Постанова

Іменем України

03 квітня 2019 року

м. Київ

справа № 127/16136/13-ц

провадження № 61-15905св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О. (суддя-доповідач), Мартєва С. Ю., СімоненкоВ. М.,

Штелик С. П.,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Апеляційного суду Вінницької області від

24 травня 2017 року у складі колегії суддів: Голота Л. О., Зайцев А. Ю., Рибчинський В. П.,

учасники справи:

позивач-відповідач - ОСОБА_5,

відповідач - ОСОБА_4,

відповідач-позивач - ОСОБА_6,

ВСТАНОВИВ:

ІСТОРІЯ СПРАВИ

У липні 2013 року ОСОБА_5 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_6 про стягнення суми боргу.

Позовна заява мотивована тим, що 04 червня 2011 року позивач позичила своїй сестрі ОСОБА_4 кошти у розмірі 20 000,00 доларів США на строк до 31 грудня 2012 року для придбання квартири АДРЕСА_1, про що остання написала розписку. Однак у визначений в розписці строк кошти їй не повернула. Вказує, що на час отримання коштів та написання розписки ОСОБА_4 перебувала у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_6, тому вказані грошові кошти були витрачені на потреби сім'ї, зокрема придбання вказаної вище квартири, яка є спільною сумісною власністю відповідачів.

У зв'язку з викладеним позивач просила стягнути солідарно з відповідачів на її користь заборгованість за договором позики від 04 червня 2011 року у розмірі 20 000,00 доларів США та 3 % річних з 01 січня до 04 червня 2013 року у розмірі 304,11 доларів США, що разом еквівалентно 162 290,75 грн.

У вересні 2013 року ОСОБА_6 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_5 про визнання договору позики від 04 червня 2011 року недійсним.

Зустрічна позовна заява мотивована тим, щопозивач за зустрічним позовом не знав про отримання його дружиною ОСОБА_4 у ОСОБА_5 04 червня

2011 року позики у розмірі 20 000,00 доларів США, згоди на отримання вказаних коштів він не давав, а сама позика була використана його дружиною не в інтересах сім'ї.

У зв'язку з викладеним позивач просив визнати недійсним договір позики від

04 червня 2011 року, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_5

КОРОТКИЙ ЗМІСТ СУДОВИХ РІШЕНЬ

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 04 листопада

2013 року позов ОСОБА_5 задоволено частково.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_4, ОСОБА_6 на користь ОСОБА_5 заборгованість в розмірі 20 303,40 доларів США, що еквівалентно 162 224,16 грн.

У задоволенні іншої частини позову ОСОБА_5 відмовлено.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_6 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_4 взяла у

ОСОБА_5 кошти в борг на потреби сім'ї, що є підставою для солідарного стягнення заборгованості за договором позики з неї та її чоловіка, який був обізнаний про використання цих коштів в інтересах сім'ї для придбання квартири, тому підстав для визнання оспорюваного договору позики недійсним немає.

Справа неодноразово переглядалась судами апеляційної та касаційної інстанцій.

Остаточним рішенням Апеляційного суду Вінницької області від 24 травня

2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_6 задоволено частково, рішення суду першої інстанції від 04 листопада 2013 року в частині задоволення позову ОСОБА_5 скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення.

Позов ОСОБА_5 доОСОБА_4, ОСОБА_6 про стягнення суми боргу задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 борг за договором позики від

04 червня 2011 року станом на 04 листопада 2013 року в розмірі 162 224,16 грн, а також судовий збір в розмірі 1 737, 60 грн.

У задоволенні позову ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про стягнення боргу за договором позики відмовлено.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що факт витрачання отриманих ОСОБА_4 коштів в інтересах сім'ї не підтверджений належними та допустимими доказами, тому договір позики від 04 червня 2011 року не може обов'язку для відповідача ОСОБА_6 як другого з подружжя.Відповідач

ОСОБА_4, яка уклала договір позики, і не оспорює його, має відповідати за первісним позовом, оскільки підстав для покладення на ОСОБА_6 солідарного з нею обов'язку, чи пропорційного стягнення заборгованості по справі немає. Заборгованість ОСОБА_4 перед ОСОБА_5 згідно розписки становить 20 000,00 доларів США, що станом на 04 листопада 2013 року (день ухвалення рішення судом першої інстанції) еквівалентно 159 800,00 грн, та 3% річних на суму боргу за період прострочення виконання зобов'язання з 01 січня до 04 червня 2013 року становить 303,40 доларів США, що станом на 04 листопада 2013 року еквівалентно 2 424,16 грн. Загальний борг складає 162 224,16 грн.

КОРОТКИЙ ЗМІСТ ВИМОГ КАСАЦІЙНОЇ СКАРГИ

У касаційній скарзі ОСОБА_4 посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуальногоправа, просила скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції, скасовуючи законне та обґрунтоване рішення суду першої інстанції, не надав належної правової оцінки її доводам стосовно того, що отримані нею в позику кошти були витрачені на потреби сім'ї, а саме придбання квартири, яка є їх спільною сумісною власністю. Також вказує, що ця справа неодноразово переглядалась Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ, який скасовуючи попереднє рішення апеляційного суду і направляючи справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, зазначив, що суду необхідно було перевірити, чи були витрачені кошти в інтересах сім'ї, а саме на придбання квартири. Однак суд апеляційної інстанції в порушення вимог статтей 214, 315, 338 ЦПК України 2004 року не виконав вказівок суду касаційної інстанції, зокрема не надав законного та обґрунтованого мотивування всім доводам сторін у справі, що є обов'язковим елементом справедливого судового рішення. Зокрема вказує, що суд не з'ясував, де вони отримали кошти у розмірі 34 500,00 доларів США на придбання двокімнатної квартири АДРЕСА_1, оскільки саме таку суму вона передала попередньому власнику квартири за день до укладення договору позики. Також вказує, що суд апеляційної інстанції взяв до уваги розписку, написану її чоловіком ОСОБА_6, про отримання ним у ОСОБА_7 30 травня 2011 року, яка проживає за кордоном, в позику коштів на придбання їх спільної квартири, не з'ясувавши при цьому обставин походження цієї розписки, зокрема: чи перетинала ОСОБА_7 в травні 2011 року кордон України; яку суму коштів вона задекларувала при перетині державного (митного) кордону; не з'ясував чи повернув її чоловік отримані в позику кошти ОСОБА_7, оскільки станом на травень 2017 року ОСОБА_7 не пред'являла ні до її, ні до її чоловіка жодних претензій з приводу повернення позичених коштів. На її думку, рішення суду апеляційної інстанції побудоване на надуманих обставинах справи, оскільки цей суд не бажав уважно вивчати, досліджувати та належно оцінювати наявні в матеріалах справи докази, які судом першої інстанції були досліджені та ним була надана правильна оцінка.

АРГУМЕНТИ ІНШИХ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Заперечення на касаційну скаргу до суду не надходили.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Перевіривши доводи касаційної скарги та дослідивши матеріали справи, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Суди встановили, що 22 листопада 2005 року ОСОБА_6 та ОСОБА_4 зареєстрували шлюб. Після реєстрації шлюбу подружжя взяло прізвище дружини - ОСОБА_6 (а. с. 9 том 1).

30 травня 2011 року ОСОБА_6 власноруч написав розписку про те, що позичив у своєї рідної сестри ОСОБА_7 кошти в розмірі 11 000,00 доларів США та

5 550,00 англійських фунтів стерлінгів, що еквівалентні 9 000,00 доларів США на потреби своєї сім'ї, а саме на купівлю двокімнатної квартири, розташованої на АДРЕСА_2. Вказані кошти зобов'язався повернути до 31 грудня 2013 року (а. с. 97 том 1).

03 червня 2011 року ОСОБА_9 склав розписку про те, що отримав аванс за нерухоме майно (двокімнатна квартира, розташована на АДРЕСА_1) у розмірі 34 500,00 доларів США від ОСОБА_4 (а. с. 45том 1).

04 червня 2011 року ОСОБА_4 позичила у своєї сестри ОСОБА_5 кошти в розмірі 20 000,00 доларів США на потреби своєї сім'ї, а саме: на придбання двокімнатної квартири. Кошти зобов'язувалась повернути повністю 31 грудня 2012 року (а. с. 7 том 1).

06 липня 2011 року між ОСОБА_9 та ОСОБА_4 було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1.

З умов договору купівлі-продажу встановлено, що придбання квартири вчинено за письмовою згодою чоловіка ОСОБА_4 - ОСОБА_6 За домовленістю сторін продаж квартири вчинено за 40 470,00 грн, які Продавець отримав від Покупця повністю до підписання договору (а. с. 41-42 том 1). На час укладення цього договору сума продажу становила еквівалент 5 076,33 доларів США.

20 серпня 2013 року на підставі рішення Вінницького міського суду від 07 серпня 2013 року шлюб між ОСОБА_6 та ОСОБА_4 розірвано (а. с. 52 том 1).

На день розгляду справи кошти за розпискою від 04 червня 2011 року

ОСОБА_5 не повернуто.

Також під час неодноразових судових засідань ОСОБА_4 стверджувала, що спірна квартира була придбана нею у період шлюбу за кошти, які вона позичила у своєї сестри ОСОБА_5 - 20 000,00 доларів США, та 15 000,00 доларів США - які надали подружжю їхні батьки. ОСОБА_6 стверджував, що спірна квартира придбана у період шлюбу за кошти, які надали їм батьки - 15 000,00 доларів США, та 11 000,00 доларів США і 5 500,00 фунтів (всього 20 000,00 доларів США), які йому позичила його сестра ОСОБА_7, яка проживає в Англії.

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша статті 1049 ЦК України).

Відповідно до частин другої, четвертої статті 65 СК України при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

Отже, об'єктом права спільної сумісної власності подружжя є як предмети матеріального світу, так і майнові права та обов'язки. Договір, укладений одним із подружжя, створює обов'язки для другого з подружжя в разі, якщо його було укладено в інтересах сім'ї, а одержане за цим договором майно фактично використано на задоволення потреб сім'ї.

Судом апеляційної інстанції встановлено та це підтверджується матеріалами справи, що аванс у розмірі 34 500,00 доларів США продавець квартири на АДРЕСА_1 ОСОБА_9 отримав від

ОСОБА_4 за день до отримання позики та написання нею розписки від

04 червня 2011 року.

Доказів наявності у ОСОБА_5 суми коштів у розмірі 20 000,00 доларів США станом на 04 червня 2011 року судом апеляційної інстанції не встановлено, оскільки з наявного у матеріалах справи договору купівлі-продажу від 31 травня 2011 року вбачається, що за продаж своєї квартири за адресою: АДРЕСА_3 ОСОБА_5 отримала суму в розмірі 45 935,00 грн (на час укладення договору еквіваленто 5 695,30 доларів США).

Надавши оцінку наявним у справі доказам у відповідності зі статтею 212 ЦПК України 2004 року та тій обставині, що письмова згода ОСОБА_6 на отримання позики відсутня, апеляційний суд дійшов правильного висновку щодо недоведеності факту отримання ОСОБА_4 коштів за договором позики від 04 червня 2011 року саме в інтересах сім'ї.

Таким чином суд апеляційної інстанцій дійшов правильного висновку стосовно того, що ОСОБА_4 не надала належних та допустимих доказів на підтвердження того, що вказаний договір позики нею було укладено в інтересах сім'ї, тому він не може створювати жодних обов'язків для відповідача ОСОБА_6 як другого з подружжя.

Оскільки, ОСОБА_4, яка уклала договір позики, не оспорює його, то вона має особисто відповідати за позовом ОСОБА_5, так як підстави для покладення на ОСОБА_6 солідарного з нею обов'язку, чи пропорційного стягнення заборгованості у справі немає.

Доводи касаційної скарги були предметом неодноразових судових розглядів та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при дослідженні судом апеляційної інстанції встановлених обставин були дотримані норми матеріального та процесуального права. Доводи, наведені в касаційній скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди з висновком апеляційного суду. Відповідно до статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Таким чином суд апеляційної інстанції, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, правильно визначився із характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

ВИСНОВКИ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ КАСАЦІЙНОЇ СКАРГИ

Згідно частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду апеляційної інстанції залишити без змін.

Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Вінницької області від 24 травня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий СуддіВ. С. Висоцька А. О. Лесько С. Ю. Мартєв В. М. Сімоненко С. П. Штелик