Постанова

Іменем України

03 квітня 2019 року

м. Київ

справа № 607/14486/16-ц

провадження № 61-1802св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О., Мартєва С. Ю., Сімоненко В. М., Штелик С. П. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - ОСОБА_2,

позивач за зустрічним позовом - ОСОБА_2,

відповідач за зустрічним позовом - ОСОБА_1,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на ухвалу апеляційного суду Тернопільської області в складі судді Загорського О. О. від 04 вересня 2017 року, та касаційну скаргу ОСОБА_2 на ухвалу апеляційного суду Тернопільської області в складі судді Парандюк Т. С. від 28 листопада 2017 року,

В С Т А Н О В И В :

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України (далі - Цивільний процесуальний кодекс України), у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2016 року ОСОБА_1 звернувся в суд із позовом до ОСОБА_2, з урахуванням уточнень, про стягнення з відповідача процентів за користування коштами в сумі 756 301,29 грн та витрат від інфляції в сумі 229 816,10 грн.

У березні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1, у якому просив встановити нікчемність правочину, укладеного 23 червня 2011 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області в складі судді Позняка В. М. від 03 липня 2017 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 задоволено частково.

Стягнуто зі ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 229 816,10 грн інфляційних витрат.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

В задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про встановлення нікчемності правочину відмовлено.

Стягнуто зі ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 2 298,17 грн сплаченого судового збору.

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції

Ухвалою апеляційного суду Тернопільської області від 04 вересня 2017 року відмовлено у відкритті провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 03 липня 2017 року.

Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що особа, яка подала апеляційну скаргу безпідставно пропустила строк на апеляційне оскарження рішення районного суду та не виконала вимог закону і апеляційного суду щодо надання доказів поважності пропуску строку на апеляційне оскарження.

Ухвалою апеляційного суду Тернопільської області від 28 листопада 2017 року заяву ОСОБА_2 про роз'яснення ухвали апеляційного суду Тернопільської області від 04 жовтня 2017 року визнати неподаною та повернути заявнику.

Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що особа, яка подала апеляційному суду заяву про роз'яснення ухвали апеляційного суду Тернопільської області від 04 жовтня 2017 року не надала докази сплати судового збору за подання до суду указаної заяви, сплата якого передбачений Законом України «Про судовий збір».

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у жовтні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_2, посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права, просить скасувати ухвалу апеляційного суду Тернопільської області від 04 вересня 2017 року та передати справу для продовження розгляду до суду апеляційної інстанції.

У касаційній скарзі, поданій у грудні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_2, посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права, просить скасувати ухвалу апеляційного суду Тернопільської області від 28 листопада 2017 року та передати питання щодо роз'яснення судового рішення на новий розгляд до апеляційного суду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга на ухвалу апеляційного суду Тернопільської області від 04 вересня 2017 року мотивована тим, що суд апеляційної інстанції, на думку скаржника, помилково вирішив питання щодо відкриття апеляційного провадження. Рішення суду першої інстанції у даній справі ухвалено 03 липня 2017 року. Скаржник та його представник брали участь під час розгляду справи районним судом, але були відсутні під час проголошення вступної та резолютивної частини указаного рішення. У журналі судового засідання, на думку скаржника, помилково зазначено, що ОСОБА_2 та його представник - ОСОБА_4, були присутні під час проголошення рішення районним судом. Із повним текстом рішення суду першої інстанції скаржник ознайомився 28 липня 2017 року, у зв'язку із чим, подавши апеляційну скаргу на це рішення 01 серпня 2017 року, він не пропустив строк на апеляційне оскарження рішення районного суду. Скаржник зазначає, що оскаржена ухвала суду апеляційної інстанції позбавляє його права на доступ до правосуддя та забезпечення апеляційного перегляду даної справи.

Касаційна скарга на ухвалу апеляційного суду Тернопільської області від 28 листопада 2017 року мотивована тим, що Закон України «Про судовий збір» не передбачає необхідності сплати судового збору при поданні заяви про роз'яснення рішення у суді апеляційної інстанції, у зв'язку із чим апеляційний суд помилково визнав неподаною та повернув скаржнику заяву про роз'яснення ухвали апеляційного суду Тернопільської області від 04 жовтня 2017 року.

Доводи інших учасників справи

Відзиви на касаційні скарги не надходили.

Обставини справи, встановлені судом апеляційної інстанції

Судами встановлено, що рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області, яким частково задоволено позов ОСОБА_1 та відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_2, ухвалено 03 липня 2017 року.

Згідно журналу судового засідання 03 липня 2017 року ОСОБА_2 та його представника - ОСОБА_4, були присутні під час розгляду справи районним судом.

Зауважень на журнал судового засідання щодо відсутності ОСОБА_2 та його представник - ОСОБА_4, при оголошенні вступної та резолютивної частини судового рішення матеріали справи не містять.

28 липня 2017 року ОСОБА_2 отримав копію рішення суду першої інстанції.

Апеляційна скарга на рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 03 липня 2017 року подана ОСОБА_2 01 серпня 2017 року.

Ухвалою апеляційного суду Тернопільської області від 14 серпня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 03 липня 2017 року залишено без руху. Надано особі, яка подала апеляційну скаргу строк 30 днів з моменту отримання ухвали для звернення до апеляційного суду із заявою про поновлення строку із зазначенням інших підстав для поновлення строку апеляційного оскарження та надання доказів на їх підтвердження. Надано особі, яка подала апеляційну скаргу строк, який не може перевищувати п'яти днів з дня отримання апелянтом ухвали, для оплати судового збору в розмірі 8 282 грн.

Копію указаної ухвали суду ОСОБА_2 отримав 19 серпня 2017 року.

21 серпня 2017 року, на виконання ухвали апеляційного суду Тернопільської області від 14 серпня 2017 року в частині оплати судових витрат, ОСОБА_2 надав апеляційному суду докази оплати судового збору.

31 серпня 2017 року, на виконання ухвали апеляційного суду Тернопільської області від 14 серпня 2017 року в частині зазначення поважних причин пропуску строку апеляційного оскарження та надання доказів на їх підтвердження, ОСОБА_2 надав апеляційному суду заяву, згідно якої останній повторно зазначив, що копію рішення районного суду отримав 28 липня 2017 року та додав до даної заяви копію аркуша із журналу вихідної документації Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області.

Ухвалою апеляційного суду Тернопільської області від 04 вересня 2017 року, у зв'язку із тим, що особа, яка подала апеляційну скаргу не виконала вимог процесуального законодавства і суду апеляційної інстанції щодо зазначення поважних причин пропуску строку апеляційного оскарження, відмовлено у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 03 липня 2017 року.

Зауваження до технічного запису судового засідання, щодо його відсутності під час проголошення вступної та резолютивної частини рішення районного суду, подані ОСОБА_2 13 вересня 2017 року.

Крім того, згідно досліджених судом апеляційної інстанції матеріалів справи 14 вересня 2017 року ОСОБА_2 подав до апеляційного суду заяву про поновлення строку апеляційного оскарження.

Апеляційне провадження за указаною апеляційною скаргою було відкрито і за наслідками його розгляду ухвалою апеляційного суду Тернопільської області від 04 жовтня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилено, рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 03 липня 2017 року залишено без змін.

13 жовтня 2017 року ОСОБА_2 подав до апеляційного суду заяву про роз'яснення ухвали апеляційного суду Тернопільської області від 04 жовтня 2017 року.

Ухвалою апеляційного суду Тернопільської області від 23 жовтня 2017 року Заяву ОСОБА_2 про роз'яснення ухвали апеляційного суду Тернопільської області від 04 жовтня 2017 року залишено без руху. Надано ОСОБА_2 строк, який не може перевищувати п'яти днів з дня отримання заявником ухвали, для оплати витрат судового збору в розмірі 320 грн.

Апеляційним судом указано, що ухвалу апеляційного суду Тернопільської області від 23 жовтня 2017 року отримано ОСОБА_2 09 листопада 2017 року.

Ухвалою апеляційного суду Тернопільської області від 28 листопада 2017 року, у зв'язку із тим, що особа, яка подала апеляційну скаргу не виконала вимог законодавства і суду апеляційної інстанції щодо оплати судового збору за подання заяви про роз'яснення судового рішення, заяву ОСОБА_2 про роз'яснення ухвали апеляційного суду Тернопільської області від 04 жовтня 2017 року визнано неподаною та повернуто заявнику.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

За частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Касаційні скарги не підлягають задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд та застосовані норми права

Щодо касаційної скарги ОСОБА_2 на ухвалу апеляційного суду Тернопільської області від 04 вересня 2017 року Верховний Суд виходить з такого.

Відповідно до частини першої статті 294 ЦПК України в редакції, чинній на момент ухвалення рішення суду першої інстанції апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

За частиною третьою статті 297 ЦПК України апеляційна скарга залишається без руху також у випадку, якщо вона подана після закінчення строків, установлених статтею 294 цього Кодексу, і особа, яка її подала, не порушує питання про поновлення цього строку, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані неповажними. При цьому протягом тридцяти днів з моменту отримання ухвали особа має право звернутися до апеляційного суду із заявою про поновлення строків або вказати інші підстави для поновлення строку.

Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку апеляційного оскарження будуть визнані неповажними, суддя-доповідач відмовляє у відкритті апеляційного провадження.

Норми ЦПК України не містять вичерпного переліку підстав, які вважаються поважними для вирішення питання про поновлення пропущеного процесуального строку. Такі причини визначаються в кожному конкретному випадку з огляду на обставини справи.

Статтею 9 Конституції України передбачено, що чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

На розширення цього положення Основного Закону в статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» зазначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) гарантовано, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

Порушення пункту першого статті 6 Конвенції констатував Європейський суд з прав людини у справі «Устименко проти України», заява № 32053/13.

Зокрема, Європейський суд з прав людини вказав, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов'язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (див. рішення у справі «Рябих проти Росії» (Ryabykh v. Russia), заява № 52854/99, пп. 51 і 52, ECHR 2003-X) (пункт 46 рішення).

Відповідно до сталої практики Європейського суду з прав людини вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави. Однією із таких підстав може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення у їхній справі. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження (mutatis mutandis, рішення у справі «Олександр Шевченко проти України» (974_256) (Aleksandr Shevchenko v. Ukraine), заява N 8371/02, п. 27, рішення від 26 квітня 2007 року та «Трух проти України» (Trukh v. Ukraine) (ухвала), заява N 50966/99, від 14 жовтня 2003 року).

У кожній справі національні суди мають перевіряти, чи підстави для поновлення строків для оскарження виправдовують втручання у принцип res judicata (принцип юридичної визначеності), коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів ні у часі, ні в підставах для поновлення строків (пункт 41 рішення у справі «Пономарьов проти України» (заява N 3236/03).

Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (пункт 42 рішення у справі «Пономарьов проти України» (заява N 3236/03).

Крім того, відповідно до рішення Європейського суду з прав людини від 25 липня 2002 року у справі за заявою № 48553/39 «Совтрансавто-Холдинг» проти України», а також згідно з рішенням Європейського суду з прав людини від 28 жовтня 1999 року у справі за заявою № 28342/95 «Брумареску проти Румунії» судом встановлено, що існує установча судова практика щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

При цьому необхідно враховувати, що десятиденний строк, що передбачений законом на подання апеляційної скарги має дисциплінувати учасників процесу у розумінні реалізації своїх процесуальних прав та обов'язків. Суди користуючись своїми дискреційними повноваженнями при вирішенні питання про поновлення строку на апеляційне оскарження в будь-якому випадку повинні обґрунтувати підстави за яких вони поновлюють такий строк. Безпідставне та необґрунтоване поновлення строку на апеляційне оскарження є порушенням прав інших учасників справи та порушенням одного із фундаментальних принципів res judicata, - принципу остаточності рішення.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 28 листопада 2018 року у справі № 757/9844/16-ц (касаційне провадження № 61-16497св18), у постанові Верховного Суду від 06 лютого 2019 року у справі № 629/4989/14-ц (касаційне провадження № 61-26398св18) та інших.

Повно та всебічно дослідивши обставини справи при вирішенні питання щодо відкриття апеляційного провадження у даній справі, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв'язку, зазначивши, що звертаючись 01 серпня 2017 року до апеляційного суду із апеляційною скаргою на рішення суду першої інстанції, ухвалене 03 липня 2017 року, ОСОБА_2 пропустив строк на апеляційне оскарження указаного рішення і установивши, що останнім не надано належних та допустимих доказів поважності пропуску такого строку, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для відкриття апеляційного провадження через невиконання останнім вимог процесуального закону та суду апеляційної інстанції.

Доводи касаційної скарги щодо наявності поважних причин для подання апеляційної скарги із порушенням визначеного законом строку апеляційного оскарження спростовуються матеріалами справи та обґрунтованими висновками суду апеляційної інстанції.

З урахуванням того, що зауваження до технічного запису судового засідання, щодо його відсутності під час проголошення вступної та резолютивної частини рішення районного суду, подані ОСОБА_2 тільки 13 вересня 2017 року, Верховний Суд вважає обґрунтованими висновки оскарженої останнім ухвали апеляційного суду Тернопільської області від 04 вересня 2017 року щодо ненадання скаржником доказів поважності пропуску строку на апеляційне оскарження станом на момент подання апеляційної скарги.

Безпідставними є також доводи касаційної скарги, що скаржник був позбавлений права на доступ до правосуддя та передбаченої законом можливості апеляційного оскарження рішення районного суду.

Згідно досліджених апеляційним судом матеріалів справи указане скаржником рішення районного суду було предметом апеляційного перегляду за апеляційною скаргою останнього.

Ухвалою апеляційного суду Тернопільської області від 04 жовтня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилено, а рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 03 липня 2017 року залишено без змін, що спростовує відповідні доводи касаційної скарги.

Щодо касаційної скарги ОСОБА_2 на ухвалу апеляційного суду Тернопільської області від 28 листопада 2017 року Верховний Суд виходить з наступного.

Відповідно до частин першої, другої статті 221 ЦПК України в редакції, чинній на момент подання ОСОБА_2 заяви про роз'яснення судового рішення,якщо рішення суду є незрозумілим для осіб, які брали участь у справі, або для державного виконавця, приватного виконавця, суд за їхньою заявою постановляє ухвалу, в якій роз'яснює своє рішення, не змінюючи при цьому його змісту. Подання заяви про роз'яснення рішення суду допускається, якщо воно ще не виконане або не закінчився строк, протягом якого рішення може бути пред'явлене до примусового виконання.

До заяви ОСОБА_2 про роз'яснення ухвали апеляційного суду Тернопільської області від 04 жовтня 2017 року заявником не додано доказів оплати судового збору.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 частини другої четвертої статті 4 Закону України «Про судовий збір» у відповідній редакції, заяви про роз'яснення судового рішення подані фізичною особою оплачується судовим збором у розмірі 0,2 прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Установивши, що під час подання заяви про роз'яснення судового рішення ОСОБА_2 не оплатив передбачений законом судовий збір за розгляд даного питання та не виконав вимог ухвали апеляційного суду Тернопільської області від 23 жовтня 2017 року, якою визначено суму необхідного до сплати судового збору у розмірі 320 грн та строк її оплати, суд апеляційної інстанції обґрунтовано указав, що указана заява про роз'яснення судового рішення не відповідає вимогам процесуального закону, у зв'язку із чим підлягає визнанню її неподаною та поверненню ОСОБА_2

Доводи касаційної скарги про відсутність необхідності сплати судового збору за подання заяви про роз'яснення судового рішення спростовуються зазначеними вище положеннями закону.

Доводи поданих ОСОБА_2 касаційних скарг в їх сукупності зводяться до незгоди із висновками апеляційного суду, невірного розуміння скаржником вимог чинного законодавства та власного тлумачення характеру спірних правовідносин. Такі доводи оцінені судом апеляційної інстанції та не знайшли свого підтвердження.

Згідно вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд.

Згідно абзацу 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30 січня

2003 року № 3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення у справах «Пономарьов проти України» та «Рябих проти Російської Федерації», у справі «Нєлюбін проти Російської Федерації») повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Доводи касаційних скарг не дають підстав для висновку, що оскаржені судові рішення постановлено без додержанням норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що, відповідно до положень статті 400 ЦПК України, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду.

Оскаржені судові рішення суду апеляційної інстанції містять вичерпні висновки, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення відповідних процесуальних питань, та обґрунтування щодо відповідних доводів сторін, що є складовою вимогою частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У зв'язку з наведеним колегія суддів вважає, що касаційні скарги слід залишити без задоволення, а оскаржувані рішення - без змін.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

З урахуванням викладеного та керуючись статтями 400, 409, 410, 415 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

П О С Т А Н О В И В:

Касаційні скарги ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Ухвалу апеляційного суду Тернопільської області від 04 вересня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Тернопільської області від 28 листопада 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді: А. О. Лесько

С.Ю. Мартєв

В. М. Сімоненко

С. П. Штелик