МАЛИНОВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ОСОБА_1
Пр.№2/521/1522/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 січня 2019 року м. Одеса

Малиновський районний суд міста ОСОБА_1 в складі:

головуючого - судді Сегеди О.М.,

при секретарі - Романюк О.М.,

за участю представника позивача ОСОБА_2,

відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у підготовчому судовому засіданні в залі суду в місті ОСОБА_1 цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Департамент надання адміністративних послуг Одеської міської ради про визнання особи такою, що втратила право на проживання у квартирі,

встановив:

У грудні 2018 року ОСОБА_4 звернулась до суду із зазначеним позовом до ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Департамент надання адміністративних послуг Одеської міської ради, посилаючись на те, що їй на праві власності на підставі свідоцтва про право власності на житло №217127 від 09 серпня 2011 року належить квартира АДРЕСА_1, в якій вона зареєстрована. Окрім позивачки, у вказаній квартирі зареєстрована її донька ОСОБА_2, онук ОСОБА_5 та відповідач.

Стверджувала, що з 05 лютого 2014 року відповідач не проживає у вищевказаній квартирі, комунальні платежі не сплачує, кореспонденцію не отримує, особистих речей в квартирі не має. Зазначила, що відповідач квартирою не цікавиться, проживає у своєї тещі, прохання позивачки щодо зняття з місця реєстрації ігнорує, перешкод у користуванні квартирою вона йому не чинила.

Посилаючись на те, що реєстрація відповідача у квартирі, яка належить їй на праві приватної власності порушує її права, як власника щодо користування та розпорядження майном, та зумовлює додаткові витрати на комунальні послуги, позивачка просила суд визнати ОСОБА_3 таким, що втратив право користування житловою площею у квартирі АДРЕСА_2 та визначити порядок виконання рішення, а саме що воно є підставою для зняття з реєстрації за адресою: АДРЕСА_3 ОСОБА_3 та внесення відомостей до Єдиного Державного Демографічного реєстру.

Представник позивачки, діюча на підставі довіреності від 05 листопада 2018 року, в підготовчому судовому засіданні підтримала позовні вимоги, просила суд їх задовольнити у повному обсязі (а.с. 12).

Відповідач в підготовчому судовому засіданні позовні вимоги визнав, про що надав відповідну заяву (а.с. 26).

Представник третьої особи в судове засідання не зявився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся судом у відповідності до вимог ст. 128 ЦПК України.

Згідно ч.ч. 3, 4 ст. 200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 206 ЦПК України, відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Оскільки відповідач на стадії підготовчого провадження звернувся до суду із заявою про визнання позовних вимог, тому суд, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що визнання відповідачем позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, в звязку з чим є підстави для ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення по справі.

Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд вважає, що між сторонами виникли правовідносини, які регулюються Цивільним Кодексом України, тому при винесенні рішення суд застосовує норми матеріального права, якими регулюються правовідносини, які виникли між сторонами.

Встановлено, що позивачці ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право власності на житло №217127 від 09 серпня 2011 року належить квартира АДРЕСА_1 (а.с. 10, 11).

23 листопада 2011 року право власності позивачки на квартиру АДРЕСА_1 було зареєстровано в КП «МБТІ та РОН», що підтверджується Витягом про державну реєстрацію прав від 23 листопада 2011 року (а.с. 8).

Судом встановлено, що в квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані: позивачка, її донька ОСОБА_2, онук ОСОБА_5 та відповідач, що підтверджується довідкою (з місця проживання про склад сімї та реєстрацію) №855 від 19 листопада 2018 року (а.с. 9).

Відповідно до довідки відділу адресно-довідкової роботи ГУДМС України в Одеській області від 28 грудня 2018 року відповідач зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1, з 05 лютого 2014 року (а.с. 22).

Факт не проживання відповідача з лютого 2014 року у квартирі вищевказаній квартирі підтверджується письмовими поясненнями свідків ОСОБА_6, ОСОБА_7, та особисто відповідачем не заперечується (а.с. 15-21).

Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.

Згідно п.11 Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» у разі визнання відповідачем позову, яке не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд у мотивувальній частині рішення може вказати лише про визнання позову та прийняття його судом.

За таких обставин, суд вважає доведеним факт того, що на момент розгляду справи відповідач втратив право користування житловим приміщенням у квартирі АДРЕСА_1 не проживає.

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі остаточного рішення суду про позбавлення права власності на житлове приміщення або право користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою.

Таким чином, рішення суду, яке набрало законної сили є підставою для зняття відповідача з реєстраційного обліку місця проживання, тому в задоволенні позовних вимог в частині визначення порядку виконання рішення, а саме що воно є підставою для зняття з реєстрації за адресою: АДРЕСА_3 ОСОБА_3 та внесення відомостей до Єдиного Державного Демографічного реєстру слід відмовити.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Згідно ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

За таких обставин, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги про визнання ОСОБА_3 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд також вирішує питання щодо розподілу між сторонами судових витрат.

Згідно ч. 1 ст. 142 ЦПК України, у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.

Враховуючи те, що відповідач до початку розгляду справи по суті повністю визнав позовні вимоги позивачки, суд вважає за необхідне повернути позивачці 50% судового збору, сплаченого нею при поданні позову (а.с. 1).

На підставі ст. ст. 15, 16, 391, 405 ЦК України, керуючись ст. ст. 4, 12, 13, 200, 258, 259, 263, 264, 265, 268, 273, 354 ЦПК України, суд

вирішив:

Позовні вимоги ОСОБА_4 до ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Департамент надання адміністративних послуг Одеської міської ради про визнання особи такою, що втратила право на проживання у квартирі задовольнити частково.

Визнати ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2 таким, що втратив право на користування житловою площею у квартирі №12, по пров. Інтернаціональному, 11, в м. Одесі.

В іншій частині позовних вимог - відмовити.

Зобов'язатиГоловне управління Державної казначейської служби України в Одеській області (, адреса: м. Одеса, вул. Черняховського, буд. 6) повернути ОСОБА_4, ІПН НОМЕР_1, з державного бюджету 50% відсотків судового збору, сплаченого при поданні нею позову за квитанцією №1 від 17 грудня 2018 року, що становить 352 (триста п'ятдесят дві) гривні 40 копійок.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Одеського апеляційного суду через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів з дня його проголошення.

Повний текст рішення суду складено 21 січня 2019 року.

Суддя: О.М. Сегеда