АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/460/19Головуючий по 1 інстанції - Корман О.В.
Категорія: 304090000 Доповідач в апеляційній інстанції - Нерушак Л.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 квітня 2019 року Апеляційний суд Черкаської області в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

Головуючого Нерушак Л.В.

Суддів Бородійчука В.Г., Василенко Л.І.

за участю секретаря Анкудінова О.І.

учасники справи:

позивач - АТ КБ «Приватбанк»;

відповідач - ОСОБА_3;

особа, яка подає апеляційну скаргу - АТ КБ «Приватбанк»;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» на рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 17 грудня 2018 року, постановлене під головуванням судді Кормана О.В. в Уманському міськрайонному суді 17 грудня 2018 року, у справі за позовом Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості, - :

в с т а н о в и в :

13.09.2018 року Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» звернувся в суд з позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості.

В обгрунтування позовних вимог банк посилається, що згідно укладеного договору № б/н від 27 травня 2013 року ОСОБА_3 отримав кредит у розмірі 300,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. У зв'язку з порушенням зобов'язань за кредитним договором відповідач ОСОБА_3 станом на 08.07.2018 року має заборгованість 12448,28 грн. На даний час відповідач продовжує ухилятись від виконання зобов'язання і заборгованість за договором не погашає, що є порушенням законних прав АТ КБ «Приватбанк».

Тому АТ КБ «Приватбанк» звернувся до суду з даним позовом та просить суд стягнути з ОСОБА_3 на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованість у розмірі 12448,28 грн. за кредитним договором № б/н від 27.05.2013 року, яка складається з наступного: 82,02 - тіло кредиту; 2719,70 грн. - нараховано відсотків за користування кредитом; 8577,59 грн. - нараховано пені; 500,00 грн. - штраф (фіксована частина); 568,97 грн. - штраф (процентна складова).

Рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 17 грудня 2018 року у задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості - відмовлено повністю.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, АТ КБ «Приватбанк» оскаржив рішення суду в апеляційному порядку, подавши апеляційну скаргу. В обгрунтування апеляційної скарги банк зазначає, що рішення суду першої інстанції винесене з порушенням норм матеріального і процесуального права, недостатньо повно досліджені письмові докази та дійсні обставини справи, що мають значення для справи, а тому ухвалено необгрунтоване, незаконне рішення суду. В апеляційній скарзі зазначається, що представник позивача не брав участь у судовому засіданні в суді першої інстанції, його явка не була визнана обов`язковою, а суд першої інстанції в порушення норм ст. 12 ЦПК України не роз`яснив позивачеві його право щодо надання додаткових доказів на підтвердження позовних вимог, а тому позивачем не було надано до суду першої інстанції додаткові докази на підтвердження позовних вимог, та вказані докази позивач змушений подавати до апеляційної скарги. Таким чином, скаржник зазначає, що рішення суду першої інстанції щодо безпідставності вимог позивача, грунтується на припущеннях, що заборонено ч. 6 ст. 81 ЦПК України.

АТ КБ «Приватбанк» просить скасувати рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 17 грудня 2018 року по справі № 705/3911/18 та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги АТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості задовольнити в повному обсязі.

Відзив на апеляційну скаргу до Апеляційного суду Черкаської області не надходив.

Відповідно до п. 8 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Справа підлягає розгляду апеляційному суду Черкаської області та розглядається у загальному порядку з повідомленням та участю сторін, які викликались у судове засідання.

Відповідач в судове засідання не з'явився, про день та час розгляду справи повідомлявся, однак судові повістки повертались по закінченню терміну зберігання за місцем проживання відповідача, тому судом переносився розгляд справи та згідно оголошення на сайті суду повідомлялось про розгляд справи за участі відповідача.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення представника позивача, який з'явився в судове засідання, вивчивши та обговоривши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Статтею 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно до ст. 263 ЦПК України законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вирішуючи спір та ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог банку про стягнення заборгованості, суд першої інстанції виходив із недоведеності позивачем заявлених позовних вимог, посилаючись, що анкета-заява, копія якої додано позивачем до позовної заяви не містить посилань на розмір кредиту, умови користування кредитом та його погашення, порядок нарахування та сплати відсотків за користування кредитом, порядок нарахування та сплати штрафу і пені за невиконання умов договору. Суд вказав, що позивач не підтвердив доказами, що на момент підписання анкети - заяви від 27.05. 2013 року відповідач був ознайомлений саме із цими тарифами обслуговування кредитних карт « Універсальна» та тими Умовами та правилами надання банківських послуг Приватбанку, витяги з яких долучено до позовної заяви.

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає висновки такими, що відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено обов`язок сторін доводити ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов'язків має право на справедливий судовий розгляд.

Однією з основних засад судочинства, визначених п.8 ч.3 ст. 129 Конституції України є забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду.

Звертаючись до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором № б/н від 27 травня 2013 року, АТ КБ «Приватбанк» на підтвердження своїх вимог надав анкету-заяву ОСОБА_3 про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг ПАТ КБ «Приватбанк» 27 травня 2013 року, в якій зазначено особисту інформацію відповідача ОСОБА_3: а саме: прізвище, ім'я, по-батькові, серію та номер паспорта, адресу проживання. Проте, дана заява не містить відомостей, що ОСОБА_3 не лише ознайомився з її змістом, а й отримав ці умови та правила, з якими він погодився, про що має бути зазначено в документі.

За відсутності у сторони цих стандартних умов та правил банку, які є невід'ємною частиною договору, оскільки містять його істотні умови, які в заяві-анкеті не викладені, сторона не має можливості свідомо здійснити своє волевиявлення при укладенні договору та дотримуватися його умов, тобто визначити свою поведінку за цими правилами, що є необхідною умовою для вільного волевиявлення особи при укладенні правочину, передбаченого ч. 3 ст. 203 ЦК України.

Також в анкеті заяві зазначено, що, ознайомившись з Умовами та правилами надання банківських послуг, тарифами банку, позичальник просить надати перераховані нижче послуги: платіжна картка «Універсальна», зарплатна картка, картка «Gold», пенсійна картка, ощадкнижка (депозит), дебетова особиста книжка та ідентифікація з паспортом.

ОСОБА_3 згідно до проставленої ним відмітки обрано послугу ідентифікація з паспортом, однак у бланку анкети-заяви в порушення вимог її заповнення та оформлення, останнім не заповнена графа кредитного ліміту, що унеможливлює встановлення обставини дійсних намірів відповідача щодо отримання відповідної визначеної суми коштів.

В матеріалах справи міститься довідка, яка надана позивачем, в якій зазначається, що відповідач ОСОБА_3 отримав кредитну картку за номером НОМЕР_1, яка мала строк до останнього дня березня 2017 року, після закінчення строку дії картки відповідач отримав картку НОМЕР_2.

Однак, у приведеній анкеті-заяві відсутня графа, що клієнт ОСОБА_3 отримав карту НОМЕР_1 та ПІН-код до неї, яка крім того має бути скріплена підписом позичальника. Також відсутні дані й про отримання ОСОБА_3 картки і підстави, на яких вона видавалась позичальнику, та згідно умов на яких останній повинний був діяти і обслуговуватись.

Твердження банку про те, що ОСОБА_3 27 травня 2013 року отримав банківську картку, яка періодично перевипускалась, а строк дії договору відповідно пролонговувався з поповненням карткового рахунку новими сумами кредитного ліміту є недоведеними, оскільки матеріали справи не містять даних про те, що відповідач отримував від позивача картки та «ПІН-коди» до них.

Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов'язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно з ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно до ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди (стаття 638 ЦК України ).

Умови та правила надання банківських послуг повинні містити підпис позичальника, та саме з цього моменту такі умови є складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору.

Аналогічна позиція висловлена в правових висновках, що викладені в ухвалах Верховного Суду України від 22 березня 2017 року (6-2320цс16) та постанові Верховного Суду від 30 січня 2018 року (№ 61-787св18).

Доданий до позовної заяви розрахунок заборгованості за договором № б/н від 27 травня 2013 року, який розділений на дві частини, а саме станом на 31.05.2015 року (а.с.5), та 08.07.2018 року (а.с. 6-7) без зазначення початкової дати виникнення заборгованості, а остання становить нараховане тіло кредиту - 82,02 грн., відсотки - 2719,70 грн., нарахована пеня - 8577,59 грн., загальна заборгованість за наданим кредитом становить 11379,31 грн., заборгованість по судовим штрафам 1068,97 грн. (а.с.7).

Даний розрахунок є аналітичним документом банку, складеним в односторонньому порядку, що не був погоджений з відповідачем, тому не є безспірним доказом існування між сторонами договірних відносин та розміру боргу у визначеному банком розмірі.

В розумінні ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати обов'язкові реквізити, а саме назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Аналогічні вимоги до первинних документів визначені також в Положенні про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року № 254, чинному на момент вчинення відповідних правочинів або виникнення відповідних прав та обов'язків, а також в Положенні про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України від 07.07.2018, чинного на час звернення до суду з позовом.

Первинні документи мають бути складені під час здійснення операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення в паперовій та/або в електронній формі (пункт 4.3. Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року № 254, в редакції, чинній на момент вчинення відповідних правочинів або виникнення відповідних прав та обов'язків).

Первинні документи, які не містять обов'язкових реквізитів, є недійсними і не можуть бути підставою для бухгалтерського обліку (п. 51 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, чинного на час звернення до суду з позовом).

Враховуючи викладене, розрахунок заборгованості, наданий позивачем, не є первинним документом, оскільки не відповідає наведеним вимогам.

Виходячи зі змісту ст. 22 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», документами, які можуть підтвердити факт проведення розрахункових операцій, є такі види розрахункових документів, платіжне доручення; платіжна вимога-доручення; розрахунковий чек; платіжна вимога; меморіальний ордер.

Згідно п. 17.1 ст. 17 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» обов'язкові реквізити електронних та паперових документів на переказ, особливості їх оформлення, оброблення та захисту встановлюються нормативно-правовими актами НБУ. Постановою Національного банку № 22 від 21 січня 2004 року встановлені вимоги до оформлення вищезазначених розрахункових документів.

ПАТ КБ «Приватбанк» під час розгляду справи в суді першої інстанції не надав суду належним чином оформлений розрахунковий документ, який підтверджує факт видачі/ перерахування кредитних коштів, та згідно якого можна було б встановити суму, яку позивач надав/перерахував відповідачу згідно заяви б/н від 27 травня 2013 року та встановити рахунок, на який були перераховані вищезазначені кредитні кошти.

Згідно ст. 1 Закону України «Про платіжні системи» платіжна картка - електронний платіжний засіб у вигляді емітованої в установленому законодавством порядку пластикової чи іншого виду картки, що використовується для лініювання переказу коштів з рахунку платника або з відповідного рахунку банку з метою оплати вартості товарів і послуг, перерахування коштів зі своїх рахунків на рахунки інших осіб, отримання коштів у готівковій формі в касах банків через банківські автомати, а також здійснення інших операцій, передбачених відповідним договором.

Тобто, з урахуванням вищевикладеного, вбачається, що використання платіжної картки можливе лише за наявності відкритого рахунку.

Посилання скаржника в апеляційній скарзі на те, що підписання заяви-анкети позичальником є приєднання до запропонованих банком Умов та правил надання банківських послуг, оскільки заява є невід'ємною частиною кредитного договору та визнання відповідачем факту підписання заяви і отримання кредитної картки є безпідставними, оскільки із підписаної анкети-заяви не вбачається, який кредитний ліміт за платіжною карткою установлений позичальнику, що унеможливлює встановлення обставин дійсних намірів відповідача щодо отримання відповідної визначеної суми коштів.

Відповідно до змісту ч. 1 ст. 1050 ЦК України з урахуванням ст. ст. 526, 527, 530 ЦК України, банк повинен довести надання позичальникові грошових коштів у розмірі та, відповідно, на умовах встановлених договором.

Однак банком це зроблено не було, внаслідок чого колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що в матеріалах справи відсутні докази укладання кредитного договору, саме на тих умовах, які заявлені позивачем.

Таким чином суд першої інстанції розглянув позовні вимоги саме в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих позивачем.

Частина 2 ст. 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно з пунктом третім вказаної частини є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно ч. ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 12 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом

При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Водночас кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

У свою чергу суд, зберігаючи об'єктивність і неупередженість, керує ходом судового процесу; сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз'яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов'язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов'язків.

Крім того ч. 2 ст. 13 ЦПК України, яка регламентує диспозитивність цивільного судочинства, визначено, що збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У відповідності до ч. 7 ст. 81 ЦПК України суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумнів у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до положень ст. 83 ЦПК України позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо докази не може бути подані у встановлений законом строк з об'єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.

Згідно ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

21.08.2018 року банком до суду була додана заява, в якій позивач просив суд розглядати справу без участі позивача та не заперечував проти винесення заочного рішення суду.

У позовній заяві не вказано, що позивач не має змоги надати відповідні докази разом з позовною заявою. Надалі будь-яких письмових звернень до суду із зазначенням доказів, які бажає долучити позивач із зазначенням об'єктивних причин неможливості їх надання, банк не подавав.

Надана банком комп'ютерна роздруківка фотознімку відповідача з пластиковою карткою (а. с. 60), додана до апеляційної скарги, не може бути прийнята судом, як належний та допустимий доказ, оскільки на фотознімку не відображено інформації щодо номера цієї картки, терміну дії, та на підставі якого саме договору вона видавалася, а також не вказано поважних причин для надання вказаного доказу суду апеляційної інстанції, оскільки такий доказ був у позивача на час розгляду справи судом першої інстанції.

Наявна в матеріалах справи паперова копія електронної виписки по карткових рахунках, не посвідчена у порядку, передбаченому законом (а. с. 65- 68).

Таким чином доводи, викладені в апеляційній скарзі про те, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є таким, що ухвалене з порушенням норм процесуального права, при неповному з'ясуванні обставин, що мають значення для справи, при неправильному застосуванні норм матеріального права, що призвело до невірного вирішення спору, що, відповідно, є підставою для його скасування, з огляду на викладене, є безпідставними, оскільки позивач подав заяву суду та докази до позовної заяви і просив їх розглянути суд першої інстанції без участі представника позивача.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що постановлене у справі рішення є законним та обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасування за наведеними у скарзі доводами колегія суддів не вбачає, оскільки доводи апеляційної скарги не є суттєвими, носять суб'єктивний характер, не відповідають обставинам справи і правильності висновків суду не спростовують, тому рішення суду першої інстанції слід залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Керуючись ст.ст.374,375,381,382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд , -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» - залишити без задоволення.

Рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 17 грудня 2018 року у справі за позовом Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості - залишити без змін.

Судові витрати за розгляд апеляційної скарги залишити за особою, яка її подавала.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту судового рішення, в порядку та за умов визначених ЦПК України.

Повний текст постанови виготовлений 05 квітня 2019 року.

Головуючий Нерушак Л.В.

Судді Бородійчук В.Г.

Василенко Л.І.