Справа № 536/132/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 березня 2019 року м. Кременчук

Кременчуцький районний суд Полтавської області у складі:

головуючого судді Колотієвського О.О.,

секретаря судового засідання Курбановій В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Кременчуці справу за позовом Приватного акціонерного товариства комерційного банку «Приват Банк» до ОСОБА_1 - про стягнення заборгованості за кредитним договором,-

ВСТАНОВИВ:

У січні 2017 року до Кременчуцького районного суду Полтавської області надійшла позовна заява ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 - про стягнення заборгованості за кредитним договором.

17 березня 2017 року Кременчуцьким районним судом Полтавської області винесено заочне рішення по справі за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 - про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Ухвалою Кременчуцького районного суду Полтавської області від 28 листопада 2017 року заочне рішення від 17 березня 2017 року скасовано та призначено справу до розгляду в загальному порядку.

1.Короткий зміст позовних вимог:

В позовній заяві зазначено, що ОСОБА_1 отимав кредит у розмірі 2300 гривень в вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з "Умовами та правилами надання банківських послуг" та Правилами користування платіжною карткою», затверджених наказом № СП-2010-256 від 06.03.2010 року та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua/terms/pages/70, складає між ним та Банком Договір про надання банківських послуг.

ПАТ КБ "ПРИВАТБАНК" свої зобов'язання за Договором про надання банківських послуг виконав в повному обсязі, а саме надав Відповідачу кредит у розмірі, встановленому договором.

Відповідач не надавав своєчасно Банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов договору.

У зв'язку з порушеннями зобов'язань за кредитним договором, відповідач станом на 31.12.2016 року має заборгованість 15114 гривень 47 копійок, яка складається з наступного:

225 гривень заборгованість за кредитом;

10304 гривні 21 копійка заборгованість по процентам за користування кредитом;

3389 гривень 33 копійки заборгованість за пенею та комісією;

а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг:

500 гривень штраф (фіксована частина);

695 гривень 93 копійки штраф (процентна складова).

На даний час Відповідач продовжує ухилятись від виконання зобов'язань і заборгованість за договором не погашає, що є порушенням законних прав та інтересів ПАТ КБ "ПРИВАТБАНК".

На підставі викладеного позивач просив суд постановити рішення, яким стягнути з ОСОБА_1 на користь ПРИВАТНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА ОСОБА_2 "ПРИВАТБАНК" заборгованість у розмірі 15114 гривень 47 копійок за кредитним договором від 24.02.2012 року, яка складається з наступного:

225 гривень заборгованість за кредитом;

10304 гривні 21 копійка заборгованість по процентам за користування кредитом;

3389 гривень 33 копійки заборгованість за пенею та комісією;

а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг:

500 гривень штраф (фіксована частина);

695 гривень 93 копійки штраф (процентна складова).

Стягнути з відповідача судовий збір в розмірі 1600 грн.

2.Позиції сторін щодо предмету спору:

28.12.2017 року ОСОБА_1 надіслав на адресу суду заперечення на позов, в якому зокрема зазначав, що позивач не надав доказів того, що між позивачем та ним було укладено кредитний договір. Звертав увагу суду на те, що в анкеті-заяві відсутній його підпис, а зазначено тільки його прізвище імя та по батькові. Отже, не підписана ним заява не може свідчити про те, що було укладено кредитний договір.

Також зазначав, шо правочин на оформлення та відкриття кредитної картки не надано, не надано доказів про відкриття карткового рахунку у відповідача та номер карткового рахунку, доказів про отримання кредитної картки відповідачем, не надано доказів про ознайомлення відповідача саме з цими правилами надання банківських послуг, про що не йдеться у заяві-анкеті.

Оскільки доказів надання кредиту позивачем не надано, розрахунок боргу є необгрунтованим, зокрема є незрозумілим наступне:

по-перше, позивач в позовній заяві зазначив, що кредит був виданий в розмірі 2300 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, але це не відповідає дійсності, так як було видано 300,00 грн. відповідно заяви, в якій не йдеться про те, що банк може збільшувати кредитний ліміт;

по-друге, необґрунтованим є розрахунок заборгованості по процентах, які обраховуються від суми основного боргу;

по-третє, анкета-заява не містить угоду про сплату комісії, а тому правова підстава для її нарахування відсутня , відповідні докази вчинення даного правочину між сторонами не надано;

по-четверте, відповідно п.2 ст. 21 Закону України «Про споживче кредитування» сукупна сума неустойки ( штраф, пеня ), не може перевищувати половини суми, одержаної споживачем.

Таким чином, наданий позивачем розрахунок заборгованості необґрунтований жодними належними та допустимими доказами, містить намагання стягнути з відповідача безпідставні борги.

У зв'язку з вищевикладеним вважає, що між позивачем та ОСОБА_1 не було укладено кредитний договір від 24.02.2012 року та немає підстав для стягнення заборгованості по процентах за користування кредитом, заборгованості за пенею та комісією, а також штрафів.

12.02.2018 року на адресу суду від позивача надійшла відповідь на заперечення, в якій зазначили норми матеріального права щодо укладання договору, та просили задовольнити позовні вимоги.

22.02.2018 року на адресу суду надійшла уточнена позовна заява, в якій зазначили, що ОСОБА_1 отимав кредит у розмірі 300 гривень в вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

В іншій частині позовні вимоги викладені без змін.

03.04.2018 року від ОСОБА_1 надійшов відзив на уточнену позовну заяву, в якій зазначав, що йому не зрозуміло відповідно до якого кредитного ліміту: 2300 гривень або 300 гривень були нараховані відсотки за його користування.

Того ж дня, ОСОБА_1 надіслав на адресу суду заяву про застосування строку позовної давності, в якій зокрема зазначав, що останній платіж відповідно до виписки операцій по картці зазначений датою 29.09.2013 року, тому у позивача було право звернутися до суду до 29.09.2016 року, проте позовну заяву подано лише 19.01.2017 року.

На підставі викладеного просив суд застосувати позовну давність і відмовити у задоволенні позовних вимог позивача в повному обсязі.

12 квітня 2018 року ОСОБА_1 надіслав на адресу суду уточнену заяву про застосування строку позовної давності, в якій зокрема зазначав, що останній платіж відповідно до виписки операцій по картці зазначений датою 29.09.2013 року, тому у позивача було право звернутися до суду до 29.09.2016 року, проте позовну заяву подано лише 19.01.2017 року.

На підставі викладеного просив суд застосувати позовну давність і відмовити у задоволенні позовних вимог позивача в повному обсязі.

10 травня 2018 року та 18 червня 2018 року на адресу суду від позивача надійшла відповідь на відзив та на заяву про застосування строків позовної давності, в якій зокрема зазначали, що відповідно до правил користування карткою, строк дії картки вказано на лицевій стороні картки (місяць та рік). Картка діє до останнього календарного дня вказаного місяця. Отже строк випущеної картки до останнього дня 08.2015 року, в той час позивач звернувся до суду 21.01.2017 року до спливу позовної давності.

На підставі вищевикладеного просили суд відмовити у застосуванні строків позовної давності.

19.06.2018 року, ОСОБА_1 надіслав на адресу суду заперечення на відповідь на відзив, яку обґрунтовував зокрема тим, що він не заперечує факту отримання платіжної картки, але це не свідчить про те, що він був ознайомлений з Умовами та Правилами надання банківських послуг і брав на себе зобовязання по виплаті відсотків та штрафних санкцій.

Також зазначав, що збільшення процентної ставки за користування кредитом в односторонньому порядку відбулося неправомірно, тобто і проведений розрахунок заборгованості є неправильним.

23 червня 2018 року, позивач надіслав на адресу суду відповідь на заперечення, в якому зокрема зазначав, що підвищення процентної ставки відбулося тільки за витратами з певної дати (дата зазначається в наказі), що дає можливість у разі незгоди з новою процентною ставкою погасити наявну заборгованість за кредитом по раніше встановленій процентній ставці.

Представник позивача ПАТ КБ «Приват Банк» - ОСОБА_3 в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі. Просила суд відмовити в застосуванні строків позовної давності.

Відповідач ОСОБА_1 в судовому засіданні предявлений до нього позов не визнав в повному обсязі. Просив суд відмовити в задоволені позову та застосувати строки позовної давності.

3.Позиція суду:

ОСОБА_1 отимав кредит у розмірі 300 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, що не заперечується сторонами.

3.1.Позиція суду щодо належного укладання договору між ПАТ КБ «Приват Банк» та ОСОБА_1:

ОСОБА_1 заперечуючи проти позову зазначав зокрема те, що позивач не надав доказів того, що між позивачем та ним було укладено кредитний договір. Звертав увагу суду на те, що в анкеті-заяві відсутній його підпис, а зазначено тільки його прізвище імя та по батькові. Отже, не підписана ним заява не може свідчити про те, що було укладено кредитний договір. Також зазначав, що сам факт отримання платіжної картки не свідчить про те, що він був ознайомлений з Умовами та Правилами надання банківських послуг і брав на себе зобовязання по виплаті відсотків та штрафних санкцій.

Суд, не може погодитися з даним твердженням відповідача з огляду на те, що позивачем надана до суду копія анкети-заяви від 24.02.2012 року автентичність якої не заперечується відповідачем, з якої вбачається наступна інформація: персональні дані, адреса проживання, та інша додаткова інформація необхідна для отримання кредитної картки.

Зі змісту вказаної анкети-заяви вбачається, що ОСОБА_1 вказана інформація про себе заповнена особисто, одним почерком. Сама анкета-заява не містить реквізиту «підпис», але в ньому є реквізит «клієнт», в якому зазначено «Родітєлєв Микола Іванович».

Саме тлумачення «підпис» більш ширше, ніж так званий «автограф», на яке посилається ОСОБА_1 «Підпис» за своєю суттю свідчить про відповідальність особи за зміст документа та є єдиний чи один з реквізитів, що надають документові юридичної сили.

Отже, посилання відповідача на відсутність підпису в анкеті-заяви спростовується зазначенням свого П.І.Б.

Також з даної анкети-заяви вбачається, що ОСОБА_1 висловив згоду про укладення договору шляхом отримання кредитної картки Універсальна та особистим підписом засвідчив, що «Я згоден з тим, що ця заява, разом із Пам'яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становить між мною та Банком Договір про надання банківських послуг. Я ознайомився і згоден з Умовами та Правилами надання банківських послуг та Тарифами банку, які були надані мені для ознайомлення в письмовому вигляді.

Крім цього в підписаній анкеті-заяві, зазначено наступне: «Умови та Правила надання банківських послуг розміщені на офіційному сайті ПриватБанка www.privatbank.ua. Я зобовязуюсь виконувати вимоги Умов та Правил надання банківських послуг, а також регулярно ознайомлюватись з їх змінами на сайті ПриватБанка www.privatbank.ua.»

У відповідності до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

У відповідності з ч. 2. ст. 639 Цивільного кодексу України - якщо сторони домовились укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася.

Укладання Договору здійснюється за принципом укладання між Банком і клієнтом договору приєднання (ст. 634 Цивільного кодексу).

Відповідно до ч. 1 ст. 634 Цивільного кодексу України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Відповідно до ст. 207 ЦК України правочин (в тому числі договір) вважається укладем в письмовій формі, якщо її зміст, зафіксовано в одному або кількох документах, якими обмінялися сторони.

Стаття 207 ЦК України не передбачає вичерпний перелік таких документів, тому наряду з листами та телеграмами можуть використовуватися і інші засоби звязку, наприклад електронний. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв'язку.

Отже, ОСОБА_1 своїм підписом підтвердив, що він ознайомився і був згоден з Умовами та Правилами надання банківських послуг та Тарифами банку, які були надані йому для ознайомлення в письмовому вигляді. На банківському сайті містяться типові договори за весь час їх існування та містяться накази щодо змін (оновлення) таких договорів, тому позивач підписуючи заяву знав про свої обовязки та права, зокрема він міг та може ознайомитись з договором (умовами та правилами) чинними на час його укладання, іншого договору, нечинного на той час існувати не могло.

3.2. Позиція суду щодо односторонньої зміни процентної ставки за довоговором укладеного між ПАТ КБ «Приват Банк» та ОСОБА_1:

ОСОБА_1 також обґрунтовував свої заперечення проти позову тим, що збільшення процентної ставки за користування кредитом в односторонньому порядку відбулося неправомірно, тобто і проведений розрахунок заборгованості є неправильним.

Суд, вважає що дане твердження ОСОБА_1 знайшло своє підтвердження під час розгляду справи з огляду на наступне.

Так, відповідно до п.1.1.3.2.3 умов та правил надання банківських послуг, банк має право проводити зміну тарифів, а також інших умов обслуговування рахунків. При цьому банк, за винятком випадків зміни розміру наданого кредиту (кредитного ліміту), зобовязаний не менше ніж за 7 днів до введення змін проінформувати клієнта, а зокрема в виписці по картковому рахунку згідно з п.1.1.3.1.9 цього договору.

Якщо протягом 7 днів банк не отримав повідомлення від клієнта о незгоді зі змінами, то вважається, що клієнт прийняв нові умови.

Відповідно до п.1.1.3.1.9 умов та правил надання банківських послуг, банк, не менше ніж 1 раз на місяць, способом вказаним у заяві, надавати Держателю виписки про стан карт-рахунків та про здійснені за прошлий місяць операціях по карт-рахункам.

При підключенні Держателя до системи INTERNET-banking (Приват24) надання виписок здійснюється через даний комплекс. При підключенні Клієнта до комплексу Mobile-banking ОСОБА_2 надає можливість доступу до інформації про стан рахунку шляхом використання функції SMS-повідомлень.

Отже, як вбачається з п.1.1.3.1.9, інформування клієнта про відповідні зміни проводяться за способом вказаним у заяві. Досліджуючи зміст заяви, суд встановив, що в ній не відображений спосіб інформування.

На підтвердження повідомлення клієнта про зміни процентної ставки банком надано дві копії «виписок» невідомого походження, зі змісту якого вбачається текст повідомлення про зміну ставки, але ані доказів направлення цього повідомлення, ані вручення відповідного повідомлення суду не надано.

Ст.203 ЦК України (в редакції, чинній на час підписання анкети-заяви про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг) визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

В той час, ч.4. ст. 1056-1 ЦК України (в редакції, чинній на час підписання анкети заяви про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг) у разі застосування змінюваної процентної ставки кредитор самостійно, з визначеною у кредитному договорі періодичністю, має право збільшувати та зобов'язаний зменшувати процентну ставку відповідно до умов і в порядку, встановлених кредитним договором. Кредитодавець зобов'язаний письмово повідомити позичальника, поручителя та інших зобов'язаних за договором осіб про зміну процентної ставки не пізніш як за 15 календарних днів до дати, з якої застосовуватиметься нова ставка.

Отже, повідомлення клієнта про зміни процентної ставки повинно відбуватися відповідно до ч.4 ст.1056-1 ЦК України.

З огляду на вищенаведене боржник вважається належно повідомленим про збільшення розміру процентної ставки за користування кредитом в односторонньому порядку в тому разі, якщо банк не лише відправив на адресу такого боржника листа про зміну умов кредитного договору, а й довів факт його вручення адресатові під розписку.

Дана позиція неодноразово висловлювалася Верховним Судом України, зокрема у справі №6-1374цс17 від 11 жовтня 2017 року.

Таким чином, ОСОБА_1 не був повідомлений про зміну процентної ставки, а тому збільшена процентна ставка не може бути застосована за кредитним зобовязанням.

3.3. Позиція суду щодо застосування строку позовної до спірних правовідносин:

ОСОБА_1 надіслав на адресу суду заяву про застосування строку позовної давності, в якій зокрема зазначав, що останній платіж відповідно до виписки операцій по картці зазначений датою 29.09.2013 року, тому у позивача було право звернутися до суду до 29.09.2016 року, проте позовну заяву подано лише 19.01.2017 року.

На підставі викладеного просив суд застосувати позовну давність і відмовити у задоволенні позовних вимог позивача в повному обсязі.

В той час, позивач надіслав на адресу суду заяву, в якій зазначав, що відповідно до правил користування карткою, строк дії картки вказано на лицевій стороні картки (місяць та рік). Картка діє до останнього календарного дня вказаного місяця. Отже строк випущеної картки до останнього дня 08.2015 року, в той час позивач звернувся до суду 21.01.2017 року до спливу позовної давності.

Суд, вирішуючи це питання, приходить до висновку, що заява ОСОБА_1 підлягає задоволенню, а твердження позивача є хибними з огляду на наступне.

Згідно зі статтею 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати кредит позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит і сплатити проценти.

Тобто, зобов'язання з надання кредиту, його повернення та сплати процентів є основним, а зобов'язання зі сплати штрафу та пені є додатковим до основного.

Позивач обов'язки за умовами договору виконав, надавши кредитні кошти відповідачу.

Відповідно до умов кредитування, наданих позивачем, сторонами погоджено строк внесення щомісячних платежів до 25 числа місяця, наступного за звітним.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

У відповідності зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно з частиною першою статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Отже, для належного виконання зобов'язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов'язання є його порушенням.

Відповідно до статті 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Отже, після настання терміну внесення чергового платежу за договором і після спливу строку кредитування зобов'язання простроченого боржника за договором не припиняється.

Загальна позовна давність (зокрема, до вимог про стягнення заборгованості за кредитом і процентів) встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України), а спеціальна позовна давність до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені)- тривалістю в один рік (пункт 1 частини другої статті 258 ЦК України).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Початок перебігу позовної давності визначається статтею 261 ЦК України. Так, за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила(частина перша статті 261 ЦК України). А за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п'ята цієї статті).

Оскільки договір встановлює окремі зобов'язання, які деталізують обов'язок відповідача здійснювати щомісячні платежі до 25 числа місяця, наступного за звітним, та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право позивача вважається порушеним з моменту порушення відповідачем терміну внесення чергового платежу.

А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) відповідачем обов'язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу.

У разі порушення позичальником терміну внесення чергового платежу, передбаченого договором (прострочення боржника), відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України кредитодавець до спливу визначеного договором строку кредитування вправі заявити вимоги про дострокове повернення тієї частини кредиту, що залишилася, і нарахованих згідно зі статтею 1048 ЦК України, але не сплачених до моменту звернення кредитодавця до суду, процентів, а також попередніх невнесених до такого моменту щомісячних платежів у межах позовної давності щодо кожного із цих платежів. Невнесені до моменту звернення кредитора до суду щомісячні платежі підлягають стягненню у межах позовної давності, перебіг якої визначається за кожним з платежів окремо залежно від настання терміну сплати кожного з цих платежів.

Отже, якщо кредитний договір встановлює окремі зобов'язання, які деталізують обов'язок позичальника повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право кредитодавця вважається порушеним з моменту порушення позичальником терміну внесення чергового платежу. А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу у межах строку кредитування згідно з частиною п'ятою статті 261 ЦК України починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) позичальником обов'язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу.

Встановлення строку кредитування у кредитному договорі, що передбачає внесення позичальником щомісячних платежів, має значення не для визначення початку перебігу позовної давності за вимогами кредитодавця щодо погашення заборгованості за цим договором, а, насамперед, для визначення позичальнику розміру щомісячних платежів.

За вказаних умов початок перебігу позовної давності не можна визначати окремо, для погашення всієї заборгованості за договором (зі спливом строку кредитування) і для погашення щомісячних платежів (після несплати чергового такого платежу). Тому, в даному випадку строк позовної давності починається саме з несплати чергового такого платежу.

Пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) передбачає, що кожен має право на справедливий розгляд його справи судом. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32). ЄСПЛ зауважує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до відповідальності у суді після закінчення певного періоду часу після вчинення правопорушення. Періоди позовної давності, які є звичним явищем у національних правових системах Договірних держав, переслідують декілька цілей, що включають гарантування правової визначеності й остаточності та запобігання порушенню прав відповідачів, які могли би бути ущемлені у разі, якщо би було передбачено, що суди ухвалюють рішення на підставі доказів, які могли стати неповними внаслідок спливу часу» (див. mutatis mutandis рішення у справах «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії» від 20 вересня 2011 року («OAO Neftyanaya Kompaniya Yukos v. Russia», заява № 14902/04, § 570), «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства» від 22 жовтня 1996 року («Stubbings and Others v. the United Kingdom», заяви № 22083/93 і № 22095/93, § 51)).

Судом встановлено, що останній платіж ОСОБА_1 був здійснений 29 вересня 2013 року.

Відповідно до ст.252 ЦК України, строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами.

Відповідно до ст. 253 ЦК України, перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

У договорі укладеного між ПАТ КБ «Приват Банк» та ОСОБА_1 встановлено обов'язок відповідача здійснювати щомісячні платежі до 25 числа місяця, наступного за звітним.

Відповідно до ст.261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до ст.256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Таким чином, строк загальної позовної давності почався з 25.11.2013 року, а тому ПАТ КБ «ПриватБанк» могло звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права лише до 25.11.2016 року, в той час позовна заява подана лише 26.01.2017 року, тобто поза строком позовної давності.

Відповідно до ч.4 ст.267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Дана позиція повністю узгоджується з висновками ОСОБА_4 Верховного Суду, викладені у рішенні від 28 березня 2018 року по справі № 444/9519/1214-10 ( провадження № 14-10 цс 18)

4. Висновки за результатом розгляду справи.

Судом встановлено, що кредитний договір укладений між ПАТ КБ «Приват Банк» та ОСОБА_1 в силу ст.207 ЦК України є належним правочином, укладений в письмовій формі, в якому виражена воля сторін, укладання якого своїм підписом підтвердив відповідач, погоджуючись на умови та правила, які охоплюють кредитний договір.

В той час, зміна відсоткової ставки за кредитом в односторонньому порядку Банком було здійснено з порушенням норм матеріального права, зокрема ч.4. ст. 1056-1 ЦК України (в редакції, чинній на час підписання анкети-заяви про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг), у звязку з порушенням даної норми Закону відбулося незаконне підвищення відсоткової ставки, а тому новий розмір відсотків не може бути застосований до даних правовідносин.

Також, звертаючись в суд з цим позовом 26.01.2017 року, позивач пропустив строк позовної давності, оскільки перебіг його почався від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила, тобто з 25 числа місяця наступного за звітним, що повязано з невнесенням чергового платежу за кредитним договором, в даному випадку з 25.11.2013 року, а тому ПАТ КБ «ПриватБанк» могло звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права лише до 25.11.2016 року.

Оскільки ОСОБА_1 заявив про застосування строку позовної даності, сплив позовної давності знайшов своє підтвердження під час розгляду справ, а тому це є підставою для відмови у позові.

Керуючись ст. ст. 252, 253, 256, 257, 258, 261, 267, 525, 526, 599, 610, 612, 625, 1050, 1054 ЦК України, ст. ст. 76, 82, 133, 137, 141, 258-259, 263-265, 273, 287, 352 ЦПК України

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову Приватного акціонерного товариства комерційного банку «Приват Банк» до ОСОБА_1 - про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовити.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обовязки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Полтавського апеляційного суду через Кременчуцький районний суд Полтавської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги на рішення суду, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

СуддяОСОБА_5