Постанова

Іменем України

04 квітня 2019 року

м. Київ

справа № 450/2522/14-ц

провадження № 61-10750св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Синельникова Є. В. (суддя-доповідач), БілоконьО. В., Хопти С. Ф.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5, Чишківська сільська рада Пустомитівського району Львівської області,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Пустомитівська державна нотаріальна контора Львівської області,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Пустомитівського районного суду Львівської області, у складі судді Мельничук І. І., від 29 травня 2015 року та постанову Апеляційного суду Львівської області, у складі колегії суддів: Крайник Н. П., Бойко С. М., Савуляка Р. В., від 26 грудня 2017 року.

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2014 року ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом до

ОСОБА_5, Чишківської сільської ради Пустомитівського району Львівської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Пустомитівська державна нотаріальна контора Львівської області, про визнання недійсним та скасування заповіту.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її мати ОСОБА_6, після смерті якої відкрилась спадщина на будинок АДРЕСА_1. 22 лютого 1982 року ОСОБА_6 склала заповіт, яким заповіла їй зазначений будинок. Вона постійно проживала разом із матір'ю до дня її смерті, здійснювала догляд за нею, хоча фактично була зареєстрована в іншому місці. Відповідач є онуком ОСОБА_6, ніколи не проживав з бабою. Після смерті матері у встановленому законом порядку вона подала заяву про прийняття спадщини за заповітомта 25 березня 2004 року отримала свідоцтво про прийняття спадщини. У травні 2006 року

ОСОБА_5 звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину, видане 25 березня 2004 року на ії ім'я, посилаючись на те, що 23 травня 1997 року ОСОБА_6 склала заповіт, яким заповіла йому все своє майно. Рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 17 жовтня 2013 року у справі

№ 2-1316/5/11 року ОСОБА_5 відмовлено у задоволенні позову про визання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом у зв'язку з безпідставністю позовних вимог. Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 06 травня 2014 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення, яким визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину від 25 березня 2004 року, видане на її ім'я. Вказувала, що у журналі реєстрацій виконавчих дій виконавчого комітету сільської ради спірний заповіт зареєстровано не було. Зазначала, що заповіт від 23 травня 1997 року її мати ніколи не підписувала, оскільки до дня смерті усвідомлювала значення своїх дій та повністю керувала ними. Висновком судово-почеркознавчої експертизи від 23 серпня 2013 року № 2342 встановлено, що підпис від імені ОСОБА_6 на заповіті від 23 травня 1997 року виконаний не ОСОБА_6, а іншою особою з наслідуванням її справжніх підписів. У випадку скасування заповіту, складеного 22 лютого 1982 року на її користь, мати би її про це повідомила.

Посилаючись на зазначені обставини, позивач просила суд визнати недійсним та скасувати заповіт ОСОБА_6, вчинений і підписаний від її імені 23 травня 1997 року, посвідчений секретарем Чишківської сільської ради Пустомитівського району Львівської області ОСОБА_10, відповідно до якого ОСОБА_6 заповідала своєму онукові ОСОБА_5 житловий будинок та господарські приміщення у с. Волиця Пустомитівського району Львівської області.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області

від 29 травня 2015року у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач звернулась до суду з позовом про визнання недійсним заповіту від 23 травня 1997 року лише у вересні 2014 року, хоча про порушення свого права довідалась у 2006 році, отже з пропуском строку позовної давності.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Апеляційного суду Львівської області від 26 грудня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 та її представників: ОСОБА_8, ОСОБА_9, задоволено частково, рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову з інших правових підстав.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що позивач не надала належних та допустимих доказів на підтвердження того, що спірний заповіт не підписано заповідачем, оскільки матеріали справи не містять однозначно переконливого доказу про те, що підпис на першому примірнику заповіту від 23 травня 1997 року виконано не заповідачем ОСОБА_6

Короткий зміст касаційної скарги та доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати оскаржені судові рішення та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційним судом було безпідставно відмовлено позивачу у відкладенні розгляду справи у зв'язку з її хворобою. Представник позивача, яка зазначила, що вони відмовляються від проведення судової почеркознавчої експертизи, діяла всупереч її інтересів, оскільки вона не узгоджувала такі дії з позивачем, внаслідок чого у подальшому позивач вимушена була відмовитись від представника. Суд першої інстанції не витребував оригінал першого примірника заповіту

від 23 травня 1997 року. За наявності у матеріалах справи висновків почеркознавчих експертиз, які підтверджують факт підроблення підпису заповідача, суди не мотивували відхилення цих доказів у справі та не надали їм належної правової оцінки. Суди не надали оцінки відсутності належного нотаріального посвідчення заповіту, внаслідок чого він є нікчемним.

Відзиву на касаційну скаргу не надходило

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 26 лютого 2018 року відкрито касаційне провадження за поданою касаційною скаргою.

22 березня 2018 року справу передано судді-доповідачу.

До Верховного Суду надійшло клопотання ОСОБА_4 про розгляд справи за її участю, а також участю її представника.

Клопотання не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частини тринадцятої статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

У разі необхідності учасники справи можуть бути викликані для надання пояснень у справі.

Ураховуючи те, що триває стадія попереднього розгляду, під час якої судове засідання не проводиться, повідомлення учасників не передбачено положеннями ЦПК України, підстави для задоволення клопотання про розгляд справи за участю позивача та її представника відсутні.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

22 лютого 1982 року ОСОБА_6 склала заповіт, який було посвідчено державним нотаріусом Пустомитівської державної нотаріальної контори Львівської області, відповідно до якого спадкодавець заповіла

ОСОБА_4 належний їй на праві особистої власності житловий будинок та інші господарські будівлі у с. Чишки Пустомитівського району Львівської області.

23 травня 1997 року секретарем Чишківської сільської ради Пустомитівського району Львівської області ОСОБА_10 було посвідчено заповіт ОСОБА_6, за яким остання заповіла належний їй на праві особистої власності житловий будинок та господарські приміщення у

с. Волиця Чишківської сільської ради Пустомитівського району

ОСОБА_5

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 померла.

Як вбачається з матеріалв спадкової справи № 558/03, заведеної після смерті ОСОБА_6 Пустомитівською державною нотаріальною конторою, 25 березня 2004 року ОСОБА_4 було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 22 лютого 1982 року на спадкове майно

ОСОБА_6, яке складається з житлового будинку та господарських будівель по АДРЕСА_1. На підставі свідоцтва про право на спадщину за

ОСОБА_4 зареєстровано право власності на зазначений будинок.

Згідно довідки, виданої виконавчим комітетом Чишківської сільської ради Пустомитівського району Львівської області, ОСОБА_4 проживала і проживає без реєстрації по АДРЕСА_1, доглядала матір ОСОБА_6 з 2000 року і до дня смерті - ІНФОРМАЦІЯ_1.

У березні 2006 року до Пустомитівської державної нотаріальної контори Львівської області із заявою про прийняття спадщини за заповітом

від 23 березня 1997 року звернувся ОСОБА_5 У заяві вказував про те, що прийняв спадщину після смерті ОСОБА_6 шляхом вступу в управління та володіння спадковим майном, оскільки на день смерті спадкодавця проживав та по теперішній час продовжує проживати у спадковому будинку. В оформленні спадщини ОСОБА_5 було відмовлено у зв'язку з тим, що спадщину після смерті ОСОБА_6 на підставі заповіту від 22 лютого 1982 року прийняла її дочка ОСОБА_4, про що їй видано свідоцтво про право на спадщину.

У травні 2006 року ОСОБА_5 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого Пустомитівською державною нотаріальною конторою Львівської області ОСОБА_4 на будинок АДРЕСА_2, посилаючись на те, що заповіт, який склала ОСОБА_6 23 травня

1997 році на його користь, є останнім, а тому скасовує чинність попереднього заповіту від 22 лютого 1982 року, складеного ОСОБА_6 на користь ОСОБА_4

Рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області

від 17 жовтня 2013 року у справі № 2-1316/5/11 у задоволенні позову ОСОБА_5 відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 06 травня 2014 року у справі № 2-1316/5/11 рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 17 жовтня 2013 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_5 задоволено. Визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом № 1220, видане 25 березня 2004 року Пустомитівською державною нотаріальною конторою Львівської області ОСОБА_4 на спадкове майно ОСОБА_6, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1, та яке складається із житлового будинку та господарських будівель по АДРЕСА_1. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 липня 2014 року рішення апеляційного суду залишено без змін.

Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 06 травня 2014 року у справі № 2-1316/5/11 встановлено, що ОСОБА_5 прийняв спадщину, вступивши в управління спадковим майном, оскільки був постійно прописаний у спадковому будинку у період шести місяців після смерті спадкодавця.

11 грудня 2006 року ОСОБА_4 звернулась із заявою до органів прокуратури Пустомитівського району Львівської області про порушення кримінальної справи за фактом підробки документів, зловживання посадовим становищем секретарем Чишківської сільської ради Пустомитівського району Львівської області ОСОБА_10 та ОСОБА_5 Інформації щодо розгляду прокуратурою зазначеної заяви матеріали справи не містять.

Під час розгляду справи № 2-1316/5/11 судами встановлено, що відповідно до висновку спеціаліста з дослідження підписів Львівського

науково-дослідного інституту судових експертиз від 23 квітня 2007 року

№ 1350, підпис від імені ОСОБА_6 на другому примірнику заповіту

від 23 травня 1997 року від її імені виконаний не ОСОБА_6, а іншою особою з наслідуванням її справжніх підписів.

Згідно висновку судово-почеркознавчої експертизи від 23 серпня 2013 року № 2342, проведеної під час розгляду справи № 2-1316/5/11, підписи від імені ОСОБА_6, розташовані на другому примірнику заповіту від імені ОСОБА_6 від 23 травня 1997 року, який зареєстровано у реєстрі нотаріальних дій сільської ради за № 15 та знаходиться у книзі заповітів Чишківської сільської ради Пустомитівського району Львівської області за 1996-1998 роки, а також підписі у зошиті за отримання

ОСОБА_6 пенсії за період 1998-2002 років, виконані різними особами.

Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 05 жовтня 2016 року за клопотанням позивача у справі, яка переглядається, призначена судово-почеркознавча експертиза, на вирішення якої було поставлено питання чи підписи від імені ОСОБА_6 на другому примірнику заповіту

від 23 травня 1997 року, посвідченого секретарем Чишківської сільської ради Пустомитівського району Львівської області без гербової печатки, який міститься у книзі реєстрації заповітів Чишківської сільської ради Пустомитівського району Львівської області за 1996-1998 роки, та першому примірнику заповіту, фотокопія якого міститься у матеріалах справи, виконані безпосередньо ОСОБА_6 власноручно чи іншими особами від її імені з наслідуванням її почерку та підпису. Однак, судова експертиза не була проведена у зв'язку з неоплатою її вартості ОСОБА_4

Апеляційний суд встановив, що при візуальному огляді печатки Чишківської сільської ради Пустомитівського району Львівської області, проставленої на першому примірнику заповіта від 23 травня 1997 року, який знаходиться у матеріалах спадкової справи № 558/03 та на інших заповітах, посвідчених у цей період часу, що знаходяться у книзі заповітів Чишківського сільської ради Пустомитівського району Львівської області за 1996-1998 роки, не володіючи спеціальними знаннями в цій галузі, не можна зробити висновок про те, що заповіти посвідчені печаткою сільської ради не одного зразка. Позивачу та його представникам було роз'яснено право заявити клопотання про проведення судової експертизи, проте вони таке клопотання під час розгляду справи не заявили.

Позиція Верховного Суду

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

У відповідності до статті 534 ЦК УРСР кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його (не виключаючи предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку) одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям.

Заповіт повинен бути укладений у письмовій формі з зазначенням місця і часу його укладення, підписаний особисто заповідачем і нотаріально посвідчений.

За загальним правилом заповіт посвідчується нотаріусом.

Якщо у населеному пункті немає нотаріуса, заповіт, крім секретного, може бути посвідчений уповноваженою на це посадовою особою відповідного органу місцевого самоврядування.

Відповідно до статті 37 Закону України «Про нотаріат» у населених пунктах, де немає нотаріусів, уповноважені на це посадові особи виконавчих комітетів місцевих рад уповноважені посвідчувати заповіти.

Згідно пункту 1 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій посадовими особами виконавчих комітетів сільських, селищних, міських рад народних депутатів України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 25 серпня 1994 року № 22/5, (чинної на час посвідчення заповіту) у населених пунктах, де немає державних нотаріусів, посадові особи виконавчих комітетів сільських, селищних, міських рад народних депутатів у відповідності до статті 37 Закону України «Про нотаріат» мають право посвідчувати заповіти.

Відповідно до пункту 2 зазначеної Інструкції нотаріальні дії у виконавчих комітетах сільських, селищних, міських Рад народних депутатів вчиняють посадові особи, на яких за рішенням виконавчого комітету відповідної ради народних депутатів покладено вчинення цих дій.

Згідно положень статті 57 ЦПК України, 2004 року, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Відповідно до статті 60 ЦПК України, 2004 року, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Подібні положення містять статті 76, 81 чинної редакції ЦПК України.

Згідно з частиною п'ятою статті 12 ЦПК України, суд, зберігаючи об'єктивність і неупередженість: керує ходом судового процесу; сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз'яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов'язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов'язків.

Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Спір між ОСОБА_4 і ОСОБА_5 відносно права на спадкування перебуває на розгляді у судах фактично з 2006 року (справа № 2-1316/5/11, справа № 450/2522/14-ц), і протягом розгляду судами спорів між вказаними сторонами ОСОБА_4 не надала достатніх і належних доказів на підтвердження своїх позовних вимог.

За змістом положень статей 102, 103 ЦПК України для з'ясування обставин, що мають значення для справи і потребують спеціальних знань у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо, суд призначає експертизу.

Вирішуючи спір, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову у зв'язку з необґрунтованістю, оскільки позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог. Суд апеляційної інстанції, надавши належну правову оцінку наданим позивачем письмовим доказам на підтвердження відсутності підпису заповідача на спірному заповіті від 23 травня 1997 року, встановивши, що зібрані у справі докази містять суперечливі й неточні відомості про належність підпису на заповіті ОСОБА_6, обґрунтовано, з метою встановлення справжності підпису, задовольнив клопотання позивача про призначення судової почеркознавчої експертизи у справі та постановив ухвалу від 05 жовтня 2016 року, поклавши оплату експертизи на ОСОБА_4 (т. 2, а. с. 83). Суд апеляційної інстанції також роз'яснив позивачу право на призначення судової експертизи для встановлення дійсності відтиску печатки сільської ради на спірному заповіті. Позивач не здійснила оплату за проведення судової почеркознавчої експертизи, у зв'язку з чим ця експертиза не була проведена (т. 2, а. с. 89). Також ОСОБА_4 та її представники не заявляли клопотання про призначення судової технічної експертизи для визначення відповідності відтиску печатки на спірному заповіті.

Посилання касаційної скарги на те, що суд апеляційної інстанції безпідставно відхилив клопотання позивача про відкладення розгляду справи у зв'язку із хворобою від 22 грудня 2017 року є необґрунтованими, оскільки під час розгляду справи апеляційним судом 26 грудня 2017 року був присутній представник позивача ОСОБА_9 Доводи касаційної скарги про те, що представник позивача ОСОБА_9 діяла всупереч її інтересів спростовуються умовами договору доручення від 127-003/ц.с., укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_9, який був чинним на момент розгляду справи судом апеляційної інстанції (т. 2, а. с. 121).

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що постанова апеляційного суду ухвалена з порушенням норм матеріального і процесуального права, зводяться до переоцінки доказів у справі, що відповідно до положень статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржене судове рішення - без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Постанову Апеляційного суду Львівської області від 26 грудня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді Є. В. Синельников
О. В. Білоконь
С. Ф. Хопта