Справа № 133/2501/18
Провадження № 22-ц/801/664/2019
Головуючий у суді 1-ї інстанції Сєчко В. Л.
Доповідач:Міхасішин І. В.
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 квітня 2019 рокуСправа № 133/2501/18м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:

головуючого: Міхасішина І.В.,

суддів: Войтка Ю.Б., Стадника І.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи в м. Вінниця цивільну справу №133/2501/18 за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором кредиту

за апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 14 січня 2019 року, повний текст якого складено того ж дня, ухвалене у складі судді Сєчко В.Л.,

встановив:

В жовтні 2018 року Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі -АТ КБ «ПриватБанк») звернулося з позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 18 грудня 2010 року між банком та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір б/н, за умовами якого позичальнику надано кредит в розмірі 25000 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.

У зв'язку з неналежним виконанням позичальником умов кредитного договору станом на 26 вересня 2018 року утворилась заборгованість у розмірі 49008,89 грн, яка складається з 40917,01 грн - заборгованість за процентами за користування кредитом, 22914,27 грн- заборгованість за пенею, а також штрафи - 500 грн (фіксована частина), 2309,95 грн (процентна складова).

Виходячи з чого просив стягнути з відповідача 49008,89 грн за кредитним договором.

Рішенням Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 14 січня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі АТ КБ «ПриватБанк» просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про задоволення позову, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

В апеляційній скарзі зазначав, що між банком та відповідачем було укладено кредитний договір шляхом підписання анкети-заяви від 18 жовтня 2010 року, в якій позичальник висловила згоду з формою договору та його умовами. Висновок ж суду першої інстанції про те, що додані до позовної заяви Умови і правила надання банківських послуг не підписані відповідачем, а тому не є складовою частиною договору є помилковими, оскільки відповідачем не спростовано, що самі ці Умови і правила надання банківських послуг були частиною укладеного договору, а відсутність на них підпису позичальника не спростовує укладення кредитного договору, оскільки за суттю договору приєднання, його умови визначаються стороною одноособово в формулярах чи інших стандартах, до яких інша сторона може лише приєднатися, висловивши певним чином згоду на них. Позивачем надані допустимі докази існування кредитних правовідносин та суми заборгованості, на підтвердження чого надано розрахунок та виписку, в яких вказані суми відсотків, пені та інші суми відповідно до умов кредитного договору. Відповідно до укладеного кредитного договору відповідачу відкрито картковий рахунок, видано кредитну карту, на яку було встановлено кредитний ліміт, використання кредитних коштів розпочато відповідачем 08 квітня 2013 року, а наявність великої кількості кредитних карток пояснюється їх перевипуском, тобто приєднання карти з новим строком дії до раніше відкритого клієнту карткового рахунку. Виходячи з чого, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відмову у стягненні заборгованості за тілом кредиту, процентами та неустойкою.

У строк, визначений судом, від ОСОБА_3 надійшов відзив на апеляційну, в якому відповідач проти задоволення апеляційної скарги заперечила, просила рішення суду першої інстанції залишити без змін, як таке, що ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Згідно з ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Колегія суддів, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дійшла висновку, що скарга не підлягає до задоволення, з таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з недоведеності вимог позивача з підстав, що Умови і правила надання банківських послуг, надані позивачем на обґрунтування позовних вимог, не підписані відповідачем, а тому не є складовою частиною укладеного кредитного договору, на підтвердження наявності заборгованості за кредитним договором, її розміру позивачем не надано належних та допустимих доказів, а розрахунок та виписка по рахунку не є первинним документами та не відповідають вимогам ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік», витяг з тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, довідка про видачу кредитних карт не є належними та допустимими доказами, оскільки не відповідають вимогам ЦПК України.

Відповідно до частин першої - п'ятої ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

По справі встановлено, що 18 грудня 2010 року ОСОБА_3 підписала анкету-заяву про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг в ПриватБанку. За змістом анкети-заяви ОСОБА_3 виявила бажання отримати особисту дебетову картку, що підтверджується відміткою навпроти відповідного пункту формуляра анкети -заяви (а.с.10).

Позичальник підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з Пам'яткою клієнта, Умовами та правилами надання банківських послуг та Тарифами Банку, становлять між нею і банком договір про надання банківських послуг. Також підписуючи заяву, відповідач підтвердила, що ознайомлена і згодна з Умовами і правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку, які були надані їй для ознайомлення в письмовому вигляді.

До анкети-заяви позивачем додано витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» за такими видами кредитних карток : «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», «Універсальна CONTRACT», «Універсальна GOLD» (а.с. 11).

Згідно з розрахунком, наданим позивачем, у зв'язку з неналежним виконанням ОСОБА_3 зобов'язань з кредитним договором, утворилася заборгованість, яка станом на 26 вересня 2018 року, становить 49008,89 грн, і складається з 40917,01 грн -заборгованість за процентами за користування кредитом, 22914,27 грн- заборгованість за пенею, а також штрафи - 500 грн (фіксована частина), 2809,95 грн (процентна складова).

Відповідно до ч.3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За змістом ст. 75 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до ч. 2 ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом (ч.ч. 1,2 ст. 12 ЦПК України).

Відповідно до ч.1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори (п.1 ч. 2 ст. 11 ЦК).

Циві.ьні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов'язковим для неї (ч.ч. 1, 2 ст. 14 ЦК України).

Згідно зі статтею 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірах та на умовах, установлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Кредитний договір укладається у письмовій формі (частина перша статті 1055 ЦК України).

За змістом статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Згідно з частиною 1 статті 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору (ч.1 ст. 1054 ЦК України). Параграф 1 глави 71 ЦК України регулює питання позики та відповідного договору. Так, договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Позивачем в обґрунтування своїх вимог не надано належних, допустимих і достовірних доказів невиконання чи порушення умов виконання договору б/н від 18 грудня 2010 року, видачі на виконання вимог цього договору кредитної картки, відкриття карткового рахунку, користування кредитним лімітом в сумі 25000 грн відповідно до умов, визначених в заяві від 18 грудня 2010 року.

Так, на підтвердження виникнення кредитних правовідносин між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 було надано анкету-заяву, датовану 08 жовтня 2007 року, за змістом якої відповідачеві було видано кредитну карту «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» № 5457 0829 7449 9084, в якій зазначений кредитний ліміт 250 грн.

У відповіді на відзив на апеляційну скаргу, позивачем було зазначено, що ОСОБА_3 стала клієнтом банку 08 жовтня 2007 року, отримала кредитну картку № 5457 0829 7449 9084 і почала користуватися кредитним коштами 11 жовтня 2007 року. З метою отримання банківських послуг ОСОБА_3 підписала анкету-заяву від 18 грудня 2010 року, згідно з якою, отримала кредит у розмірі 25000 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на кредитну карту. На підставі поданої Заяви, що разом з Умовами і правилами, Тарифами, складають договір про надання банківських послуг відповідачу було відкрито картковий рахунок, ключем до якого була пластикова картка та мобільний телефон відповідача. За допомогою встановлених ключів до карткового рахунку, відповідачу надано можливість здійснювати дистанційне обслуговування карткового рахунка.

Згідно з довідкою, наданою АТ КБ «ПриватБанк», між банком та ОСОБА_3 був підписаний кредитний договір б/н, за яким видано сім кредитних карток: 18 вересня 2007 року кредитну карту № 5457 0829 7449 9084 з терміном дії до 09/15; 23 липня 2012 року кредитну картку № 5211 5374 1577 4418 з терміном дії до 03/16; 08 квітня 2013 року кредитну картку № 5457 0923 0238 6432 з терміном дії до 01/17; 03 вересня 2014 року кредитну картку № 5363 5423 0317 0956 з терміном дії до 08/18; 26 березня 2015 року кредитну картку № 5168 7423 5027 4209 з терміном дії до 04/18; 07 липня 2015 року кредитну картку № 5168 7423 4301 5016 з терміном дії до 01/18; 03 травня 2017 року кредитну картку № 4149 6258 1504 2088 з терміном дії до 09/20 (а.с.164).

Позивачем надано два розрахунки заборгованості за договором б/н від 18 грудня 2010 року, починаючи з 08 квітня 2013 року по 31 травня 2015 року (а.с. 5-6), та починаючи з 01 червня 2015 року по 26 вересня 2018 року (а.с. 7-9).

Колегія суддів звертає увагу, що розрахунок заборгованості проведено саме з 08 квітня 2013 року.

З наданого розрахунку станом на 31 травня 2015 року видно, що процентна ставка з 8 квітня 2013 року по 01 вересня 2014 року становила 27, 60% річних, тобто 2,3% в місяць; з 01 вересня 2014 року по 01 квітня 2015 року 32,40 % річних, тобто 2,7% в місяць; а з 1 квітня 2015 року по 31 травня 2015 року - 42,00% річних, тобто 3,5 % в місяць.

Тоді як з доданого позивачем до анкети-заяви від 18 грудня 2010 року витягу з тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» взагалі неможливо встановити який вид кредитної картки і які тарифи були погоджені ОСОБА_3 при підписанні анкети від 18 грудня 2010 року.

Розмір процентної ставки, яка встановлена відповідно до умов кредитного договору, за користування кредитними коштами, не вказується і самим позивачем в поданій позовній заяві.

Вищезазначене унеможливлює встановлення тривалості пільгового періоду по кредиту, процентної ставки на місяць за користування кредитом, розміру обов'язкового щомісячного платежу, розміру неустойки за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів тощо.

У відповіді на відзив позивач посилався на те, що ОСОБА_3 користується послугами банку з 08 жовтня 2007 року кредитною карткою «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», а на підставі анкети-заяви від 18 грудня 2010 року було перевипущено кредитну картку до уже діючого кредитного рахунку, проте жодних доказів перевипуску картки 18 грудня 2010 року і видачі її ОСОБА_3 надано не було.

Згідно ж з доданої до анкети-заяви від 08 жовтня 2007 року довідки про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», базова відсоткова ставка в місяць становила 1,9% для кредитів, виданих у валюті України, яка нараховується на залишок заборгованості, виходячи з розрахунку 360 днів у році.

В свою чергу уже в апеляційній скарзі, позивач зазначає, що відповідач користувалася кредитною карткою «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» і за змістом витягу з тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», базова процентна ставка за таким типом кредитної картки становить 3,0% в місяць (а.с. 11).

Отже доводи позивача, наведені в позовній заяві, відповіді на відзив ОСОБА_3, апеляційній скарзі суперечать як одні одному, так і матеріалам, наявним у справі.

Зазначені документи не підтверджують, що ОСОБА_3 відповідно до умов анкети-заяви від 18 грудня 2010 року, яка разом з Тарифами та Умовами і правилами надання банківських послуг складає кредитний договір, було погоджено процентну ставку в розмірі 2,3 % в місяць, яка застосовувалася банком під час розрахунку заборгованості, починаючи з 08 квітня 2013 року.

В іншому розрахунку заборгованості з 01 червня 2015 року по 26 вересня 2018 року видно, що протягом одного і того ж періоду застосовувалися три різні процентні ставки 2,30%, 2,70% та 3,50 %, а з 25 липня 2016 року - 3,50%.

При цьому позивачем не надано належних і допустимих доказів підстав застосовування таких процентних ставок, складової заборгованості, на яку вона нараховувалась.

Надана позивачем виписка по рахунку за період з 01 січня 1999 року по 08 грудня 2018 року підтверджує обставини використання ОСОБА_3 багатьох карток, проте не підтверджує обставин видачі кредитних коштів на підставі анкети-заяви від 18 грудня 2010 року.

В обґрунтування своїх вимог, банком було зазначено, що на підставі анкети-заяви від 18 грудня 2010 року ОСОБА_3 було встановлено кредитний ліміт в розмірі 25000 грн.

Натомість з наданої виписки видно , що з 18 вересня 2007 року кредитний ліміт становив 21600 грн, з 16 лютого 2010 року його знижено до 2500 грн, з 10 серпня 2010 року збільшено до 4500 грн, з 06 березня 2012 року збільшено до 5900 грн, з 25 січня 2013 року - до 8000 грн, а з 08 квітня 2013 року знижено до 0,00 грн (а.с. 153).

Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_3 почала використовувати кредитні кошти відповідно до анкети-заяви лише з 08 квітня 2013 року колегія суддів не приймає до уваги як безпідставні та необґрунтовані.

Також колегія суддів звертає увагу на те, що позивач заявив вимогу про стягнення заборгованості за кредитним договором, яка складається лише з нарахованих відсотків, пені та штрафів. Вимоги про стягнення заборгованості за тілом кредиту позивачем не заявлено. Водночас останнім не наведено, а з наданих документів неможливо встановити, чи була погашена відповідачем заборгованість за тілом кредиту, коли мало місце таке виконання, в протилежному випадку позивачем не вказано на яку суму заборгованості за кредитом нараховані відповідні відсотки, пеня та штраф та підстави такого нарахування.

Крім того, загальна сума заборгованості за договором 49008, 89 грн, заявлена позивачем до стягнення, не узгоджується із складовими заборгованості, визначеними банком, а саме 40917, 01 грн заборгованості за відсотками, 22914,27 грн пені, 500 грн. штраф (фіксована частина) та 2309, 95 грн процентна складова у загальному підсумку становить 66641,32 грн.

Будь-яких заяв про уточнення позовних вимог, позивач не подавав.

У рішенні Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року

N 15-рп/2011 суд зазначив, що держава сприяє забезпеченню споживання населенням якісних товарів (робіт, послуг), зростанню добробуту громадян та загального рівня довіри в суспільстві. Держава забезпечує особливий захист більш слабкого суб'єкта економічних відносин, а також фактичну, а не формальну рівність сторін у цивільно-правових відносинах, шляхом визначення особливостей договірних правовідносин у сфері споживчого кредитування та обмеження дії принципу свободи цивільного договору. Це здійснюється через встановлення особливого порядку укладення цивільних договорів споживчого кредиту, їх оспорювання, контролю за змістом та розподілу відповідальності між сторонами договору. Тим самим держава одночасно убезпечує добросовісного продавця товарів (робіт, послуг) від можливих зловживань з боку споживачів.

Згідно з п. 2, п. 4, п. 6 -п. 7 ч. 2 ст. 43 ЦПК України учасники справи зобов'язані: сприяти своєчасному, всебічному, повному та об'єктивному встановленню всіх обставин справи; подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки; виконувати інші процесуальні обов'язки, визначені законом або судом.

Відповідно до ч. 1 ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Згідно із ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Усі вищенаведені суперечності свідчать про недоведеність позивачем обставин, на які він посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. При цьому саме доказування наявності кредитних правовідносин фактично будується на припущеннях.

Згідно з ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною другою статті 13 ЦПК України встановлено, що збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Надані позивачем документи не підтверджують, що на виконання умов анкети-заяви від 18 грудня 2010 року ОСОБА_3 була видана кредитна карта і відкрито картковий рахунок, встановлено кредитний ліміт в розмірі 25000 грн, видано кредитні кошти, якими відповідач користувалася відповідно до умов, погоджених саме 18 грудня 2010 року, так само як і не доведено належними і допустимими доказами, що ОСОБА_3 отримала кредитну карту уже до відкритого карткового рахунку на підставі цієї анкети-заяви.

Надана банком довідка про кількість випущених на ім'я ОСОБА_3 кредитних карток є неналежним та допустимими доказом у справі, оскільки така довідка не містить будь-якої інформації про дату та номер кредитного договору, укладеного між банком та відповідачем, до якого видано ці кредитні картки.

Так само, банком не надано доказів зміни ним в установленому законом і договором порядку ставок процентів за договором.

Додані до позовної заяви Умови та правила надання банківських послуг не містять підпису позичальника, доказів, що саме ці Умови мав на увазі відповідач, підписуючи заяву позичальника, та відповідно, що саме ці Умови є складовою частиною підписаного договору позивачем не надано.

Такі висновки узгоджуються з правовими позиціями Верховного Суду України, висловленими в постановах від 22 березня 2017 року 6-2320цс16 та Верховного Суду в постанові від 14 лютого 2018 року у справі №578/132/16-ц.

За таких обставин, суд першої інстанції, повно та всебічно дослідивши обставини справи, надавши належну оцінку наявним у справі доказам, дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для стягнення з ОСОБА_3 заборгованості за кредитним договором від 18 грудня 2010 року.

Доводи апеляційної скарги щодо доведеності факту наявної заборгованості, не спростовують висновків суду першої інстанції, до яких суд дійшов шляхом повного та всебічного з'ясування обставин справи.

Рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Враховуючи наведене, керуючись ст. ст. 374, 375, 381,382,384 ЦПК України, суд,

постановив :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Рішення Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 14 січня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п.2 ч.3 ст. 389 ЦПК України, не підлягає.

Головуючий І.В. Міхасішин

Судді Ю.Б. Войтко

І.М. Стадник