Суддя-доповідач Гаврилова Г.Л.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

Єдиний унікальний номер 222/672/18

Номер провадження 22-ц/804/644/19

02 квітня 2019 року місто Маріуполь

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Донецького апеляційного суду у складі:

головуючого судді Гаврилової Г.Л.

суддів - Зайцевої С.А., Пономарьової О.М.

за участю секретаря - Єфремової О.В.

сторони:

позивач - ОСОБА_2,

відповідачі - Боївська сільська рада Нікольського району Донецької області та ОСОБА_3,

розглянув у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Володарського районного суду Донецької області від 07 грудня 2018 року, у складі судді Подліпенця Є.О. повний текст рішення складений 17 грудня 2018 року.

В С Т А Н О В И Л А:

У квітні 2018 року позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з позовною заявою до Боївської сільської ради Нікольського району Донецької області та ОСОБА_3 про визнання права власності на квартиру та виділення її в натурі вказуючи, що йому на підставі договору купівлі-продажу квартири від 23.05.2006 року належить двокімнатна квартира АДРЕСА_4, загальною площею 43,7 кв.м., у т.ч. житловою площею 26,2 кв.м. Також на підставі договору купівлі-продажу від 12.05.2010 року йому належить однокімнатна квартира АДРЕСА_5, загальною площею 26,8 кв.м., у т.ч. житловою площею 14,4 кв.м. Квартира АДРЕСА_6 в вищевказаному будинку належить відповідачці ОСОБА_3 Він зробив переобладнання належних йому квартир шляхом об'єднання, таким чином його будівля складається з житлового будинку, загальною площею 79,9 кв.м., в яку входить коридор площею 4,8 кв.м., санвузол площею 3,7 кв.м., кухня площею 9,1 кв.м., житлова кімната площею 12,9 кв.м., житлова кімната площею 13,6 кв.м., передня площею 12,0 кв.м., житлова кімната площею 13,1 кв.м. та коридор площею 10,7 кв.м. Проте, дозволу на такі роботи в органах місцевого самоврядування він не отримував, оскільки переобладнання квартир не передбачало втручання в несучі конструкції та інженерні системи загального користування. В зв'язку з чим просить визнати за ним право власності на квартиру АДРЕСА_7, що складається з наступних приміщень: коридор 4,8 кв.м. - 1, санвузол 3,7 кв.м. - 2, кухня 9,1 кв.м. - 3, житлова кімната 12,9 кв.м. - 4, житлова кімната 13,6 кв.м. - 5, передня 12,0 кв.м. - 6, житлова кімната 13,1 кв.м. - 7 та коридор 10,7 кв.м. - а-1, загальною площею 79,9 кв.м., та виділити вищевказану квартиру в натурі.

Рішенням Володарського районного суду Донецької області від 07 грудня 2018 року в задоволенні позову ОСОБА_2 до Боївської сільської ради Нікольського району Донецької області та ОСОБА_3 про визнання права власності на квартиру та виділення її в натурі відмовлено.

Не погодившись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу та, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення Володарського районного суду Донецької області від 07 грудня 2018 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається на обставини, викладені у позовній заяві, та додатково посилається на те, що об'єднання співвласників багатоквартирного будинку мешканцям будинку, в якому він проживає, не створювалося. Він має намір отримати в користування чи у власність земельну ділянку для обслуговування житлового будинку, проте, законодавством України не передбачено виділення земельної ділянки для обслуговування квартири. Відповідно до норм Земельного кодексу , зокрема, ст. 121 Земельного кодексу, громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок, із земель державної або комунальної власності для будівництва і обслуговування житлового будинку, отже, земельна ділянка надається для обслуговування житлового будинку (цілого) незалежно від кількості співвласників такого будинку. 20.02.2018 року позивач звернувся до Боївської сільської ради із заявою про присвоєння поштової адреси, в результаті рішенням Боївської сільської ради за №7/22-227 від 20.02.2018року, квартирам присвоєно адреси АДРЕСА_4. Оскільки він зробив переобладнання належних йому квартир, шляхом їх об'єднання, та переобладнання квартир не передбачало втручання в несучі конструкції та інженерні системи загального користування, позивач відповідно не отримував дозволу в органах місцевого самоврядування на такі роботи, отже, відповідно до вимог ч. ч. 2, 3 ст. 331, ст. 319 , ч 2 ст. 328, ч.2 ст.383, 392 ЦК України він набув право власності на новостворене майно. У свою чергу, виділ в натурі даного майна надасть йому можливість скористатись безоплатним правом на отримання земельної ділянки для обслуговування житлового будинку.

В ухвалі про відкриття апеляційного провадження учасникам справи було надано строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу. Відповідач своїм правом не скористався.

Сторони, належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, до суду не з'явилися, (а.с.122-126,131,132), від Боївської сільської ради Нікольського району Донецької області надійшла заява про розгляд справи за їх відсутності, (а.с.133-134) що у відповідності до ч.2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розглядові справі за їх відсутність.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача ОСОБА_4, яка просила апеляційну скаргу задовольнити, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення відповідає зазначеним вимогам.

Відповідно до частин першої-третьої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Судом встановлено, що згідно договору купівлі-продажу від 23.05.2006 року, посвідченого державним нотаріусом Володарської державної нотаріальної контори Донецької області Будика Н.М., зареєстрованого в реєстрі за № 1828, ОСОБА_2 є власником двокімнатної квартири АДРЕСА_1 загальною площею 43,7 кв.м., житловою площею 26,2 кв.м., що також підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно КП «Володарське бюро технічної інвентаризації» № 10766347 від 27.05.2006 року. ( а.с.10-12)

Згідно технічного паспорту виготовленого «Володарське бюро технічної інвентаризації» станом на 28.03.2006 року квартира АДРЕСА_1 складається з коридору загальною площею 3,4 кв.м., ванної кімнати загальною площею 3,7 кв.м., кухні загальною площею 9,1 кв.м., житлової кімнати загальною площею 13,8 кв.м., житлової кімнати загальною площею 12,4 кв.м., тамбура загальною площею 1,3 кв.м., загальна площа квартири складає 43,7 кв.м., жила площа квартири складає 26,2 кв.м.( а.с.16-18)

Відповідно до договору купівлі-продажу від 12.05.2010 року, посвідченого державним нотаріусом Володарської державної нотаріальної контори Донецької області Будика Н.М., зареєстрованого в реєстрі за № 1823, ОСОБА_2 є власником однокімнатної квартири АДРЕСА_2 загальною площею 26,8 кв.м., житловою площею 14,4 кв.м., що також підтверджується Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно КП «Володарське бюро технічної інвентаризації» № 26268418 від 31.05.2010 року.( а.с.13-14)

Згідно технічного паспорту, виготовленого «Володарське бюро технічної інвентаризації» станом на 26.02.2010 року житловий АДРЕСА_8 складається з коридору площею 2,6 кв.м., комори площею 1,6 кв.м., кухні площею 8,2 кв.м., житлової кімнати площею 14,4 кв.м., загальна площа квартири складає 26,8 кв.м., жила площа квартири складає 14,4 кв.м. ( а.с. 20-23)

Звертаючись з позовними вимогами про визнання права власності на новостворене майно у порядку ст. 331 ЦК України, позивач вказує, що об'єднав дві належні йому квартири АДРЕСА_9 та АДРЕСА_10 в одну квартиру, на яку просить визнати право власності за ним та виділити йому в натурі.

Відповідно до висновку судової будівельно-технічної експертизи № 22-с від 24.10.2018 року квартира АДРЕСА_7, складається з наступних приміщень: коридор 1 площею 4,8 кв.м., санвузол 2 площею 3,7 кв.м., кухня 3 площею 9,1 кв.м., житлова кімната 4 площею 12,9 кв.м., житлова кімната 5 площею 13,6 кв.м., передня 6 площею 12,0 кв.м., житлова кімната 7 площею 13,1 кв.м., коридор І площею 10,7 кв.м., загальною площею 79,9 кв.м., за об'ємно-планувальним рішенням не суперечить ДБН В2.2-15-2005 «Житлові будинки. Основні положення», ДБН В3.2.2-2-2009 «Житлові будинки. Реконструкція та капітальний ремонт», ДБН Б2.2-12:2008 «Планування та забудова територій» та знаходиться у нормальному технічному стану. Демонтаж несучих конструкцій будинку не проводився. Виділ вищевказаної квартири в натурі можливий. ( а.с. 57-62)

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що суд не замінює органи, які зобов'язані видавати дозвіл на будівництво й узгоджувати забудови, судом не встановлено, що позивач звертався до компетентних органів із питанням щодо узаконення новоствореного нерухомого майна, що розташоване на земельній ділянці. У свою чергу, позивачем не надано доказів, що відповідачами порушені права позивача, та відповідно наявність порушених прав, в зв'язку з чим підстави для задоволення позову відсутні.

Судова колегія погоджується з такими висновками суду.

За змістом статті 15 Цивільного кодексу України право кожної особи на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у спосіб, визначений статтею 16 цього Кодексу.

Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається із двох елементів: предмета і підстави позову.

Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою позову - факти, які обґрунтовують вимогу про захист права чи законного інтересу. При цьому особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред'явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. У свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, у тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах, і у разі встановлення порушеного права з'ясувати, чи буде воно відновлено у заявлений спосіб.

Для визначення предмета позову як способу захисту права чи інтересу важливим є перелік способів захисту цивільного права та інтересу, наведений у статті 16 Цивільного кодексу України, за змістом якої способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання права, припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, тощо. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги щодо визнання права власності на новостворене майно, позивач посилався на вимоги ст. 331 ЦК України та частини 2 ст. 383 ЦК України, згідно якої власник квартири може на свій розсуд здійснювати ремонт і зміни у квартирі, наданій йому для використання як єдиного цілого, - за умови, що ці зміни не призведуть до порушень прав власників інших квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку та не порушать санітарно-технічних вимог і правил експлуатації будинку.

Проте, законодавець відповідно до частини 2 ст. 383 ЦК України визначає умови технічних переобладнань таких квартир у рамках єдиного цілого.

Як вбачається з витягу Комунального підприємства « Володарське бюро технічної інвентаризації» про реєстрацію права власності на нерухоме майно, позивачу належать квартири АДРЕСА_9 та АДРЕСА_5 кожна, як єдине ціле.( а.с. 12,15) Отже, за приписами ст. 283 ч.2 ЦК України позивач має право, самостійно, без узгодження з компетентними органами, на переобладнання в належній йому квартирі як за АДРЕСА_9 так і за АДРЕСА_5

Проте, як вбачається з матеріалів справи, позивач шляхом переобладнання двох самостійних квартир створив новий єдиний цілий об'єкт, та дане питання не може бути урегульовано відповідно до частини 2 ст. 383 ЦК України.

Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Згідно зі ст. 152 ЖК України, яка регулює порядок проведення переобладнання і перепланування приміщень приватного житлового фонду, передбачає, що виконання власниками робіт з переобладнання та перепланування жилого будинку і жилого приміщення приватного житлового фонду, які не передбачають втручання в несучі конструкції та/або інженерні системи загального користування, не потребує отримання документів, що дають право на їх виконання. Після завершення зазначених робіт введення об'єкта в експлуатацію не потребується.

У свою чергу, визначення термінів «переобладнання» і «перепланування» міститься в Правилах утримання жилих будинків та прибудинкових територій (затверджено наказом Державного комітету України з питань житлово-комунального господарства від 17 травня 2005 р. № 76; зареєстровано в Міністерстві юстиції України 25 серпня 2005 р. № 927/11207). Цими Правилами встановлено, що переобладнання і перепланування жилих будинків, жилих і нежилих у будинках приміщень дозволяється робити після одержання дозволу виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів відповідно до законодавства (1.4.1).

Отже, у даному випадку судова колегія погоджується з висновками суду, що суд не повинен був заміняти органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування щодо здійснення ними повноважень, встановлених Конституцією та законами України.

Стаття 328 ЦК України визначає підстави набуття права власності. Згідно цієї норми, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів (ч. 1). Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (ч. 2).

У свою чергу, згідно ст. 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно виникає з моменту завершення будівництва. Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Отже, новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього. Однак до цього, не будучи житловим будинку з юридичної точки зору, об'єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов'язки, відтак є майном, яке за умов, передбачених законом, може належати на праві власності особі з дотриманням будівельних норм і правил.

До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

За таких обставин, судова колегія погоджується з висновками суду, що суд не замінює органи, які зобов'язані видавати дозвіл на будівництво й узгоджувати забудови, судом не встановлено, що позивач звертався до компетентних органів із питанням щодо узаконення новоствореного нерухомого майна, що розташоване на земельній ділянці.

Посилання позивача на приписи ст. 392 ЦК України також не є слушними.

Так, відповідно до ст. 392 ЦК особа має право звернутися до суду з позовом про визнання права власності:1) якщо це право оспорюється або не визнається іншими особами (за умови, що позивач не перебуває з цими особами у зобов'язальних відносинах, оскільки права осіб, які перебувають у зобов'язальних відносинах, повинні захищатися за допомогою відповідних норм інституту зобов'язального права) 2) у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Передумовою для застосування ст. 392 ЦК є відсутність іншого, окрім судового, шляху для відновлення порушеного права, та позивач у позові про визнання права власності -це особа, яка вже є титульним власником окремого об'єкту.

Разом з цим, позивач у даній справі не є власником новоствореного цілого об'єкту нерухомого майна , а бажає ним стати.

Ураховуючи, що відповідно до статті 328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов'язує виникнення в особи суб'єктивного права власності на певні об'єкти, судова колегія погоджується з висновками суду, що позивач не навів підстав, передбачених законом, та не навів , у який передбачений законом спосіб він набув право власності на спірний об'єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, передбаченому статтею 392 ЦК України.

За таких обставин, переглядаючи справу в межах доводів апеляційної скарги, судова колегія погоджується з висновками суду щодо відмови у задоволення позову, а доводи апеляційної скарги про порушення норм матеріального права є безпідставними.

Порушень норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи, та є обов'язковою підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового судового рішення відповідно до частини 3 статті 376 ЦПК України не встановлено.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А:

апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Володарського районного суду Донецької області від 07 грудня 2018 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 09 квітня 2019 року.

Головуючий Гаврилова Г.Л.

Судді Зайцева С.А.

Пономарьова О.М.