 09 жовтня 2018 року представник ПАТ «Державний ощадний банк України» - адвокат Ковальчук Р.В. направив по пошті апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права, просив скасувати оскаржуване рішення та постановити нове рішення, яким задовольнити позов в повному обсязі. На обґрунтування скарги зазначив, що наявність судового рішення про стягнення кредитної заборгованості не перешкоджає Банку заявляти про звернення стягнення на предмет іпотеки, а суд не врахував, що до позовної заяви у цій справі включено заборгованість визначену рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 26 липня 2011 року, інфляційні втрати та 3% річних на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України від вищевказаної суми та 3473.50 грн. неустойки за порушення пункту 3.3 Іпотечного договору від 03 грудня 2007 року. (т.1 а.с.164-172)

Не погодившись з додатковим рішенням від 29 січня 2019 року, представник ПАТ «Державний ощадний банк України» - адвокат Гімарі Р.А. направив по пошті апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права, просив скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні заяви щодо стягнення витрат на правничу допомогу в сумі 8600 грн. На обґрунтування скарги зазначив, що витрати на правничу допомогу є необґрунтованими, оскільки судом не встановлено кількість годин витрачених на надання правової допомоги, а розмір компенсації таких витрат не може перевищувати 40% установленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу.(т. 1 а.с. 234-238)

Представник відповідачки ОСОБА_1 - адвокат Братищенко Ю.О. подав відзив в якому просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін. (т.1 а.с.214-217)

Відповідно до пункту 9 ч. 1 Розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У зв'язку із зазначеним справа підлягає розгляду у порядку, встановленому ЦПК України у редакції Закону № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 04 квітня 2019 року об'єднано апеляційне провадження за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» на рішення Солом'янського районного суду міста Києва від 09 жовтня 2018 року та апеляційне провадження за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» на Додаткове рішення Солом'янського районного суду міста Києва від 29 січня 2019 року. (т.2 а.с.15-16)

В судовому засіданні представник Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» - адвокат Ковальчук Р.В. підтримав апеляційні скарги і просив їх задовольнити. Представник відповідачки ОСОБА_1 - адвокат Гудзера Т.С. заперечував проти скарг і просив їх відхилити.

Інші особи до суду не прибули, були сповіщені належним чином про що у справі є докази. Відповідачка ОСОБА_1 була сповіщена врученням повістки представнику - адвокату Гудзері Т.С., відповідач ОСОБА_9 був сповіщений під особистий підпис. (т. 1 а.с. 245-250 т. 2 а.с. 1- 11)

Зважаючи на вимоги ч. 5 ст. 130, ч. 2 ст. 372 ЦПК України колегія суддів визнала повідомлення належним, а неявку такою, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарг, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду та додаткового рішення суду, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 03 грудня 2007 року між сторонами був укладений договір кредиту № 2400, згідно з умовами якого Банк надав ОСОБА_1 (позичальнику) грошові кошти в загальній сумі 486290 грн., до 03 грудня 2012 р. зі сплатою 15,5% річних на споживчі цілі.(т. 1 а.с. 11-12)

В забезпечення належного виконання зобов'язань позичальника за Кредитним договором між Банком та ОСОБА_1 був укладений іпотечний договір № 5376 від 03 грудня 2007 р., посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Холод Т.А., та зареєстрований в реєстрі за № 600, відповідно до якого відповідачка передала в іпотеку Банку нерухоме майно, що належить їй на праві власності, а саме: двохкімнатну квартиру загальноюплощею -45,10 кв.м.,житловою площею- 29,00кв.м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.(т.1 а.с.13-15)

Право власності Іпотекодавця на квартиру, що є предметом іпотеки за Іпотечним договором, підтверджується Свідоцтвом про право на спадщину за заповітом, видане 10 липня 2001 р. державним нотаріусом дев'ятої Київської державної нотаріальної контори Фроловою А.О., та зареєстрований в реєстрі за № 42-4.(т. 1 а.с. 51-52)

Позивач виконав свої зобов'язання за Кредитним договором в повному обсязі та надав відповідачці суму кредитних коштів у розмірі та на умовах, визначених Кредитним договором.

Натомість, відповідачка порушувала зобов'язання за Кредитним договором щодо повернення суми отриманого Кредиту на умовах та в строки, визначені Кредитним договором, за Кредитним договором утворилась прострочена заборгованість, у зв'язку з цим, Банк скористався своїм правом на стягнення заборгованості за Кредитним договором у судовому порядку та звернувся з відповідним позовом до суду.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 26 липня 2011 р. у справі № 2-1157/2011 стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Державний ощадний банк України» заборгованість за Кредитним договором у розмірі 717948,03 грн. та судові витрати у розмірі 1700 грн., витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи - 120 грн., а всього - 719768,03 грн.(т. 1 а.с. 19)

Із набранням законної сили, рішення суду було пред'явлено до виконання в межах процедури виконавчого провадження та 11 жовтня 2011 року державним виконавцем ВДВС Шевченківського РУЮ у м. Києві винесено постанову про відкриття виконавчого провадження з виконання виконавчого листа, виданого за вказаним рішенням суду. (т.1 а.с.20)

Доказів погашення кредитної заборгованості станом на день звернення до районного суду із цим позовом, до суду не надано.

Відповідно до п. 3.3 Іпотечного договору, іпотекодавець за адресою знаходження предмету іпотеки не має права без попередньої згоди іпотекодержателя здійснювати реєстрацію постійного місця проживання будь-яких осіб.

Як вбачається з довідки форми № 3, виданої ЖЕД № 902 від 03 липня 2015 року за № 551, за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані з 2012 року: ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (син). Власником особового рахунку цієї житлової площі є ОСОБА_1 (т. 1 а.с. 18)

Відповідно до п. 1.5 Кредитного договору, загальний термін користування кредитом становить 5 (п'ять) років, при цьому, дата остаточного погашення кредиту не пізніше 03.12.2012 р.

Згідно п. 3.2.2 Кредитного договору, Банк має право при виникненні простроченої заборгованості за кредитом та/або процентами чи комісійними винагородами (у разі їх стягнення згідно із умовами договору), а також в інших випадках, передбачених цим договором, вимагати дострокового повернення кредиту, сплати нарахованих процентів та інших платежів за цим договором, та стягнути заборгованість за цим договором в примусовому порядку, в тому числі звернути стягнення на заставлене майно.

Позивач у зв'язку із порушенням відповідачкою ОСОБА_1 зобов'язань за кредитним договором, 11.02.2009 р. вручив ОСОБА_1 вимогу № 564. (т. 1 а.с. 102)

У даній вимозі № 564 від 11.02.2009 р. зазначено, що у зв'язку із невиконанням відповідачем зобов'язань за кредитним договором Банк відкликає всю суму кредиту та вимагає не пізніше тридцяти календарних днів з дати отримання вимоги здійснити повне погашення кредиту, що наданий згідно з кредитним договором. В іншому випадку Банк змушений буде вжити заходів щодо погашення заборгованості в примусовому порядку шляхом вчинення виконавчого напису на договорі застави або звернення до суду.

Таким чином, строк виконання зобов'язань за кредитним договором настав 13 березня 2009 року, зі спливом 30-ти денного строку, наданому відповідачу для повного погашення заборгованості за кредитним договором.

Згідно п. 3.1.3 договору іпотеки, іпотекодержатель має право звернути стягнення на предмет іпотеки в порядку, передбаченому цим договором, у випадку невиконання, неналежного виконання зобов'язання за кредитним договором та/або цим договором, в тому числі, зокрема, невиконання або неналежне виконання зобов'язання за кредитним договором та в цілому або в будь-якій його частині, якщо прострочення строку платежів або його частини становить більше 2 (двох) місяців.

Відповідно до п. 6.1 договору іпотеки, іпотекодержатель набуває право звернення стягнення на предмет іпотеки у випадку, якщо в момент настання строку платежу зобов'язання (або відповідна його частина) не буде виконано.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 цього Кодексу).

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов'язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Якщо в зобов'язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін).

При цьому в законодавстві визначаються різні поняття: як «строк дії договору», так і «строк (термін) виконання зобов'язання» (статті 530, 631 ЦК України).

Одним з видів порушення зобов'язання є невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк.

Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи (стаття 575 ЦК України).

Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Згідно із частиною першою статті 7 цього Закону за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання.

У статті 33 Закону України «Про іпотеку» передбачені підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки.

Зокрема, частиною першою цієї статті передбачено, що в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Отже, чинним законодавством передбачено право іпотекодержателя задовольнити забезпечені іпотекою вимоги за рахунок предмета іпотеки у випадку невиконання або неналежного виконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Вона обчислюється за загальними правилами обчислення цивільно-правових строків.

Позовна давність установлюється в законі з метою упорядкування цивільного обороту за допомогою стимулювання суб'єктів, права чи законні інтереси яких порушені, до реалізації права на їх позовний захист протягом установленого строку.

Згідно з частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Позовна давність відноситься до строків захисту цивільних прав; при цьому поняття «позовна» вказує на форму захисту - шляхом пред'явлення позову, необхідною умовою реалізації якої є виникнення права на позов, що розглядається у двох аспектах - процесуальному (право на пред'явлення позивачем позову і розгляд його судом) і матеріальному (право на задоволення позову, на отримання судового захисту).

Питання про об'єкт дії позовної давності виникає через відмінності в розумінні категорії «право на позов у матеріальному сенсі» (право на захист) у контексті її співвідношення із суб'єктивним матеріальним цивільним правом як одним з елементів змісту цивільних правовідносин.

Набуття права на захист, для здійснення якого встановлено позовну давність, завжди пов'язане з порушенням суб'єктивного матеріального цивільного права.

Суб'єктивне матеріальне цивільне право і право на позов відносяться до різних видів матеріального права: перше - регулятивне, друге - охоронне.

Змістом правана позовє правомочність,що включаєодну абодекілька передбачених законом можливостей для припинення порушення, відновлення права або захисту права іншими способами, які можуть реалізовуватись тільки за допомогою звернення до суду.

Оскільки метою встановлення у законі позовної давності є забезпечення захисту порушеного суб'єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу в межах певного періоду часу, тобто тимчасове обмеження отримати захист за допомогою звернення до суду, можна зробити висновок, що об'єктом дії позовної давності є право на позовний захист (право на позов у матеріальному сенсі), що є самостійним правом (не ототожнюється із суб'єктивним матеріальним правом і реалізується в межах охоронних правовідносин), яким наділяється особа, право якої порушене.

Відповідна правова позиція міститься в постанові Верховного суду України від 11 жовтня 2017 року у справі № 585/1512/15-ц, зокрема, якою визнаний правильним висновок суду першої інстанції про відсутність підстав задоволення позову (за пропуском кредитором строку позовної давності, після ухвалення судом рішення про стягнення кредитної заборгованості) про звернення стягнення на предмет іпотеки на погашення кредитної заборгованості, інфляційних втрат та трьох відсотків річних на підставі частини другої статті 625 ЦК України.

Колегія суддів апеляційного суду не вбачає підстав для відступлення від вищевказаного правового висновку суду касаційної інстанції, врахувавши наступне.

Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Зазначений трирічний строк діє після порушення суб'єктивного матеріального цивільного права (регулятивного), тобто після виникнення права на захист (охоронного).

У цій справі районним судом встановлено, що Банк пред'явивши вимогу 11 лютого 2009 року змінив строк виконання основного зобов'язання та 13 березня 2009 року строк виконання зобов'язань за кредитним договором є таким, що настав.

Отже, змінивши строк виконання основного зобов'язання, Банк був зобов'язаний пред'явити позов до боржника протягом трьох років від дати, коли банк дізнався про порушення свого права, тобто з 13 березня 2009 року - дати невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання щодо повернення кредитних грошей.

Про зміну строку виконання зобов'язання за кредитним договором свідчать і наступні дії Банку: в листопаді 2009 року Банк заявив до суду позовні вимоги до ОСОБА_1 про стягнення кредитних грошей, ухваленняза цимпозовом рішенняШевченківського районного суду м. Києва від 26 липня 2011 р. у справі № 2-1157/2011, набрання ним законної сили 05 серпня 2011 року і видачею виконавчого листа від 22 вересня 2011 року.

Такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов'язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом, із чим погодився й суд, який задовольнив позовні вимоги банку.

В свою чергу Банк дізнався про порушене право неповернення кредитної заборгованості, у т.ч. в розмірі, визначеної за вищевказаним рішенням суду, і із вищезазначеної дати мав право вимагати від позичальника сплати інфляційних втрат та трьох відсотків річних на підставі частини 2 ст. 625 ЦК України за неповернення кредитної заборгованості.

Разом з тим, позовна заява про звернення стягнення на квартиру подана Банком лише 10 листопада 2017 року, тобто після спливу позовної давності.

Ухвалою Солом'янського районного суду м. Києва від 26 травня 2015 року, зазначену позовну заяву Банку було залишено без розгляду, у зв'язку з повторною неявкою в судові засідання представника позивача, тому, вказані обставини не переривають строку позовної давності.(т. 1 а.с. 116-118)

Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свободта практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

У рішенні від 20 вересня 2011 року у справі «ВАТ «Нафтова компанія «ЮКОС» проти Росії» Європейський суд з прав людини зазначив, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Боржник має певні матеріально-правові права, які безпосередньо пов'язані з позовною давністю. Будь-який суд національної юрисдикції, вирішуючи питання про пропуск кредитором позовної давності, фактично вирішує питання не тільки про право кредитора на звернення до суду за захистом свого порушеного права, але й про право боржника бути звільненим від переслідування або притягнення до суду.

Враховуючи вищезазначене, право кредитора на отримання гарантій належного виконання зобов'язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України не підлягає захисту за спливом встановленого законодавством строку позовної давності, якщо про застосування наслідків пропуску цього строку заявлено боржником.

З огляду на зазначені обставини у справі, висновок суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову Банку про звернення стягнення на предмет іпотеки у зв'язку з пропуском строку позовної давності, про застосування якого заявлено відповідачкою, є правильним.

Зважаючи на те, що не підлягають задоволенню вимоги Банку про звернення стягнення на предмет іпотеки (квартири), відсутні і підстави для задоволення похідних вимог Банку про виселення відповідачів із вищевказаної квартири.

При цьому, колегія суддів звернула увагу на таке.

В суді апеляційної інстанції представник апелянта - адвокат Ковальчук Р.В. не заперечував того, що вищевказана квартира, яка передана в іпотеку, була набута відповідачкою ОСОБА_1 не за кредитні кошти, а у спадщину та відсутності у відповідачів іншого житла, про що свідчить протокол та звукозапис судового засідання. (т.2 а.с.15)

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

У рішенні від 7 липня 2011 року у справі "Сєрков проти України" (заява N 39766/05), яке набуло статусу остаточного 7 жовтня 2011 року, Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 2 статті 1 Першого протоколу до Конвенції визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом уведення в дію "законів".

Таким законом є стаття 109 ЖК УРСР яка закріплює правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення.

У постановах від 22 червня 2016 року у справі N 6-197цс16, від 21 грудня 2016 року у справі N 6-1731цс16, застосовуючи до подібних правовідносин статтю 40 Закону України від 5 червня 2003 року N 898-IV "Про іпотеку" та статтю 109 ЖК УРСР, що установлюють загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення, Верховний Суд України діяв згідно із законом.

Відповідний правовий висновок міститься в постанові від 31 жовтня 2018 року у справі N 753/12729/15-ц (провадження N 14-317цс18), за яким Велика Палата Верховного Суду не вбачає підстав для відступу від правового висновку Верховного Суду України про застосування статті 40 Закону України "Про іпотеку" та статті 109 ЖК УРСР викладеного у постановах від 22 червня 2016 року у справі N 6-197цс16 та від 21 грудня 2016 року у справі N 6-1731цс16, оскільки такий правовий висновок є законним та обґрунтованим, враховує вимоги як вітчизняного, так і міжнародного законодавства про дотримання положень статті 1 Першого протоколу до Конвенції, та практики ЄСПЛ.

Щодо додаткового рішення про стягнення витрат на правничу допомогу.

Відповідно до ч. 1, ч. 3 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов'язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов'язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов'язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірними із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Згідно ч.ч. 2, 3 ст. 141 ЦПК України, інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов'язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Згідно до ч. 3 ст. 133, ст. 140, ч. 2 ст. 141 ЦПК України, особа, як понесла витрати, пов'язані з витребуванням доказів та вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи, має право вимагати відшкодування цих судових витрат за рахунок іншої сторони.

Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв'язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п'яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Частинами 1, 2 ст. 246 ЦПК України визначено, що якщо сторона з поважних причин не може подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат до закінчення судових дебатів у справі, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог.

Для вирішення питання про судові витрати суд призначає судове засідання, яке проводиться не пізніше двадцяти днів з дня ухвалення рішення по суті позовних вимог.

У випадку, визначеному частиною другою цієї статті, суд ухвалює додаткове рішення в порядку, передбаченому статтею 270 цього Кодексу (ч. 3 ст. 246 ЦПК України).

За змістом ст. 270 ЦПК України, суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.

Колегія суддів перевірила та відхилила доводи апелянта, враховуючи наступне.

25 травня 2018 року між відповідачкою ОСОБА_1 та адвокатським об'єднанням «ШЕНЛІ» в особі Голови адвокатського об'єднання - адвоката Братищенко Ю.О. був укладений договір № 22 про надання правничої допомоги. (т.1 а.с. 88-90, 92-93)

Як вбачається з матеріалів справи, інтереси відповідачки ОСОБА_1 в суді першої інстанції та під час розгляду справи Апеляційним судом міста Києва представляв адвокат Гудзера Т.С., який крім надання консультацій, підготовки процесуальних документів (відзиву), збору доказів, приймав участь в судових засіданнях (визначений договором гонорар 7800 грн. за підготовку до розгляду справи, збір доказів, консультації та підготовка і виконання процесуальних документів та по 800 грн. за кожне судове засідання). Сплата відповідачкою ОСОБА_1 грошей за надання правничої допомоги в розмірі 7800 грн., 800 грн. і 800 грн. підтверджується квитанціями приходних касових ордерів.(т.1 а.с.92-93, 98-123, 136, 138-141, 157-162)

Таким чином, на підтвердження розміру понесених ОСОБА_1 витрат на правничу допомогу надані відповідні докази.

Право Гудзери Т.С. на зайняття адвокатською діяльністю та представництво інтересів відповідачки ОСОБА_1 підтверджується свідоцтвом про право на зайняття адвокатською діяльністю серії КВ № 5998 від 23 листопада 2017 року, ордером серії КВ № 429401. (т.1 а.с.92-93)

Оцінивши надані позивачем докази, колегія суддів дійшла висновку, що понесені позивачем судові витрати пов'язані з розглядом справи, їх розмір є обґрунтованим і співмірним із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; пропорційним до предмету позову і ціною позову та значенням справи для сторони.

При цьому районний суд дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення заявлених витрат відповідно до обсягу і часу фактично наданої правничої допомоги та підставно відмовив у стягненні 40 000 грн. зазначених як передбачений договором гонорар за позитивний результат, оскільки судове рішення ухвалене на користь відповідачки не належить до об'єктів цивільних прав (ч. 1 ст. 177 ЦК України), а його ухвалення у конкретній справі не є результатом наданих адвокатом послуг.

В даному випадку, завдання цивільного судочинства, які полягають у справедливому, неупередженому та своєчасному вирішенні цивільних справ з метою ефективного захисту порушених прав, досягнуто, спір вирішено, а тому не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення лише з формальних підстав.

Інші доводи скарги цих висновків не спростовують, тому колегія суддів їх відхилила.

Керуючись ст. 367, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст.ст. 381-384 ЦПК України, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційні скарги Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» - залишити без задоволення.

Рішення Солом'янського районного суду міста Києва від 09 жовтня 2018 року та Додаткове рішення Солом'янського районного суду міста Києва від 29 січня 2019 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили негайно з моменту прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Дата складання повного судового рішення - 08 квітня 2019 року.

Судді Київського апеляційного суду: Б.Б.Левенець

В.М.Ратнікова

О.В.Борисова