Дата документу 03.04.2019 Справа № 324/937/18
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №324/937/18 Головуючий у 1 інстанції Іванченко М.В.
Провадження № 22-ц/807/1393/19 Суддя-доповідач Онищенко Е.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 квітня 2019 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого Онищенка Е.А.

суддів: Бєлки В.Ю.,

Крилової О.В.

за участю секретаря судового засідання: Путій Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Українська залізниця» регіональної філії «Донецька залізниця» акціонерного товариства «Українська залізниця» на рішення Пологівського районного суду Запорізької області від 03 грудня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» регіональної філії «Донецька залізниця» акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення заборгованості із заробітної плати, грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку, одноразової грошової допомоги у розмірі одного середньомісячного заробітку, середнього заробітку за час затримки виплати сум, що належать від підприємства,-

В С Т А Н О В И ЛА:

У травні 2018 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до Акціонерного товариства «Українська залізниця» регіональної філії «Донецька залізниця» акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення заборгованості із заробітної плати, грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку, одноразової грошової допомоги у розмірі одного середньомісячного заробітку, середнього заробітку за час затримки виплати сум, що належать від підприємства.

В обґрунтування позову зазначала, що 08.07.2016 вона була прийнята згідно наказу від 07.07.2016 №1/ОС на посаду електромеханіка дільниці ІІ групи у виробничий підрозділ «Донецька дистанція зв'язку» структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» Регіональної філії «Донецька залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» та була звільнена 17.07.2017 на підставі п.1 ст.40 КЗпП України у зв'язку зі скороченням штату (наказ від 10.07.2017 №10065/ДН-ОС), про що зроблена відмітка у трудовій книжці.

На день її звільнення їй була нарахована, але не виплачена заробітна плата з березня 2017 року по 17.07.2017, грошова компенсація за невикористану щорічну відпустку та одноразова грошова допомога у розмірі одного середньомісячного заробітку, що становить 20072,71грн. відповідно до наданих їй розрахунків заробітної плати. Їй був виплачений лише аванс за березень 2017 року у розмірі 2200грн.

Враховуючи те, що при звільненні відповідач не провів з нею остаточний розрахунок, що є порушенням ст. 116 КЗпП України, просила суд стягнути з відповідача суму заборгованості із заробітної плати, грошову компенсацію за невикористану щорічну відпустку, одноразової грошової допомоги у розмірі одного середньомісячного заробітку, згідно ст.44 КЗпП України, що разом складає 20072,71грн. та стягнути з відповідача суму середнього заробітку за період затримки з 18.07.2017 по 29.05.2018 в сумі 37815,72грн.

Рішенням Пологівського районного суду Запорізької області від 03 грудня 2018 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ПАТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_3 заборгованість із заробітної плати, грошову компенсацію за невикористану щорічну відпустку, одноразову грошову допомогу у розмірі одного середньомісячного заробітку в загальній сумі 20 072 грн. 71 коп., в задоволенні позову в іншій частині відмовлено.

На користь держави стягнуто з ПАТ «Українська залізниця» судовий збір в сумі 704 грн. 80коп.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, АТ «Українська залізниця» регіональної філії «Донецька залізниця» АТ «Українська залізниця» подало апеляційну скаргу, в якій посилаючись на незаконність, необґрунтованість, порушення судом норм матеріального та процесуального права просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.

Згідно п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд, зберігаючи об'єктивність і неупередженість:

1) керує ходом судового процесу;

2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами;

3) роз'яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов'язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій;

4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом;

5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов'язків.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з обґрунтованості та доведеності заявлених позивачем вимог у їх відповідній частині.

Колегія судді погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 08.07.2016 року прийнята на посаду електромеханіка дільниці ІІ групи у виробничий підрозділ «Донецька дистанція зв'язку» структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця» та звільнена 17.07.2017 року на підставі п.1 ст.40КЗпП України у зв'язку зі скороченням штату.

З матеріалів справи вбачається, що ПАТ «Укрзалізниця» протоколом №Ц-57/27 Ком.т. засідання правління ПАТ «Укрзалізниця» від 05.04.2017 п.9.2 вилучила зі складу регіональної філії «Донецька залізниця» структурні підрозділи «Донецька дирекція залізничних перевезень» та «Луганська дирекція залізничних перевезень» та п.9.3 скоротила штат даних структурних підрозділів.

На основі цього протоколу» був створений наказ регіональної філії «Донецька залізниця» від 28.04.2017 №645-НЗ-1, в якому з 17.07.2017 вилучили зі складу регіональної філії «Донецька залізниця» структурні підрозділи «Донецька дирекція залізничних перевезень» та «Луганська дирекція залізничних перевезень», п.3 цього наказу з 17.07.2017 скоротили штат структурних підрозділів «Донецька дирекція залізничних перевезень» та «Луганська дирекція залізничних перевезень».

Відповідно до п.4 цього наказу начальникам дирекцій залізничних перевезень: забезпечити своєчасне, з дотримань вимог чинного законодавства України, персональне попередження працівників структурного/виробничих підрозділів «Донецька дирекція залізничних перевезень» та «Луганська дирекція залізничних перевезень» про їх звільнення у зв'язку із скороченням штату за п.1 ст.40 КЗпП України з 17.07.2017 та ознайомити працівників з переліком наявних вакантних посад по структурним підрозділам ПАТ «Укрзалізниця», які розташовані на підконтрольній українській владі території.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що ОСОБА_3 03.05.2017 була попереджена про скорочення посади з 17.07.2017, яку вона займає, та про її звільнення на підставі п.1 ст.40 КЗпП України.

Відповідно до наказу від 10.07.2017 №10065/ДН-ОС, копія якого долучена до матеріалів справи, ОСОБА_3 було звільнено із займаної посади з 17.07.2017 у зв'язку із скороченням штату на підставі п.1 ст.40 КЗпП України.

Наказ видано структурним підрозділом «Донецька дирекція залізничних перевезень» РФ «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця».

У наказі зазначено, що ОСОБА_3 має право на компенсацію за 32 дні відпустки та на виплату одноразової грошової допомоги у розмірі одного середньомісячного заробітку. Наказ підписаний в.о. начальника дирекції залізничних перевезень ОСОБА_4.

Згідно наданих позивачем розрахунків заробітної плати за березень 2017 року - 3764,26грн., з урахуванням виплаченого авансу у сумі 2200грн., заборгованість за березень 2017 року складає 1564,26грн., квітень 2017 року - 2740,09грн., травень 2017 року - 2773,92грн., червень 2017 року - 837,40грн., липень 2017 року - 12157,04грн., що разом дорівнює 20072,71грн., яка включає у себе заборгованість із заробітної плати, грошову компенсацію за невикористану щорічну відпустку, одноразову грошову допомогу у розмірі середньомісячного заробітку, згідно ст.44 КЗпП України.

Згідно довідки Пенсійного фонду України форми ОК-5 «Індивідуальні відомості про застраховану особу», востаннє РФ «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця» нараховувала заробітну плату у сумі 4832,31 грн. та сплачувала з неї страхові внески ОСОБА_3 у березні 2017 року.

З листа №306 ДОН/ДНД від 19.07.2018 щодо надання інформації стосовно виплачених сум ОСОБА_3, вбачається, що що за період з 1 по 15 березня 2017 року ОСОБА_3 була нарахована до видачі заробітна плата у сумі 2110,46грн., станом на 19.07.2018 отримана у касі м.Лиман 18.09.2017. З 16.03.2017 до дирекції не надходили документи від підприємства для нарахування заробітної плати: на підконтрольній Україні території відсутня, а не втрачена будь-яка первинна документація (графіки роботи або табель обліку робочого часу, копії або оригінали внутрішніх наказів, розпоряджень та інше) для нарахування заробітної плати за період з 16.03.2017. Станом на 19.07.2018 первинні документи для нарахування заробітної плати на ОСОБА_3 відсутні.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що ОСОБА_3 заробітної плати за частину березня 2017 року та за період з квітня по 17 липня 2017 року не отримала. Вказане відповідачем ні в суді першої, ні в суді апеляційної інстанції спростовано не було.

З листа ПАТ «Українська залізниця» від 26.09.2018 року вбачається, що розрахунок по заробітній платі з ОСОБА_3 проведено лише по 15.03.2017 року. У період з 16.03.2017 до моменту звільнення ОСОБА_3 інших нарахувань та виплат структурним підрозділом не здійснювалось. Враховуючи відсутність первинних документів, ПАТ «Українська залізниця» не має можливості підтвердити суму заборгованості по заробітній платі та іншим нарахуванням ОСОБА_3

Кабінет Міністрів України своєю постановою від 02 вересня 2015 року №735 затвердив Статут ПАТ «Українська залізниця», відповідно до якого товариство є правонаступником усіх прав та обов'язків Укрзалізниці та підприємств залізничного транспорту.

Суд першої інстанції вірно встановив факт знаходження позивача у трудових відносинах з відповідачем та дійшов обґрунтованого висновку про те, що ПАТ «Українська залізниця» є належним відповідачем у справі.

Згідно ст.43 Конституції України держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб.

Відповідно до ст.7 Міжнародного пакту про економічні, соціальні і культурні права, ратифікованого Указом Президії Верховної Ради Української РСР №2148-VIII від 19.10.1973, держави, які беруть участь у цьому Пакті, визнають право кожного на справедливі і сприятливі умови праці.

За положеннями ст.115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Відповідно до ст. 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

З огляду на зазначене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відповідачем порушено трудові права позивача, які підлягають захисту шляхом стягнення заборгованості по заробітній платі.

Відповідно до ст. 113 КЗпП України час простою не з вини працівника оплачується з розрахунку не нижче від двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу).

Згідно ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що право людини на заробітну плату гарантоване Конституцією України, нормами КЗпП України, Законом України «Про оплату праці», а позивач знаходилася з відповідачем у трудових відносинах до 17.07.2017 і при звільненні не отримала всі належні їй виплати, майнові вимоги позивача щодо їх отримання відповідають критеріям правомірних очікувань в розумінні практики Європейського Суду.

Крім того, судом першої інстанції вірно враховано те, що Законом України від 02.09.2014 № 1669-VII «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» особливостей щодо строків розрахунку при звільненні, встановлених ст. 116 КЗпП України, не передбачено.

Пунктом 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» № 2 від 12.06.2009 передбачено, що виходячи з принципу рівноправ'я сторін та враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів.

Доводи апеляційної скарги щодо складності проведення розрахунку з позивачем через те, що фактичне місце роботи позивача знаходилося в зоні проведення антитерористичної операції (в м. Донецьку), як підставу для відмови у нарахуванні та виплаті позивачу заробітної плати, є безпідставними, оскільки обов'язок здійснювати нарахування та виплату заробітної плати, інших виплат, належних працівникові, а так само ведення бухгалтерського, податкового обліку тощо лежить саме на роботодавцеві, а не на працівникові.

Крім того, структурний підрозділ «Донецька дирекція залізничних перевезень» РФ «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця» здійснює господарську діяльність на підконтрольній Україні території, оскільки ОСОБА_3 звільнено 17.07.2017.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, який обґрунтовано взяв до уваги наявність заборгованості відповідача перед ОСОБА_3 із виплати заробітної плати, грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку та одноразової грошової допомоги у розмірі одного середньомісячного заробітку, у загальній сумі 20072,71грн., яка складається з наступного: за березень 2017 року - 3764,26грн. - 2200грн. = 1564,26 грн., за квітень 2017 року - 2740,09грн., за травень 2017 року - 2773,92грн., за червень 2017 року - 837,40грн., за липень 2017 року - 12157,04грн.

Докази та обставини, ні які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідження та встановленні судом дотримані норми матеріального і процесуального права.

Отже доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Таким чином, рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, висновки суду є обґрунтованими, передбачених законом підстав для його скасування при апеляційному розгляді не встановлено.

На підставі наведеного, висновки суду першої інстанції є обґрунтованими та узгоджуються з матеріалами справи, при встановленні зазначених фактів судом не було порушено норм цивільного процесуального законодавства й правильно застосовано норми матеріального права.

Доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Наведені скаржником в апеляційній скарзі доводи не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення скаржником норм процесуального закону.

Відповідно до ч.3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Випадки для звільнення від доказування, передбачені ст. 82 ЦПК України, у цій справі відсутні.

Відповідно ж до ст. 89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

З огляду на наведене вбачається, що судом з дотриманням вимог ст. ст. 89,263 ЦПК України дана належна оцінка доказам по справі, вірно встановлений характер спірних правовідносин і обґрунтовано зроблено висновок про наявність правових підстав для часткового задоволення позову.

На підставі вищенаведеного, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» регіональної філії «Донецька залізниця» акціонерного товариства «Українська залізниця» залишити без задоволення.

Рішення Пологівського районного суду Запорізької області від 03 грудня 2018 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 10 квітня 2019 року.

Головуючий

Судді: