Провадження №22-ц/812/91/19
П О С Т А Н О В А

Іменем України

03 квітня 2019 року м. Миколаїв

колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: Бондаренко Т.З.,

суддів: Прокопчук Л.М., Самчишиної Н.В.,

із секретарем судового засідання: Лівшенком О.С.,

за участю: представника відповідача: ОСОБА_1, ОСОБА_2,

представника Миколаївської міської ради Дрібко Г.В.,

розглянувши у відкритому судовому засідання цивільну справу № 488/3981/17 за апеляційною скаргою

ОСОБА_4 на заочне рішення, яке постановлено Корабельним районним судом м. Миколаєва під головуванням судді Селіщевої Л.І. у приміщенні цього суду 23 березня 2018 року за позовом

Миколаївської міської ради

до

ОСОБА_4

про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням,

У жовтні 2017 року ОСОБА_5 звернувся з позовом до ОСОБА_4 про визнання особи, такою, що втратила право користування жилим приміщенням.

Позивач зазначав, що йому належить на підставі Свідоцтва про право власності на житло від 26 грудня 2005 року 1/2 частина квартири АДРЕСА_1. Інша частина квартири (1/2) належала його дружині ОСОБА_6, яка ІНФОРМАЦІЯ_2 померла. Позивач є єдиним спадкоємцем на майно, яке залишилося після смерті його дружини. В квартирі, за його згодою, у 2010 році була зареєстрована відповідач по справі, ОСОБА_4, яка 22 грудня 2010 року зареєструвала шлюб з громадянином Туреччини та виїхала до нього на постійне місце проживання. З цього часу, відповідач не проживає за місцем своєї реєстрації, не сплачує комунальні послуги, не підтримує квартиру у належному стані, майно та особисті речі відповідача в квартирі відсутні, перешкод для проживання у квартирі позивач не створює, ОСОБА_4 за власним бажанням не проживає за місцем своєї реєстрації.

Посилаючись на викладене, позивач просив визнати відповідачку такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1.

Заочним рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 23 березня 2018 року позов задоволено. Визнано ОСОБА_4 такою, що втратила право користування вказаною квартирою.

Рішення районного суду мотивовано тим, що відповідачка без поважних причин не проживає в спірній квартирі за місцем своєї реєстрації більше ніж один рік.

В апеляційній скарзі відповідачка просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог. Вважає, що право на користування житловим приміщенням не втратила, оскільки позивача підтримувала матеріально, вели з ним спільне господарство. Не зважаючи, що уклала шлюб з громадянином Туреччини, вона є громадянином України, іншого житла окрім місця реєстрації немає.

Крім того, відповідачка в апеляційній скарзі вказувала на порушення її процесуальних прав, оскільки вона не була належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи.

Згідно свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 від 24 липня 2018 року позивач ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_3 помер (а.с.74 )

Ухвалою Миколаївського апеляційного суду від 06 лютого 2019 року в якості правонаступника до участі у справі залучено Миколаївську міську раду.

Згідно з положеннями п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов'язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов'язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Вимогами п.1 ч. 1 ст. 280 ЦПК України встановлено, що суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання.

Районний суд, ухвалюючи заочне рішення у даній справі, виходив з того, що відповідачка ОСОБА_4 належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи.

Проте з таким висновком суду погодитись не можна, оскільки він не ґрунтується на матеріалах справи.

Так, відповідно до зворотних повідомлень про вручення поштових відправлень, а саме судових повісток ОСОБА_4 за адресою АДРЕСА_2 не отримувала та вони поверталися за закінченням строку їх зберігання (а.с.21, 44).

Враховуючи, що в матеріалах справи відсутнє належне підтвердження повідомлення відповідачки ОСОБА_4 про час та місце розгляду справи, як того вимагають положення ст. 130 ЦПК України, і про це остання вказує в апеляційній скарзі, оскаржуване рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням у справі нового рішення.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК України закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.

Частиною першою статті 156 ЖК України передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України, якою встановлено, що члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім'ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім'ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом зазначених норм матеріального права правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім'ї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

З матеріалів справи вбачається і таке встановлено судом, що квартира АДРЕСА_1 належала ОСОБА_5 та ОСОБА_6 кожному по Ѕ частині на підставі свідоцтва про право власності на житло № НОМЕР_2 від 26 грудня 2005 року (а.с.7).

Право власності зареєстровано в Миколаївському міжміському бюро технічної інвентаризації 12 січня 2006 року, про що свідчить витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно (а.с.8).

Відповідно до даних технічного паспорту квартира складається з двох кімнат загальною площею 45, 7 кв.м. (а.с. 9).

Згідно свідоцтва про смерть серії НОМЕР_3 ОСОБА_6 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.10).

Відповідно до довідки форми № 3 виданої Комунальним житлово-експлуатаційним підприємством № 24 від 25 жовтня 2017 року в спірній квартирі на час звернення з позовом до суду були зареєстровані ОСОБА_5 та ОСОБА_4 (а.с. 14).

ОСОБА_5 в жовтні 2017 року пред'явив позов до ОСОБА_4 про визнання її такою, що втратила право користування спірною квартирою. В позові зазначено, що на прохання своєї знайомої в 2010 році він зареєстрував в своїй квартирі місце проживання її доньки ОСОБА_4 Проте, остання 22 грудня в тому ж році в Туреччині зареєструвала шлюб з ОСОБА_9 та виїхала на постійне проживання до свого чоловіка. З того ж часу квартирою не користується, витрат по її утриманню не несе, належного їй майна в квартирі немає, квартиру залишила добровільно, будь-яких перешкод для проживання відповідачки в спірній квартирі позивач не чинив. Реєстрація місця проживання відповідачки в належній позивачу квартирі перешкоджає йому розпорядитися своєю власністю.

Як на підтвердження непроживання відповідачки в спірній квартирі позивачем надано акт від 25 жовтня 2017 року про не проживання, складений за участі мешканців будинку НОМЕР_4 квартир № НОМЕР_5, НОМЕР_6, НОМЕР_7 відповідно ОСОБА_8, ОСОБА_10, ОСОБА_11, в якому зазначено, що вказані особи підтверджують факт добровільного непроживання ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 з 2010 року в АДРЕСА_3. Паспортні данні та реєстрацію за вказаними адресами осіб, які склали акт підтвердила паспортист КЖЕП -24 ОСОБА_12 та скріпила свій підпис печаткою (а.с. 15).

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції допитано свідка ОСОБА_11, яка підписала вказаний акт. Свідок показала, що проживає в квартирі, яка межує з квартирою ОСОБА_5. Після смерті дружини, нетривалий час з ним проживала жінка на ім'я ОСОБА_1, проте її доньку ОСОБА_4, вона ніколи не бачила. ОСОБА_5 пояснив, що прописав її на прохання ОСОБА_1, тому свідок і підписала акт про непроживання відповідачки у спірній квартирі. До квартири ОСОБА_5 свідок заходила на його прохання допомогти, так як в нього траплялися галюцинації проте, жіночого одягу, взуття чи інших ознак присутності в квартирі сторонньої особи вона не бачила.

По факту смерті ОСОБА_5 зареєстровано кримінальне провадження за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.115 КК України № 0001510.

В ході досудового слідства допитані свідки, як особи які проживали поряд із ОСОБА_5 так і знайомі матері відповідачки ОСОБА_4 - ОСОБА_13, проте ніхто з них не зазначав, що в квартирі з ОСОБА_5 проживала відповідачка.

В той же час свідки ОСОБА_10 та ОСОБА_14 в ході досудового розслідування пояснили, що з ОСОБА_5 задовго до смерті проживала жінка, яка потім виїхала до м. Одеси.

Свідок ОСОБА_15, показала, що жінку ОСОБА_13, співмешканку ОСОБА_5, забрала в м. Одесу її донька ОСОБА_4, яка там проживала. ОСОБА_1 зловживала спиртними напоями з ОСОБА_5, вчиняла сварки, останній скаржився на її погрози відібрати квартиру.

В судовому засіданні апеляційної інстанції приймала участь представник ОСОБА_4 за довіреністю ОСОБА_1 Як вбачається з довіреності, то вона видана на представництво інтересів 28 серпня 2018 року та посвідчена приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу саме в м. Одесі (а.с.199). З пояснень представника відповідачки встановлено, що ОСОБА_4 проживає в найманій квартирі саме в м.Одесі.

До заяви про скасування заочного рішення та до апеляційної скарги відповідачка на підтвердження свого проживання в спірній квартирі додала свій іноземний паспорт з відмітками щодо перетину кордону з Туреччиною, довідку з місця роботи в Туреччині та довідку-характеристику з поліції про проживання за спірною адресою (а.с.62-72).

Так з наданого іноземного паспорту вбачається, що дійсно відповідачка регулярно перетинала кордон з Туреччиною та прилітала до м. Одеси. Такі данні підтверджені також довідкою Державної прикордонної служби України, отриманою на запит апеляційного суду.

Проте вказана обставина, лише свідчить, що відповідачка прибувала до м. Одеси, де вона винаймала житло, і не підтверджує факту її перебування та проживання в м. Миколаєві в спірній квартирі.

Довідка про те, що ОСОБА_4 працевлаштована в м. Стамбулі в Туреччині у компанії ЛТД Котре Тріко Текстиль та за місцем роботи забезпечене тимчасовим помешканням для житла, також не доводить факт її проживання за спірною адресою.

Довідка-характеристика про проживання ОСОБА_4 в квартирі АДРЕСА_1, видана лейтенантом поліції Корабельного ВП ГУНП в Миколаївській області Д.Р. Романєєвим не може бути прийнята як належний та допустимий доказ, оскільки до органу поліції не віднесені повноваження видачі довідок вказаного змісту. До того ж вона не містить вихідних даних та підстави її видачі.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтею 81 ЦПК передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Оцінюючи наведені докази в їх сукупності, апеляційний суд доходить висновку про те, що відповідачка ОСОБА_4 тривалий час, значно більше ніж 1 рік не проживала в квартирі АДРЕСА_1, яка на праві власності належала ОСОБА_5 без поважних причин, перешкод в проживанні у вказаній квартирі їй не чинилось з боку власника, за таких обставин, наявні підстави вважати, що права ОСОБА_5, як власника квартири були порушені та підлягали б захисту.

Враховуючи наведене, позовні вимоги Миколаївської міської ради до ОСОБА_4 про визнання останньої такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1 підлягають задоволенню.

Інших доводів на спростування наведених висновків апеляційного суду, щодо задоволення позовних вимог, апеляційна скарга не містить.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Заочне рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 23 березня 2018 року скасувати, у справі ухвалити нове рішення.

Позов Миколаївської міської ради до ОСОБА_4 про визнання такою, що втратила право користування жилим приміщенням задовольнити.

Визнати ОСОБА_4 такою, що втратила право користування жилим приміщенням квартири АДРЕСА_4.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених статтею 389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту 8 квітня 2019 року.

Судді: Т.З.Бондаренко

Л.М.Прокопчук

Н.В.Самчишина