Постанова

Іменем України

27 березня 2019 року

м. Київ

справа № 639/10059/15-ц

провадження № 61-13713св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Черняк Ю. В. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідачі: ОСОБА_2, ОСОБА_3,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1, в інтересах якої діє адвокат Дмітрієва Ліна Михайлівна, на рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 20 травня 2016 року у складі судді Іванової І. В. та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 30 серпня 2016 року у складі колегії суддів: Довгаль А. П., Коваленко І. П., Коровіна С. Г.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_5 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою та зобов'язання вчинити певні дії.

Позовну заяву мотивовано тим, що на підставі договору купівлі-продажу від 27 березня 2004 року, укладеного між нею і ОСОБА_6, вона є власником житлового будинку НОМЕР_1 з надвірними спорудами, розташованого по АДРЕСА_1.

Користувачі суміжних земельних ділянок: ОСОБА_2 - по АДРЕСА_2 і ОСОБА_3 - по АДРЕСА_3, чинять їй перешкоди у користуванні земельною ділянкою.

Вказувала, що не може зробити ремонт стіни свого будинку з боку двору сусідів, оскільки вони не впускають її на свою земельну ділянку. Відповідачі встановили огорожу, частину якої приєднали до стіни її споруди та пошкодили її.

У жовтні 2004 року вона зверталася до Узгоджувальної комісії з розгляду суперечок суміжного землекористування Харківської міської ради, якою було встановлено, що має місце неспіввідношення конфігурації земельних ділянок, рекомендовано визначити фактичну площу та відновити межі ділянок відповідно до даних комунального підприємства «Харківське міське бюро технічної інвентаризації». Відповідачі відмовляються відновити межі, які визначені технічною документацією.

З урахуванням уточненої позовної заяви, позовні вимоги ОСОБА_1 пред'явлені до ОСОБА_2 та ОСОБА_3, про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою за адресою: АДРЕСА_1; зобов'язання ОСОБА_2 та ОСОБА_3 знести самовільно побудовану огорожу та відновити частину земельної ділянки в межах, яка визначена технічною документацією; стягнення з відповідачів 25 000 грн на відшкодування матеріальної шкоди в розмірі 25 000 грн; стягнення з відповідачів 25 000 грн на відшкодування моральної шкоди.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 20 травня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що під час розгляду справи позивач не довела наявність у неї права приватної власності на земельну ділянку, на якій знаходиться належний їй житловий будинок, та факт порушення відповідачами її прав.

Короткий зміст ухвали суду апеляційної інстанції

Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 30 серпня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено.

Рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 20 травня 2016 року залишено без змін.

Ухвалу апеляційного суду мотивовано тим, що суд першої інстанції повно та всебічно розглянув справу, надав усім доводам сторін належну правову оцінку, оцінив належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності та постановив законне, правильне по суті і справедливе рішення.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводів

У касаційній скарзі, поданій у вересні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_1, в інтересах якої діє ДмітрієваЛ. М., просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення по суті позову, обґрунтовуючи свою вимогу порушенням судами попередніх інстанцій норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій залишили поза увагою факт порушення відповідачами майнових прав ОСОБА_1 щодо належної їй на праві приватної власності земельної ділянки. Судом першої інстанції, незважаючи на наявність клопотання позивачки, не витребувано з архіву комунального підприємства «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» відомостей стосовно меж земельних ділянок сторін справи. Під час розгляду справи судами не дотримано передбачений статтею 10 ЦПК України 2004 року принцип змагальності сторін.

Короткий зміст позиції інших учасників справи

У відзиві на касаційну скаргу ОСОБА_2 заперечував проти її доводів, вважав їх необґрунтованими та такими, що не спростовують правильність висновків судів попередніх інстанцій. ОСОБА_1 не зазначено, в чому саме полягає неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права. По суті касаційна скарга містить формальні та не підтверджені належними доказами аргументи щодо фактів, які не впливають на правильність вирішення цього спору.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 вересня 2016 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1, в інтересах якої діє Дмітрієва Л. М.

Статтею 388 ЦПК України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набрав чинності 15 грудня 2017 року, визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Підпунктом 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У березні 2018 року цивільну справу № 639/10059/15-ц передано до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 11 квітня 2018 року справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою та зобов'язання вчинити певні дії призначено до судового розгляду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що згідно з договором купівлі-продажу від 27 березня 2004 року, посвідченим приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Бєсєдою О. Д. за реєстровим № 767 та зареєстрованим 16 квітня 2004 року в реєстрі прав власності на нерухоме майно, ОСОБА_1 є власником житлового будинку з надвірними спорудами, розташованого на земельній ділянці площею 511 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Житловий будинок АДРЕСА_1 належав продавцю ОСОБА_6 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданим П'ятою харківською державною нотаріальною конторою 24 вересня 2003 року за реєстровим № 5-421, зареєстрованим у державному комунальному підприємстві «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» 23 жовтня 2003 року за реєстровим № 69305, реєстраційний номер нерухомого майна - 2759748.

Відповідно до договору про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва жилого будинку від 10 грудня 1955 року земельна ділянка площею 511 кв. м по АДРЕСА_1 надавалась ОСОБА_8 у безстрокове користування під забудову житлового будинку.

Згідно з договором дарування від 29 березня 2006 року, посвідченим приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Жовнір Я. В., та згідно з витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 13 квітня 2006 року № 10385505 ОСОБА_3 є власницею 52/100 частини житлового будинку з надвірними спорудами по АДРЕСА_3.

Згідно з договором оренди землі від 26 травня 2009 року, укладеним між Харківською міською радою як орендодавцем, з однієї сторони, та ОСОБА_10 та ОСОБА_3 як орендарями, з другої сторони, останнім передана в оренду до 2057 року земельна ділянка загальною площею 0,0496 га, що розташована по АДРЕСА_3. До цього договору приєднано план цієї земельної ділянки з описом меж та таблиця ліній з визначенням їх довжини.

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Оцінка аргументів учасників справи та висновків судів першої й апеляційної інстанції

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частин першої, другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Статтею 213 ЦПК України 2004 року передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до пунктів 1-5 частини першої статті 214 ЦПК України 2004 року під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити.

Зазначеним вимогам закону оскаржувані судові рішення відповідають.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився і апеляційний суд, вважали безпідставними позовні вимоги ОСОБА_1, установивши, зокрема, що за договором купівлі-продажу від 27 березня 2004 року до позивача перейшло право власності лише на житловий будинок. Суди попередніх інстанцій дійшли такого висновку з огляду на відсутність у попереднього власника права власності та права користування щодо земельної ділянки, на якій знаходиться цей будинок.

З такими висновками колегія суддів у повному обсязі не погоджується.

Відповідно до положень статті 377 ЦК України (в редакції, чинній на момент укладення договору купівлі-продажу від 27 березня 2004 року) до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначений, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка є необхідною для їх обслуговування. Якщо житловий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, наданій у користування, то у разі їх відчуження до набувача переходить право користування тією частиною земельної ділянки, на якій вони розміщені, та частиною ділянки, яка необхідна для їх обслуговування.

Статтею 120 ЗК України (в редакції, чинній на момент укладення договору купівлі-продажу від 27 березня 2004 року) визначено, що при переході права власності на будівлю і споруду право власності на земельну ділянку або її частину може переходити на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди.

Згідно зі статтями 125, 126 ЗК України (в редакції, чинній на момент укладення договору купівлі-продажу від 27 березня 2004 року) право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації.

Таким чином, враховуючи, що підставою для будівництва житлового будинку по АДРЕСА_1 був договір про надання ОСОБА_8 в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва житлового будинку від 10 грудня 1955 року, позивачка за договором купівлі-продажу житлового будинку від 27 березня 2004 року набула майнові права на вказану земельну ділянку.

Суди попередніх інстанцій також не звернули уваги та не надали відповідної правової оцінки тому факту, що договір купівлі-продажу від 27 березня 2004 року містить відомості про розмір земельної ділянки, на якій знаходиться житловий будинок та господарські споруди.

Колегія суддів зауважує, що вирішенню питання про наявність перешкод щодо володіння та користування майном має передувати встановлення у особи відповідних майнових прав: право власності чи право користування.

Водночас зазначене вище не спростовує висновків судів про відсутність підстав для задоволення позову.

Предметом позову у цій справі є усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, зобов'язання вчинити певні дії та відшкодування майнової та моральної шкоди.

Як зазначено ОСОБА_1 у її позовній заяві, підставою звернення до суду за захистом свого права є обмеження відповідачами їй доступу до частини її житлового будинку, що унеможливлює виконання ремонтних будинку. Також указувала на самовільне приєднання відповідачем ОСОБА_2 паркану до її житлового будинку, що призвело до пошкодження його стіни.

Разом з тим позивачка всупереч вимогам статей 10, 60 ЦПК України 2004 року не надала суду належних та допустимих доказів на підтвердження зазначених фактів.

За відсутності доказів того, що відповідачі чинять перешкоди ОСОБА_1 у користуванні її майном, встановлення обставин щодо правового режиму належності їй цього майна правового значення для вирішення цього спору не мають, а вимоги про визнання права власності чи оскарження рішень, якими, на думку позивача, порушено встановлені межі її земельної ділянки, не є предметом розгляду справи.

За таких обставин посилання позивачки на положення статті 377 ЦК України щодо автоматичного набуття у власність земельної ділянки, необхідної для обслуговування житлового будинку та господарських споруд, які є її приватною власністю, висновків судів у цій справі не спростовують.

З урахуванням обставин справи, досліджених письмових доказів, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно з положеннями статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1, в інтересах якої діє Дмітрієва ЛінаМихайлівна, залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 20 травня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 30 серпня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Б. І. Гулько

Є. В. Синельников

Ю. В. Черняк