Ухвала

21 березня 2019 року

м. Київ

справа № 757/11079/18-ц

провадження № 61-4858 ск 19

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Хопти С. Ф. розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 20 серпня 2018 року та постанову Київського апеляційного суду від 07 лютого 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Печерського районного відділу державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві, ОСОБА_2 про визначення розміру заборгованості за аліментами,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про визначення розміру заборгованості за аліментами, який мотивував тим, що рішенням Апеляційного суду м. Києва від 28 вересня 2016 року стягнуто із нього на користь ОСОБА_2 на утримання дочки ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, аліменти в розмірі 1/3 частки з усіх видів заробітку (доходу). 14 березня 2017 року відкрито виконавче провадження № 53551018 щодо примусового виконання виконавчого листа, виданого на підставі вказаного рішення суду.

Вказував, що 11 грудня 2017 року він дізнався, що перебуває у реєстрі боржників щодо сплати аліментів. При ознайомленні із матеріалами виконавчого провадження виявив, що 15 лютого 2018 року державним виконавцем складено довідку-розрахунок заборгованості за аліментами за період з 05 травня по 31 грудня 2015 року, згідно з якою його борг складає 870 709 грн 90 коп.

Вважав вказаний розрахунок невірним, оскільки до суми його доходу помилково включені суми страхового відшкодування, а також не враховані грошові кошти в розмірі 20 тис. грн, отримані ОСОБА_2 у рахунок оплати аліментів, а саме: згідно з квитанціями від 23 вересня 2015 на суму 5 тис. грн, від 13 жовтня 2015 року на суму 5 тис. грн, від 01 листопада 2015 року на суму 5 тис. грн, від 01 грудня 2015 на суму 5 тис. грн. Крім цього, 22 травня 2015 року він сплатив ОСОБА_2 аліменти у розмірі 40 тис. доларів США, що в еквіваленті 846 800 грн. за встановленим Національним банком України курсом долара США до гривні. Отже, він сплатив за період травень-грудень 2015 року на 115 186 грн 77 коп. більше ніж повинен був сплатити.

У зв'язку із наведеним, позивач просив визначити суму грошових коштів у розмірі 40 тис. доларів США, що в еквіваленті 846 800 грн. за встановленим Національним банком України курсом долара США до гривні, які ОСОБА_2 отримала від нього 22 травня 2015 року, як аліменти на утримання дитини ОСОБА_3 за період із 05 травня по 31 грудня 2015 року; визначити відсутність у нього заборгованості зі сплати аліментів на утримання дитини ОСОБА_3 за період з 05 травня по 31 грудня 2015 року у виконавчому провадженні № 53551018 з примусового виконання виконавчого листа № 757/15356/15-ц, виданого Печерським районним судом м. Києва 01 березня 2017 року; визнати недійсним розрахунок заборгованості головного державного виконавця Печерського районного відділу державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві Кущ В. В. у виконавчому провадженні № 53551018 з примусового виконання виконавчого листа № 757/15356/15-ц, виданого Печерським районним судом м. Києва 01 березня 2017 року, про стягнення з нього на користь ОСОБА_2 аліментів щомісячно починаючи з 05 травня 2015 року у розмірі 1/4 частини від його заробітку (доходу), але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на утримання дитини, яким визначена сума його боргу за аліментами за період з 05 травня по 31 грудня 2015 року у розмірі 870 709 грн 90 коп., оформлений довідкою-розрахунком заборгованості від 15 лютого 2018 року.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 20 серпня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_1 до Печерського районного відділу державної виконавчої служби м. Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві, ОСОБА_2 про визначення розміру заборгованості за аліментами залишено без задоволення.

Постановою Київського апеляційного суду від 07 лютого 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 В залишено без задоволення. Рішення Печерського районного суду м. Києва від 20 серпня 2018 року залишено без змін.

У березні 2019 року до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 20 серпня 2018 року та постанову Київського апеляційного суду від 07 лютого 2019 року, у якій заявник, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить вказані судові рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким його позов задовольнити в повному обсязі.

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки вона подана на судові рішення, що не підлягають касаційному оскарженню, виходячи з наступних підстав.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, зазначених у цій же нормі ЦПК України.

Відповідно до пункту 2 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п'ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується станом на

1 січня календарного року, в якому подається скарга (частина дев'ята статті 19 ЦПК України).

У вказаній справі ціна позову становить 846 800 грн., яка станом на 1 січня 2019 року не перевищує п'ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (1 921 грн ? 500 = 960 500 грн).

Малозначна справа є такою в силу своїх властивостей, тому незалежно від того визнавав її такою суд першої чи апеляційної інстанції, ураховуючи, що частина шоста статті 19 ЦПК України розташована серед Загальних положень цього Кодексу, яка поширюється й на касаційне провадження, Верховний Суд вважає за можливе визнати цю справу малозначною.

При цьому Верховним Судом досліджено та взято до уваги: ціну позову, предмет позову, складність справи, значення справи для сторін і суспільства та незмінну судову практику у цій категорії справ.

Посилання у касаційній скарзі про те, що справа становить фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовної практики, значний суспільний інтерес та має для заявника виняткове значення є безпідставними й не спростовують визначення цієї справи як малозначної.

Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України

суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) Комітету Міністрів Ради Європи від 7 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

З урахуванням наведеного, ОСОБА_1 подав касаційну скаргу на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню, тому у відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити.

Керуючись статтею 129 Конституції України, статтею 19, частиною четвертою статті 274, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 20 серпня 2018 року та постанову Київського апеляційного суду від 07 лютого 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Печерського районного відділу державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві, ОСОБА_2 про визначення розміру заборгованості за аліментами відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявникові.

Ухвала суду касаційної інстанції оскарженню не підлягає.

Суддя С. Ф. Хопта