"16" січня 2019 р.
Провадження № 2/642/338/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 січня 2019 року Ленінський районний суд м. Харкова в складі:

головуючого судді Грінчук О.П.,

за участі секретаря - Сузанського О.І.,

розглянувши в порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів, -

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1, звернулася в суд з позовом до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів за розпискою у розмірі 350 000 грн. 00 коп., а також судові витрати у вигляді судового збору за подачу позову до суду у розмірі 3500 грн. 00 коп., витрати зі сплати судового збору за подання заяви про забезпечення позову у розмірі 340 грн. 00 коп. на її користь, вказуючи, що 01.09.2018 позивачем було надано відповідачу у справі у позику 350 000 грн. 00 коп., з умовою повернення коштів до 28.09.2018. Саме на цих умовах вони уклали усний договір позики і на підтвердження отримання коштів, відповідач надала власноруч написану розписку. При вчиненні дій з метою добровільного виконання зобовязання, відповідач почала ухилятися від самостійного добровільного виконання. Тому позивач була змушена звернутись до суду за захистом своїх порушених майнових прав.

Разом з позовною заявою до суду було подано заяву про забезпечення позову, яку ухвалою від 14.11.2018 було повернуто заявнику разом з оригіналом квитанції про сплату судового збору за її подачу.

Ухвалою суду від 28.11.2018 провадження у справі відкрито в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання по справі.

14.01.2019 підготовче провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів закрито, справу призначено до судового розгляду.

Позивач в судове засідання не зявилась, про дату та час розгляду справи повідомлялась належним чином, надала до суду заяву, в якій просила позовні вимоги в частині стягнення з відповідача судового збору за подання заяви про забезпечення позову у розмірі 340,00 грн. залишити без розгляду, в іншій частині позовні вимоги підтримує, просить задовольнити та розглядати справу без її участі.

Відповідач також в судове засідання не зявилась, про дату та час розгляду справи повідомлялась належним чином, надала до суду заяву, в якій зазначила, що позовні вимоги визнає, проти задоволення позову не заперечує та просить справу розглянути у її відсутність.

На підставі викладеного та з урахуванням положень ч.1 ст. 223 ЦПК України, суд вважає можливим розглянути справу за відсутності сторін.

В силу положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Дослідивши письмові докази, які містяться в матеріалах справи, суд вважає, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 01.09.2018 між позивачем, ОСОБА_1, та відповідачем по справі, ОСОБА_2 було укладено усний договір позики, згідно якого ОСОБА_2 позичила у ОСОБА_1 350 000 грн., які зобов'язалася повернути до 28.09.2018, що підтверджується оригіналом розписки в матеріалах справи з підписом ОСОБА_2 (а.с.25)

Відповідач свої зобов'язання щодо повернення коштів не виконала, на неодноразові звернення позивача про повернення коштів ніяким чином не відреагувала та щоразу просила відстрочити строк повернення коштів.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи, або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до статті 202 ЦК України - правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до ч. 1 і ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За нормами ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

За приписами ч. 1, ч. 2 ст. 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася.

Згідно з ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Стаття 1047 ЦК України передбачає, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника.

Згідно ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно з частиною першою статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

На час розгляду справи зобовязання не виконано, що не заперечувалося сторонами у підготовчому засіданні.

Згідно з ч. 3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно правової позиції Верховного Суду України, висловленої у постанові від 02 липня 2014 року при розгляді цивільної справи №6-79цс14, - відповідно до норм ст. ст. 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов'язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання.

Отже, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Виходячи зі встановлених обставин та наявних у справі доказів, суд вважає, що розписка ОСОБА_2 від 01.09.2018 (а.с.25), власноручне написання та підписання якої відповідачем не заперечувалось, як борговий документ, свідчить про існування між сторонами договірних відносин, а також підтверджує факт укладення договору, і засвідчує отримання відповідачем по справі від позивача певної грошової суми.

Наявність оригіналу вказаного боргового документа є належним та допустимим доказом як факту отримання ОСОБА_2 від ОСОБА_1 та його волевиявлення у строк до 28.09.2018 повернути борг, так і невиконання відповідачем даного боргового зобовязання.

З детального аналізу змісту боргової розписки від 01.09.2018 вбачається, що при її складанні сторонами було дотримано всіх істотних умов, а саме: зазначено дату її складання, прізвища, ім'я і по-батькові сторін, валюту позики, підтвердження укладання договору позики, підпис відповідача ОСОБА_2.

Отже, враховуючи вищезазначені обставини та норми діючого законодавства, суд вважає, що позовні вимоги позивача про стягнення з відповідача на її користь суми боргу 350 000 грн. підлягають задоволенню.

Відповідно до п.1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 3500 грн. на відшкодування понесених позивачем судових витрат при зверненні з позовом до суду.

Позовну вимогу про стягнення з відповідача на користь позивача судового збору за подання заяви про забезпечення позову залишити без розгляду, на підставі відмови позивача в цій частині.

Керуючись ст. ст. 202, 207, 526, 610, 626, 639, 1046, 1047, 1049 ЦК України, ст. 4, 12, 13, 81, 141, 223, 247, 258, 259, 263-265, 354ЦПК України, суд,-

в и р і ш и в:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів - задовольнити.

Стягнути із ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_1, РНОКПП НОМЕР_1, зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2) на користь ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_3, РНОКПП НОМЕР_2, зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_4), грошові кошти у сумі 350 000 (триста пятдесят тисяч) гривень.

Стягнути із ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_1, РНОКПП НОМЕР_1, зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2) на користь ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_3, РНОКПП НОМЕР_2, зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_4), витрати зі сплати судового збору за подачу позову до суду у розмірі 3500 (три тисячі пятсот) гривень.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Харківського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги у 30-денний строк з дня оголошення рішення.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи, апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому рішення суду.

Головуючий: