Справа №376/2315/16-ц
Апеляційне провадження №22-ц/824/1182/2019
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 січня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Журби С.О.,

суддів Таргоній Д.О., Приходька К.П.,

за участю секретаря Симоненко І.В.,

розглянувши цивільну справу за апеляційною скаргою акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Сквирського районного суду Київської області від 27 червня 2018 року у справі за позовом акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2016 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» звернувся до суду з вище зазначеним позовом, обґрунтовуючи його наступним:

02 серпня 2013 року між банком та ОСОБА_1 був укладений договір б/н, відповідно до умов якого остання отримала кредит в розмірі 300,00 грн. у вигляді встановлення кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків у розмірі 30.00% річних на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідач зобов'язання щодо повернення кредитних коштів за вказаним договором належним чином не виконала, у зв'язку з чим за кредитом утворилася заборгованість. Станом на 31 жовтня 2016 року загальна сума заборгованості становила 12745,84 грн., з яких: 296,35 гривень - заборгованість за кредитом; 8366,35 гривень - заборгованістьза відсотками; 3000,00 гривень - заборгованість за пенею та комісією; штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500,00 гривень - штраф (фіксована частина), 583,14 гривень - штраф (процентна складова). Зважаючи на наведене, просив суд стягнути з відповідача вказану заборгованість та судові витрати по справі.

Рішенням Сквирського районного суду Київської області від 27 червня 2018 року позов задоволений частково. Стягнуто із ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором в сумі 296,35 грн., в рахунок відшкодування понесених судових витрат - 32,11 грн. В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на незаконність та необґрунтованість судового рішення, порушення судом норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить змінити рішення суду, скасувавши його в частині відмови у стягненні заборгованості з процентів та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позову, в іншій частині рішення залишити без змін. Скаргу обґрунтовує тим, що суд не перевірив розрахунок заборгованості та доводи банку про те, що позичальник користувався грошовими коштами, виконував умови кредитного договору, частково сплачуючи заборгованість за договором, у тому числі відсотки, пеню та комісії, а отже визнав свої зобов'язання за угодою та розміри встановлених обов'язкових платежів. Основними вимогами банку є повернення наданих кредитних коштів та отримання відсотків за їх користування, і ця умова є істотним фактором при наданні кредитних коштів. В той же час суд відмовив у стягненні нарахувань за користування кредитними коштами взагалі, чим порушив вимоги ст. 1046 та 1048 ЦК України.

У відповідності до положень ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку, що підстави для його зміни чи скасування відсутні.

Відмовляючи у задоволенні позову в частині стягнення заявлених банком відсотків, пені, комісії та штрафу, суд першої інстанції виходив з того, що факт укладення між сторонами кредитного договору шляхом підписання відповідачем анкети-заяви на отримання кредитної картки не доведений. Відсутність підпису відповідача на умовах надання споживчого кредиту фактично надає можливість банку надавати умови у будь-якій редакції та стверджувати, що зазначені умови погоджені з відповідачем. Оскільки зазначені умови та правила не містять підпису відповідача, а позивач не надав до суду належних та допустимих доказів наявності між сторонами договірних відносин щодо нарахування відсотків за користування кредитом та штрафу, факт досягнення сторонами згоди з цього приводу також доведено не було.

Обґрунтовуючи свої вимоги банк зазначав, що сторони досягли згоди щодо усіх істотних умов договору шляхом підписання заяви-анкети, а умови та правила надання банківських послуг а також тарифи банку є загальнодоступною інформацією, яка розміщена у відділеннях банку та на офіційному сайті банку. В той же час суд не зміг погодитися з наведеною позицією банку, оскільки такі умови та правила, як і тарифи, не містять підпису позичальника, відтак неможливо з'ясувати, чи саме з цими умовами погоджувався позичальник при укладенні договору, відтак що саме ці умови та тарифи є складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору, і що саме їх мав на увазі відповідач, підписуючи заяву позичальника. Таку свою позицію суд першої інстанції такою кореспондував з правовою позицією, що міститься у постанові Верховного суду України від 22.03.2017 (справа № 6-2320цс16).

Зважаючи на викладене, суд першої інстанції прийшов до висновку про недоведеність посилань позивача на наявність підстав для стягнення з відповідача нарахованих йому за непідписаними умовами договору відсотків, пені, комісії та штрафу. В той же час, відповідач вчиняла дії щодо часткової сплати заборгованості за кредитним договором, що свідчить про визнання нею факту отримання кредитних коштів. Вважаючи доведеними посилання позивача на фактичне надання відповідачу кредитних коштів, суд стягнув з останнього заявлену банком заборгованість за тілом кредиту.

З наведеною позицією суду першої інстанції колегія суддів апеляційного суду погоджується в повній мірі.

Ст. 12 ЦПК України встановлено принцип змагальності сторін в цивільному процесі, який полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, прямо встановлених Законом. При цьому сторона самостійно несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Обов'язок доведення своєї позиції за допомогою належних та допустимих доказів міститься і в ст. 81 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За таких умов суд може приймати та покладати в основу рішення по справі лише ті обставини, які були доведені сторонами. При цьому сторона сама визначає обсяг та достатність доказів, що надає до суду, а витребування таких доказів судом самостійно без наявності передбачених законом підстав у чітко визначених випадках було б порушення принципу змагальності сторін в судовому процесі, що є неприпустимим.

З урахуванням наведених норм, саме позивач мав довести в ході розгляду справи обґрунтованість кожного свого посилання, зокрема й щодо обґрунтованості вимог про стягнення пені, комісії та штрафу в заявленому в позові розмірі та відповідності здійснених банком нарахувань за кожний період та по кожному виду такого нарахування, чого в даному випадку зроблено не було.

Стверджуючи про наявність підстав для нарахування комісії, пені та штрафів за кредитом, позивач обґрунтовував його відповіднимрозрахунком заборгованості по кредиту, проведеним у відповідності до умов і правил надання банківських послуг, та з врахуванням сплачених щомісячних платежів. При цьому ні зазначені правила, ні вказані умови кредитування не були підписані позичальником. Через відсутність підпису позичальника на вказаних документах неможливо встановити, чи саме з цими умовами та правилами відповідача було ознайомлено при подачі заяви про видачу кредитної карти. Таким чином зазначені Правила надання банківських послуг та умови кредитування не можуть вважатися частиною укладеного між сторонами договору, а їх положення не можуть регулювати взаємовідносини між сторонами у даному випадку. Дана правова позиція була висловлена Верховним Судом України в ряді постанов, зокрема у справі №6-16цс15. Інших підстав для нарахування заборгованості відповідача за комісіями, пенями та штрафами позивач до суду не представив, відтак його вимоги в цій частині є необґрунтованими та не можуть бути прийняті судом.

Не спростовують таких висновків й доводи апеляційної скарги, зазначена позиція не ґрунтується на положеннях закону. Не можуть бути прийняті судом в якості належних та допустимих доказів документи, додані апелянтом до апеляційної скарги. У відповідності до положень ст. 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи довів неможливість їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього.

Вказані докази не були представлені до суду першої інстанції, а апелянт не обґрунтовував наявності передбачених ст. 367 ЦПК України підстав для прийняття таких доказів в суді апеляційної інстанції. За таких умов представлені разом з апеляційною скаргою документи не можуть бути прийняті судом та враховуватися при вирішенні справи.

З урахуванням викладеного колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку про недоведеність та безпідставність вимог банку щодо стягнення з відповідача нарахованої за кредитом комісії, пені та штрафів, відтак підстав для зміни чи скасування рішення суду про відмову у задоволенні позову в даній частині не вбачає. В іншій частині рішення суду жодною із сторін не оскаржувалося.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Рішення Сквирського районного суду Київської області від 27 червня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий С.О. Журба

Судді: Д.О. Таргоній

К.П.Приходько