Справа № 635/4920/18
Провадження № 2/635/488/2019
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
смт. Покотилівка Харківського району Харківської області
Харківський районний суд Харківської області в складі:
головуючого судді - Токарєвої Н.М.,
секретар судового засідання - Антонян М.В.,
учасники справи:
позивач: ОСОБА_1,
позивач: ОСОБА_2,
відповідач: ОСОБА_3,
розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -
19 липня 2018 року позивачі звернулися до суду з позовом про усунення перешкод у здійсненні права власності на житловий будинок АДРЕСА_1, який належить їм на праві спільної часткової власності, шляхом позбавлення відповідача ОСОБА_3 права користування житловим приміщенням.
В обґрунтування позовних вимог позивачі посилаються на те, що житловий будинок АДРЕСА_1 належить їй на праві спільної часткової власності, а саме по 91/400 частині на підставі Свідоцтв про право на спадщину за заповітом, виданих 16 червня 2010 року приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального Харківської області Поляковою Л.О., реєстрові № 874 та № 876. Право власності на житловий будинок зареєстровано в КП «Харківське районне бюро технічної інвентаризації». В цьому будинку зареєстровані позивачі та син позивача ОСОБА_1 - відповідач ОСОБА_3. Відповідач не проживає у спірному будинку з червня 2017 року, його утриманням не займається, комунальні послуги не сплачує, спільне господарство з позивачами не веде, добровільно відповідач не знявся з реєстраційного обліку. Позивачі не мають можливості сплачувати за відповідача комунальні послуги, отже вимушені звернутися до суду з цим позовом.
На виконання вимог діючого законодавства було направлено запит про отримання інформації про зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання (перебування) фізичної особи - відповідача ОСОБА_3, який мешкає за адресою: АДРЕСА_1.
31 серпня 2018 року Відділом обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області була надана інформація, яка надійшла до Харківського районного суду Харківської області 07 вересня 2018 року, щодо зареєстрованого місця проживання відповідача, яке співпадає з даними зазначеними в позовній заяві.
Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 14 вересня 2018 року провадження по справі відкрито, призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження на 20 листопада 2018 року о 10 год. 00 хв.
Заперечення на позовну заяву від відповідача у встановлений законом строк і порядок до Харківського районного суду Харківської області не надходило.
Позивачі в судове засідання не з'явилися, надали заяви про розгляд справи за їх відсутністю, просили позов задовольнити та проти ухвалення заочного рішення не заперечували.
Відповідач в судове засідання не з'явився, причину неявки суду не повідомив, про час, дату та місце слухання справи повідомлявся належним чином, тож справа розглядається за його відсутності.
Враховуючи, що в судове засідання не з'явились всі учасники справи, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.
Враховуючи повторну неявку належним чином повідомленого про дату, час та місце судового засідання відповідача в судове засідання, який не повідомив про причини неявки та не подав відзив, відповідно до статті 280 ЦПК України суд, за згодою позивачів вважає за можливе проводити заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення.
Суд, з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, дослідивши матеріали справи та надані докази, встановив наступні факти та відповідні правовідносини.
Згідно рішення 1 сесії VІІ скликання Мереф'янської міської ради від 17.11.2015 «Про перейменування об'єктів топоніміки (вулиць, провулків, в'їздів, проїздів, площ, тупиків), розташованих на території населених пунктів Мереф'янської міської ради» зі змінами, внесеними рішенням ІІІ сесії Мереф'янської міської ради VІІ скликання від 24.12.2015, було вирішено перейменувати вулицю Луначарського у місті Мерефа на вулицю Незалежності.
Житловий будинок АДРЕСА_1 належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2, а саме по 91/400 частині на підставі Свідоцтв про право на спадщину за заповітом, виданих 16 червня 2010 року приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального Харківської області Поляковою Л.О., реєстрові № 874 та № 876.
Право власності на житловий будинок зареєстровано в КП «Харківське районне бюро технічної інвентаризації».
Згідно інформації Мереф'янської міської ради Харківського району Харківської області від 20 червня 2018 року № 5797/1, у житловому будинку АДРЕСА_1, зареєстровані позивач - ОСОБА_1; позивач - ОСОБА_2; відповідач, який є сином позивача ОСОБА_5 - ОСОБА_3.
Родинні відносини ОСОБА_1 та ОСОБА_3 підтверджуються копією свідоцтва про народження останнього, в якому в графі мати зазначена ОСОБА_1
Актом, складеним 21 червня 2018 року депутатом Мереф'янської міської ради Харківського району Харківської області Шемет О.В. за участю сусідів ОСОБА_7 та ОСОБА_8, підтверджується факт не проживання відповідача за місцем реєстрації протягом року.
Актом, складеним 08 січня 2019 року депутатом Мереф'янської міської ради Харківського району Харківської області Шемет О.В. за участю сусідів ОСОБА_7 та ОСОБА_8, підтверджується факт не проживання відповідача за місцем реєстрації протягом року.
Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.
Відповідно до ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечується рівні умови здійснення своїх прав.
Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Згідно ст. ст. 316, 328 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.
Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.
Відповідно до положень ст. 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Сім'я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.
Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім'ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім'ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.
Право членів сім'ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім'ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім'ї.
Право на користування жилим приміщенням членів сім'ї власника будинку регулюються статтями 156, 157 ЖК УРСР.
За змістом зазначених норм матеріального права правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім'ї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.
Відповідно до ст. 7 Закону України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.
Таким чином, як випливає із указаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою.
Виходячи з того, що Закон України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.
Статтею першою Протоколу N 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод людини (Європейська конвенція з прав людини) визначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.
Рішенням Європейського суду по правам людини справа «Маркс (MARCKX) проти Бельгії» від 13.06.1979 в пункті 63 стосовно статті першої Протоколу першого Європейської конвенції з прав людини зазначено, що визнаючи право будь-якої особи на безперешкодне користування своїм майном стаття перша по своїй суті є гарантом права власності.

Згідно ст. ст. 11, 12, 15, 20 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд. Нездійснення особою своїх цивільних прав не є підставою для їх припинення, крім випадків, встановлених законом. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Право на захист особа здійснює на свій розсуд. Нездійснення особою права на захист не є підставою для припинення цивільного права, що порушене, крім випадків, встановлених законом.

За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

На підставі ст. ст. 76, 77, 78-79 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення по справі. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до положень ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Такий висновок узгоджується з правовою позицією, яку виклав у своїй Постанові Верховний Суд України у справі № 6-158цс14 від 05.11.2014, що відповідно до положень ч. 4 ст. 263 ЦПК України є обов'язковим для суду при виборі і застосуванні норми права до відповідних спірних правовідносин, відповідно до якої, право членів сім'ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім'ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім'ї.

За порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку, що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинок, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які є і не були членами його сім'ї, а положення статті 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім'ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім'ї власника без поважних причин понад один рік. Такого ж правового висновку дійшов Верховний Суд України у постанові від 16 листопада 2016 року по справі № 6-709цс16.

Суд, системно аналізуючи норми діючого цивільного законодавства у їх застосуванні до правовідносин, що склалися між сторонами, з огляду на те, що позивачі правомірно набули у власність житловий будинок, відповідач зареєстрований, але не веде з власниками спільне господарство, не проживає за адресою реєстрації більше року, суд вважає, що відповідач втратив право користування житловим приміщенням зазначеного будинку і позовні вимоги позивачів підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на судовий збір в сумі по 704,80 грн. на користь позивачів.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 12, 78, 80, 81, 141, 263-265 ЦПК України, -

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - задовольнити.

Усунути ОСОБА_1 та ОСОБА_2, перешкоди у здійсненні права власності на житловий будинок АДРЕСА_1, який належить їм на праві спільної часткової власності, а саме по 91/400 частині на підставі Свідоцтв про право на спадщину за заповітом, виданих 16 червня 2010 року приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального Харківської області Поляковою Л.О., реєстрові № 874 та № 876, шляхом позбавлення ОСОБА_3, права користування житловим будинком розташованим за адресою: АДРЕСА_1.

Рішення є підставою для скасування реєстрації ОСОБА_3 за вказаною адресою.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 704,80грн. (сімсот чотири гривні вісімдесят копійок).

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судовий збір в сумі 704,80грн. (сімсот чотири гривні вісімдесят копійок).

Відповідачем протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення може бути подана письмова заява про перегляд заочного рішення відповідно до вимог ст.ст. 284-285 ЦПК України.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Заочне рішення може бути оскаржене позивачем в загальному порядку шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення або з дня складення повного судового рішення у разі оголошення вступної та резолютивної частини рішення або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через Харківський районний суд Харківської області.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом зазначених строків, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Позивач - ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженка м. Харків, паспорт серії НОМЕР_4, виданий Харківським РВ УМВС України в Харківській області в 1998 році, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1;

Позивач - ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, уродженка м. Мерефа Харківського району Харківської області, паспорт серії НОМЕР_5, виданий Харківським РВ УМВС України в Харківській області 30.03.1999, ідентифікаційний номер НОМЕР_2, зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1;

Відповідач - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_4, уродженець м. Мерефа Харківського району Харківської області,паспорт серії НОМЕР_6, виданий Харківським РВ УМВС України в Харківській області 27.12.1999, ідентифікаційний номер НОМЕР_3, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1.

Суддя Н.М. Токарєва