18.01.2019
Справа № 664/1676/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 січня 2019 року Цюрупинський районний суд

Херсонської області

у складі: судді Заславець Н.В.,

секретар судового засідання Степанова С.К.,

за участі: представника позивача ОСОБА_1, представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Олешки Олешківського району Херсонської області в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до фізичної особи - підприємця ОСОБА_4 про визнання незаконним і скасування наказу ФОП ОСОБА_4 про звільнення з роботи, поновлення на роботі та виплату заробітної плати за час вимушеного прогулу,-

в с т а н о в и в :

ОСОБА_3 02.08.2017 року звернувся до суду з позовом до фізичної особи - підприємця ОСОБА_4 про визнання незаконним і скасування наказу ФОП ОСОБА_4 від 16.03.2017 року про звільнення з роботи за трудовим договором від 03.08.2015 року з посади сторожа, про поновлення на роботі на займаній посаді та виплату заробітної плати за час вимушеного прогулу.

Ухвалою суду від 19,12.2017 року постановлено про розгляд цивільної справи у порядку спрощеного позовного провадження.

В судове засідання під час розгляду справи по суті позивач не зявився жодного разу. У позовній заяві зазначив, що з 03.08.2015 року на підставі трудового договору працював у ФОП ОСОБА_4, виконуючи обовязки сторожа. 13.03.2017 року ФОП ОСОБА_4 в телефонній розмові в усному порядку повідомив його про звільнення з роботи, мотивуючи звільнення підозрою у вчинені ним крадіжки ящика води з обєкта, який він охороняв, і наказав більше не зявлятися. Розрахунковий лист йому не було видано, обвинувачення у крадіжці вважає не обґрунтованим. З наказом про звільнення його не ознайомили і копію його не вручили. Трудову книжку при прийомі на роботі у нього не вимагали і при звільненні не видали. На письмовий запит про досудове врегулювання спору відповіді не отримав, за прохання надати довідку про щомісячний дохід отримав відмову. Також у позові зазначив, що він пропустив місячний строк звернення до суду, оскільки тривалий час лікувався амбулаторно та стаціонарно в Олешківській ЦРЛ. Тому просить визнати причини пропуску звернення до суду з поважними та поновити його.

Представник позивача ОСОБА_5 після ознайомлення з матеріалами справи в подальшому в судові засідання не зявлялася.

Представник позивача ОСОБА_1 на підтримання позову пояснила, що позивач працював за сумісництвом у відповідача на підставі договору від 03.08.2015 року. сторожем по охороні ТМЦ. Відповідач допустив грубі порушення трудового законодавства при звільнені ОСОБА_3, безпідставно обвинуватив його у вчиненні крадіжки ящика води, нічим це не підтверджуючи. Але ОСОБА_3 їй пояснив, що він навпаки, заніс до складу ящик води, який був не на звичному місці. І при цьому його звільнено з 09.03.2017 року, а акти вже було складено пізніше 13.03.2017 року та 16.03.2017 року. Трудову книжку він не отримав, спочатку уклали трудовий договір, а після цього забрали трудову книжку і не повернули. Хоча фактично повернули її лише у травні 2017 року. З приводу вчинення прогулу позивачем його представник пояснень не надала, вимоги щодо стягнення середнього заробітку не уточнила.

Відповідач ФОП ОСОБА_4 в судові засідання також не зявився, до суду представником відповідача ОСОБА_2 подано заперечення на позов, відповідно до якого ОСОБА_3 працював у ФОП ОСОБА_4 за сумісництвом на підставі трудового договору від 03.08.2015 року , а з 01.01.2017 року після істотних змін в умовах праці з 01.11.2016 року на підставі додаткової угоди до трудового договору. За вказаний проміжок часу позивача двічі було накладено дисциплінарні стягнення у вигляді доган. 13.03.2017 року ОСОБА_3, який мав працювати з 08-00 години по 18-00 годину, на роботу не зявився і про причини неявки не повідомив, про що менеджером підприємства ФОП ОСОБА_4 було подано доповідну записку та за участі трьох працівників складено акт про відсутність ОСОБА_3 на робочому місці. Цього ж дня ОСОБА_3 було направлено лист-попередження про надання документів на підтвердження поважності причин відсутності на робочому місці та попередження про звільнення за прогул у разі ненадання таких документів. 16.03.2017 року комісією було складено акт про ненадання пояснень про причини відсутності на роботі, на підставі чого 16.03.2017 року ФОП ОСОБА_4 було видано наказ про звільнення з посади сторожа за прогул на підставі п.4 ч.1 ст. 40 КЗпП України. Оскільки ОСОБА_3 не зявився на місце роботи, то вказаний наказ йому було зачитано по телефону, про що також було складено акт. В день звільнення ОСОБА_3 було перераховано на зарплатну картку заробітна плата за фактично відпрацьований час та компенсація за невикористану щорічну відпустку у розмірі 746,96 гривень. Також у запереченні заявлено про застосування строків давності з підстав того, що ОСОБА_3 13.03.2017 року на роботу не зявився без поважних причин, 16.03.2017 року був звільнений за прогул, від отримання наказу про звільнення відмовився, що підтверджено відповідними актами, а із позовною заявою до суду звернувся через 4,5 місяці після звільнення. Причини пропуску строку вважає неповажними.

Представник відповідача ОСОБА_2 в судовому засіданні на підтримання позиції відповідача зазначив, що позивач звільнений обґрунтовано через прогул, від отримання копії наказу про звільнення ухилився, про що комісією складено відповідні акти. Трудової книжки у роботодавця не було, оскільки позивач працював за сумісництвом, і трудова книжка знаходилася за основним місцем роботи. За час судового розгляду відповідач жодного разу в судові засідання для дачі пояснень по суті не зявився, неодноразово відкладав справу, і він подавав заяву про залишення позову без розгляду, тому у задоволенні позову просить відмовити з підстав пропуску звернення до суду з позовом, оскільки позивач хворів у липні 2017 року, а звільнений у березні 2017 року. Також просить стягнути з позивача судові витрати на правову допомогу у розмірі 8460,00 гривень та витрати на поїздки до суду, понесені відповідачем у розмірі в сумі 800,00 гривень, а всього стягнути 9260,00 гривень.

Заслухавши представників сторін та дослідивши письмові матеріали справи та оцінивши отримані докази, суд приходить до наступного.

Судом встановлено, що 03.08.2015 року між позивачем ОСОБА_3 та ФОП ОСОБА_4 було укладено трудовий договір, на підставі якого ОСОБА_3 працював сторожем у ФОП ОСОБА_6 а сумісництвом, 01.01.2017 року укладено додаткову угоду, якою внесено зміни до трудового договору у звязку із істотними змінами умов праці , зокрема встановлено робочий час з 08.00 години по 18-00 годину встановлено оплату праці у розмірі 19,50 гривень за годину робочого часу (а.с.38-40, 36). Відповідно до запису у трудовій книжці позивача, ОСОБА_3 з 01.09.2013 року працював у КЗ «Обласний авіаційно-технічний спортивний клуб» ХОР керівником гуртка, а з 02.03.2015 року переведений на посаду завідувача господарством(а.с.37). Відповідно до доповідної записки менеджера ОСОБА_7 на імя ФОП ОСОБА_4 від 13.032017 року - сторож ОСОБА_8 протягом робочого дня з 08 години по 18-88 годину був відсутній на робочому місці і про причини своєї відсутності відмовився надати пояснення (а.с.41). Відповідно до акта від 13.03.2017 року комісією у складі ФОП ОСОБА_4 менеджера ОСОБА_7 та комірника ОСОБА_9 складено Акт від 13.032017 року на підтвердження відсутності сторожа ОСОБА_3 на робочому місці 13.03.2017 року протягом усього робочого дня з 08-00 години до 18-00 години (а.с.42). Листом від 13.03.2017 року ОСОБА_3 попереджений про складання акту від 13.03.2017 року щодо його відсутності на роботі протягом всього робочого дня з пропозицією протягом трьох днів надати документи на підтвердження поважності причин його відсутності на робочому місці , з попередженням про звільнення за прогул відповідно до п.4 ст. 40 КЗпП України за ненадання таких підтверджень (а.с. 43). Відповідно до акту від 13.03.2017 року у складі цих же осіб і у їх присутності підтверджено, що 13.03.2017 року о 16-00 годині вказаний лист попередження про звільнення було зачитано ОСОБА_3 по телефону (а.с.44). Відповідно до акту від 16.03.2017 року сторож ОСОБА_3 не зявився і не налав поЯснень стосовно своєї відсутності на робочому місці 13.03.2017 року (а.с. 45). Відповідно до наказу №7 від 16.03.2017 року «Про припинення трудового договору» - ОСОБА_3 звільнено з посади сторожа за прогул без поважних причин відповідно до п.4 ст. 40 КЗпП України 09.03.2017 року, у якості підстави зазначено акт про відсутність на робочому місці від 13.03.2017 року, акт про ненадання пояснень відсутності на роботі від 16.03.2017 року із розпорядженням бухгалтерії провести остаточний розрахунок за фактично відпрацьований час та виплатити компенсацію за щорічну невикористану відпустку, за підписом ФОП ОСОБА_4, відомості про ознайомлення з наказом відсутні (а.с. 46). Відповідно до відомості №2 за березень 2017 року, довідки про доходи та розрахункового листа за березень 2017 року до виплати нараховано 1217,88 грн.( з яких 927,90 грн-зарплата, 342,90грн- компенсація за відпустку), яку здійснено (а.с.47-48,86). Відповідно до акта від 16.03.2017 року ОСОБА_3 відмовився поставити свій підпис про ознайомлення з наказом( розпорядженням) про звільнення за прогул, відмовився надати підтвердження причин своєї відсутності на роботі 13.03.2017 року та надати свій екземпляр трудового договору для здійснення запису про звільнення відмовився(а.с. 49).

Відповідно до трудового договору від 03.08.2015 року у п.15 зазначено, що трудовий договір розірвано 09.03.2017 року відповідно до п.4 ст. 40 КЗпП України ( за прогул без поважних причин)(а.с.38).

Згідно з п. 4 ч.1 ст.40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, може бути розірваний власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Відповідно до розяснень п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» з наступними змінами, при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п. 4 ст. 40 КЗпП, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин.

За змістом вказаної норми закону обов'язковою умовою для розірвання трудового договору є винні дії працівника, який без поважних причин допустив прогул. При цьому, позивачем не зазначено доказів на підтвердження поважності причин його відсутності на робочому місці, останній зазначає, що він був безпідставно обвинувачений у крадіжці. Разом з тим, підставою звільнення ОСОБА_3 з посади зазначено саме прогул. Жодних доказів на підтвердження позиції позивача не встановлено, і позивач у позові фактично визнав, що 13.03.2017 року він не був присутнім на роботі. Надані відповідачем копії актів, наказу, запис у трудовому договорі( п.15) свідчать також про те, що працівник дійсно 13.03.2017 року не був на робочому місці і відмовився надати докази на підтвердження поважності причин такої неявки. Останній також не надав суду особистих пояснень з цього приводу

Підставою для звільнення ОСОБА_3 з роботи стала доповідна записка, акти, проте позивач вважає, що його звільнення незаконне, тому і звернувся до суду із вказаним позовом.

Відповідно до ст. 148 КЗпП України, дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не враховуючи часу звільнення працівника від роботи у звязку з тимчасовою непрацездатністю або перебуванням його у відпустці.

Як встановлено судом, наказ про звільнення було видано через три дні після фіксування відсутності працівника на робочому місці без поважних причин.

Як вбачається із матеріалів справи, ОСОБА_3 подав позовну заяву з пропуском строку для звернення з позовом до суду, в обґрунтування причин пропуску строку зазначив, що він не отримав копію наказу № 7 від 16.03.2017 року про звільнення, не отримав трудову книжку, хоча її відповідачу він не надав і відмітка про його звільнення зроблена у трудовому договорі від 03.08.2015 року. При цьому позивач не надав доказів, коли саме йому стало відомо про його звільнення. В судове засіданні позивач для дачі пояснень не зявився, у позові зазначив, що про своє звільнення він дізнався 13.03.2017 року. Разом з тим, 13.03.2017 року він був повідомлений про майбутнє звільнення із наданням триденного строку для підтвердження поважності причин своєї неявки на роботу, а наказ про звільнення було видано 16.03.2017 року, про що, як вказав у запереченні відповідач з посиланням на складені комісією акти, - ОСОБА_3 був повідомлений саме 16.03.2017 року, однак ставити свої підписи в наказі та акті відмовився. Разом з тим, як вбачається з наказу №7, позивач звільнений з роботи з 09.03.2017 року. Такий же запис зроблено у в п.15 трудового договору сторін від 03.08.2015 року, на що суд послався вище. Причини зазначення саме такої дати звільнення за наявності актів про прогул від 13.03.2017 року та попередження про майбутнє звільнення, не відповідає фактичним обставинам справи. Ні відповідач, ні його представник щодо обґрунтування підстав звільнення ОСОБА_3 саме з 09.03.2017 року не зазначили.

У позові ОСОБА_3 зазначив, що на його письмові запити у травні та червні 2017 року про досудове врегулювання спору відповіді від відповідача не отримав, а на прохання надати довідку про щомісячний дохід отримав відмову. Разом з тим, копії листів, з якими ОСОБА_3 звертався до ФОП ОСОБА_4 в матеріалах справи відсутні, і під час судового розгляду справи вказані письмові матеріали до суду позивачем не надано.

Також позивач вказав на причину пропуску строку на звернення до суду його тривале амбулаторне та стаціонарне лікування в Олешківській ЦРЛ. Просить визнати причини пропуску строку звернення до суду поважними та поновити його. На підтвердження вказаного позивачем до позову долучено довідку від 14.12.2018 року без номеру її реєстрації, в якій зазначено, що ОСОБА_3 у березні 2017 року звертався до райполіклініки у звязку із захворюванням « гіпертонічна хвороба серця», потім був госпіталізований в терапевтичне відділення райлікарні(а.с.87). Також долучено копію лікарняного листа та копію епікризу, з якого встановлено, що ОСОБА_3 з 20.07.2017 року по 28.07.2017 року включно перебував на стаціонарному лікуванні в Олешківській ЦРЛ (а.с.4,7).

Аналізуючи надані письмові докази, суд не може прийняти як належний і допустимий доказ довідку від лікаря, датовану 14.12.2018 року(а.с.87), яка не містить точних даних щодо дати та періоду амбулаторного лікування ОСОБА_3, крім того, у довідці не зазначено повного діагнозу, довідка не зареєстрована у книзі видачі довідок Олешківської ЦРЛ і видана без посилання на конкретне джерело ( амбулаторну карту, медичну карту особи тощо). Також судом встановлено, що позивач постійно працює у КЗ «Обласний авіаційно-технічний спортивний клуб» ХОР, однак ніяких доказів того, що він також не працював і за основним місцем роботи у період з березня 2017 року по 20.07.2017 року

(хворів) до суду не надано. Тому суд приходить до висновку, що позивачем не надано належних і допустимих доказів, які стали б підставою для поновлення пропущеного строку. Факт того, що останній дійсно перебував на лікуванні у липні 2017 року, не може бути прийнято у якості доказу поважності причин такого пропуску, оскільки подія мала місце через понад чотири місця після звільнення. Тому позивачем пропущено строк звернення до суду з позовом з неповажних причин і для його поновлення суд підстав не вбачає.

Відповідно до статті 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Для звернення з позовами про поновлення на роботі встановлено місячний строк.

В цьому разі строк обчислюється з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки із записом про звільнення. Установлені статтею 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. Ці строки не перериваються і не зупиняються.

Відповідно до п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06 листопада 1992 року №9 встановлені статями 228, 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов'язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. Передбачений ст.233 КЗпП України місячний строк поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору.

Відповідно до статті 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки.

Разом з тим, якщо строк звернення до суду, установлений статтею 233 КЗпП України, пропущено без поважних причин, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог у зв'язку з пропуском зазначеного строку.

Суд встановив, що вимоги позивача є обґрунтованими лише в частині, яка стосується запису у договорі щодо дати звільнення, яка має бути вказана 13.03.2017 року, однак строк для пред'явлення позову, установлений статтею 233 КЗпП України, ним пропущено без поважних причин, оскільки про своє звільнення ОСОБА_3 дізнався 16.03.2017 року, про що свідчить відмова позивача від підпису в наказі відповідно до акту, складеного відповідачем та працівниками у складі трьох осіб про те, що позивач не зявився на роботу 13.03.2017 року і в подальшому від отримання копії наказу про його звільнення відмовився 16.03.2017 року, а з позовом про поновлення на роботі він звернувся до суду 02 серпня 2017 року, після спливу визначеного законом місячного строку звернення до суду.

Оскільки відсутні підстави для поновлення позивача на роботі, тому суд приходить до висновку про відмову в задоволенні інших позовних вимог, які є похідними від основної вимоги, зокрема це вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Разом з тим, відповідно до положень ст. 141 ЦПК України у звязку з відмовою у позові, суд вважає за можливе віднести на позивача судові витрати у справі, зокрема по сплаті судового збору у розмірі 768,40 гривень.

Крім цього, представником відповідача заявлено клопотання про стягнення витрат на надання правової допомоги у розмірі 8440,00 гривень та витрати на поїздки до суду у розмірі 800,00 гривень, понесених відповідачем, а всього просить стягнути витрати у розмірі 9260,00 гривень. При цьому представник відповідача зазначив, що діяв на підставі договору про надання правової допомоги № 21 від 01.10.2017 року, за квитанцією відповідач сплатив йому 9200, 00 гривень.

За консультацію з правового питання просить стягнути 673,00 гривень(1 година);

за ознайомлення з позовною заявою, зі змістом документів 1347,20 гривень (2 години);

за підготовку та подання до суду заперечення на позовну заяву 673,60 гривень (1 година);

за участь у судовому засіданні 24.10.2017 року 673,60 гривень (1година);

за участь у судовому засіданні 19.12.2017 року 704,80 гривень (1 година);

за участь у судовому засіданні 15.02.2018 року 704,80 гривень (1 година);

за участь у судовому засіданні 18.04.2018 року 704,80 гривень (1 година);

за участь у судовому засіданні 09.07.2018 року 736,40 гривень (1 година);

за участь у судовому засіданні 16.10.2018 року 736,40 гривень (1 година);

за участь у судовому засіданні 24.10.2018 року 736,40 гривень (1 година);

за участь у судовому засіданні 13.12.2018 року 768,40 гривень (1 година);

та стягнути вартість проїзду в сумі 800,00 гривень (8 засідань х 100,00 гривень (вартість проїзду), а всього 9200,00 гривень, розмір якого підтверджується попереднім (орієнтованим) розрахунком суми судових витрат, доданим представником відповідача до заяви щодо судових витрат (а.с. 79, 80).

При цьому, у справі за участі учасників справи було проведено 3 судові засідання: 13.12.2018 року (30 хвилин), 17.12.2018 року (54 хвилини) та 19.01.2019 року ( 1 година), 6 судових засідань були відкладені:

24.10.2017 року через неявку відповідача;

19.12.2017 року через неявку сторін за клопотанням позивача про відкладення;

15.02.2018 року через перебування судді у відпустці;

18.04.2018 року - через перебування позивача в лікарні;

09.07.2018 року - через неявку сторін;

24.10.2018 року через неявку представника позивача (а.с.76) заява позивача про відкладення у звязку зайнятістю його представника (а.с.77).

Частиною другою ст. 137 ЦПК України визначено порядок розподілу судових витрат на правничу допомогу адвоката, зокрема за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат : п. 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, повязану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

П.2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

3. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

4. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Пунктом 3.2 рішення Конституційного Суду від 30.09.2009 №23-рп/2009 передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, розяснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах, тощо. Вибір форми та субєкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими субєктами права.

Отже, з викладеного випливає, що до правової допомоги належать й консультації та розяснення з правових питань; складання заяв, скарг та інших документів правового характеру, представництво у судах тощо. Конституційний Суд зазначив і про те, що гарантування кожному права на правову допомогу в контексті ч.2 ст.3, ст.59 Конституції покладає на державу відповідні обовязки щодо забезпечення особи правовою допомогою належного рівня. Такі обовязки обумовлюють необхідність визначення в законах, інших правових актах порядку, умов і способів надання цієї допомоги. Проте не всі галузеві закони, зокрема процесуальні кодекси, містять приписи, спрямовані на реалізацію такого права, що може призвести до обмеження чи звуження змісту та обсягу права кожного на правову допомогу.

Закон, яким було визначено граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу ( №4991-УІ від 20.12.2011року) втратив чинність 15.12.2017 року.

При цьому склад та розмір витрат, повязаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, повязаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Представник відповідача проти покладення на позивача судових витрат заперечила.

Дослідивши, надані адвокатом докази на підтвердження витрат на правову допомогу, суд приходить до висновку, що не всі витрати обгрунтовані належним чином. Тому виходячи із положень, зазначених у рішенні Конституційного Суду, положень ст. 137 ЦПК України. суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача обумовлені договором витрати на вивчення і збір документів та консультацію, складання цивільного позову та його підготовка до суду( всього 3 години з урахуванням обєму матеріалів), а також витрати на надання правової допомоги шляхом участі адвоката безпосередньо у трьох судових засіданнях та стягнути з відповідача 3937,80 гривень (за консультацію з правового питання 673,00 гривень, (1 година), за ознайомлення з позовною заявою, зі змістом документів складання цивільного позову та його підготовка до суду - 1347,20 гривень (2 години); за участь у судових засіданнях пропорційно їх тривалості 13.12.2018 року в розмірі 673,60 гривень, 17.12.2018 року - 384,20 гривень та 19.01.2019 року 768,40 гривень.

Стосовно витраченої представником відповідача 1 години на підготовку та подання до суду заперечення на позовну заяву (об'ємом 3 сторінки, з яких мотивування по суті вимог займає 1 сторінку) вартість яких визначена у розмірі 673,60 гривень, суд вважає неспівмірними зі складністю справи та обсягом наданих представником відповідача послуг, а відтак необґрунтованою вимогою, оскільки 2 годин достатньо для ознайомлення з позовною заявою, зі змістом документів та підготовку та подання до суду заперечення на позовну заяву.

Належні докази понесення представником відповідача витрат у розмірі 800,00 грн. на проїзд з м. Херсона до м. Олешки (8 судових засідань х 100,00 гривень вартості проїзду) суду не надані. Тому в цій частині понесення витрат не доведено і підстав для їх стягнення суд не вбачає. Також суд не вбачає підстав для відшкодування витрат за ті судові засідання, які не відбулися, що підтверджено довідками та заявами учасників справи, а також довідкою про перебування судді у нарадчій кімнаті, коли сторони були повідомлені завчасно і до суду не зявилися.

Керуючись ст. ст. 4, 12, 13, 141, 137, 223, 229, 259, 263-265 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

У задоволені позову ОСОБА_3 до фізичної особи - підприємця ОСОБА_4 про визнання незаконним і скасування наказу ФОП ОСОБА_4 про звільнення з роботи, поновлення на роботі та виплату заробітної плати за час вимушеного прогулу відмовити за пропуском строку звернення до суду.

Стягнути із ОСОБА_3 в дохід держави судовий збір у розмірі 768,40 гривень.

Стягнути із ОСОБА_3 на користь фізичної особи - підприємця ОСОБА_4 судові витрати у справі в сумі 3937,80 гривень.

На рішення може бути подано апеляційну скаргу до Херсонського апеляційного суду через Цюрупинський районний суд Херсонської області протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення суду. Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач ОСОБА_3, зареєстрований і проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1, РНОКПП НОМЕР_1.

Відповідач: Фізична особа - підприємець ОСОБА_4, зареєстрований і проживає за адресою: м. Херсон, вул. 14-а Східна, №45, ідентифікаційний номер НОМЕР_2.

Суддя: підпис ОСОБА_10

Згідно з оригіналом.

Суддя Заславець Н.В.