У х в а л а

Іменем України

21 січня 2019 року

м. Київ

справа № 185/8388/18-ц

провадження № 61-247 ск 19

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулька Б. І. (суддя-доповідач), Луспеника Д. Д., Черняк Ю. В. розглянув касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 на постанову Дніпровського апеляційного суду від 19 грудня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_6 про стягнення заборгованості та трьох відсотків річних,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2018 року ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_6 про стягнення заборгованості та трьох відсотків річних.

Ухвалою Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області

від 08 жовтня 2018 року відкрито провадження у зазначеній справі і призначено її до розгляду за правилами загального позовного провадження.

Не погоджуючись із вказаною ухвалою суду, представник ОСОБА_6 - ОСОБА_7 звернулась до суду із апеляційною скаргою, посилаючись на те, що ухвала суду постановлена з порушенням норм процесуального права в частині недотримання правил територіальної підсудності.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 19 грудня 2018 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_6 - ОСОБА_7 задоволено частково. Ухвалу Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 08 жовтня 2018 року скасовано, справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_4 - ОСОБА_5, посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права, просить постанову суду апеляційної інстанції скасувати, ухвалу суду першої інстанції залишити без змін.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Перевіривши доводи касаційної скарги, у відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити з таких підстав.

Відповідно до вимог частини другої статті 389 ЦПК України підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Із оскаржуваного судового рішення, доданих до скарги матеріалів убачається, що вона є необґрунтованою, а наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо його незаконності.

Відповідно до частини першої статті 27 ЦПК України позови до фізичної особи пред'являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом.

Згідно частини першої статті 187 ЦПК України, якщо відповідачем вказана фізична особа, яка не має статусу підприємця, суд відкриває провадження не пізніше наступного дня з дня отримання судом у порядку, передбаченому частиною восьмою цієї статті, інформації про зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання (перебування) фізичної особи -відповідача.

Суд апеляційної інстанції, встановивши, що фактичним місцем проживання відповідача є АДРЕСА_1, обґрунтовано скасував ухвалу суду першої інстанції та направив справу для продовження розгляду питання про відкриття провадження до суду першої інстанції, оскільки позов ОСОБА_4 поданий до Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області без дотриманням правил територіальної підсудності, для з'ясування цих обставин і належного визначення підсудності.

Доводи касаційної скарги про те, що 25 серпня 2016 року закінчився строк дії довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, а саме відповідача ОСОБА_6 є безпідставні.

Відповідачем у справі є фізична особа, тому позов, за загальним правилом територіальної підсудності, пред'являється за місцем його проживання.

Місцем проживання фізичної особи згідно зі статтею 29 ЦК є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.

Закон України «Про свободу пересування і вільний вибір місця проживання в Україні» регулює відносини, пов'язані зі свободою пересування та вільним вибором місця проживання в Україні, а також визначає порядок реалізації свободи пересування та вільного вибору місця проживання і встановлює випадки їх обмеження.

Під місцем перебування розуміється адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком менше 6 місяців на рік. Під місцем проживання зазначений закон визначає адміністративно-територіальну одиницю, на території якої особа проживає строком понад 6 місяців на рік (стаття 3 Закону України «Про свободу пересування і вільний вибір місця проживання в Україні»).

Постановою суду апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_4 при зверненні до суду із позовом зазначила АДРЕСА_1, як адресу фактичного перебування відповідача, тобто він не проживає за місцем своєї реєстрації (АДРЕСА_2), а постійно, переважно чи тимчасово проживає поза межами реєстрації.

Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді, до підсудності якого вона віднесена процесуальним законом (частина перша статті 8 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Інші доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують, на законність судового рішення не впливають.

Згідно з положеннями пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України суд в порядку, передбаченому частинами четвертою, п'ятою цієї статті, відмовляє у відкритті касаційного провадження, якщо касаційна скарга є необґрунтованою.

Відповідно до пункту 2 частини четвертої статті 394 ЦПК України у справі з ціною позову, що не перевищує п'ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження), а також у випадку оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо: правильне застосовування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Оскільки правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення, тому колегія суддів вважає, що касаційна скарга є необґрунтованою та у відкритті касаційного провадження слід відмовити.

Керуючись пунктом 5 частини другої, частинами четвертою, п'ятою та шостою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_6 про стягнення заборгованості та трьох відсотків річних за касаційною скаргою представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 на постанову Дніпровського апеляційного суду від 19 грудня 2018 року відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявникові.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Б. І. Гулько

Д. Д. Луспеник

Ю. В. Черняк