печерський районний суд міста києва
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 січня 2019 року Печерський районний суд м. Києва у складі:

головуючої судді Бортницької В.В.,

з участю секретаря Бондаренко О.В.

справа № 757/36441/18-ц

позивач ОСОБА_1

відповідач Регіональний сервісний центр Міністерства внутрішніх справ в м. Києві

про визнання права власності

представник відповідача ОСОБА_3

ВСТАНОВИВ:

26.07.2019 ОСОБА_1 (далі - позивач) через свого представника адвоката ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом посилаючись на те, що позивачеві на праві власності належить транспортний засіб - автомобіль марки AUDI S8 (д.н.з. НОМЕР_1, номер кузова НОМЕР_2, 1997 року випуску), зареєстрований 11.04.2006. 14.11.2012 вказаний транспортний засіб знято з обліку в зв'язку з анулюванням реєстрації. 22.05.2018 представник позивача звернувся до Регіонального сервісного центру МВС в м. Києві (далі - відповідач) щодо поновлення реєстрації автомобіля марки AUDI S8 (д.н.з. НОМЕР_1, номер кузова НОМЕР_2, 1997 року випуску). У відповіді на звернення представника позивача відповідач повідомив, що для реєстрації зазначеного транспортного засобу власнику або уповноваженій особі необхідно звернутись до територіального сервісного центру МВС з наданням паспорта громадянина України, ідентифікаційного коду, копії рішення суду, засвідчену в установленому порядку, транспортний засіб для огляду та свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу. Оскільки відповідач відмовив у поновлені реєстрації автомобіля, тому просить визнати право власності ОСОБА_1 на автомобіль марки AUDI S8, державний номерний знак НОМЕР_1, номер кузова НОМЕР_2, колір синій, рік випуску 1997.

У заяві від 10.10.2018, що надійшла на адресу суду 16.10.2018 представник позивача просив розглядати справу у його відсутність, вимоги позову підтримує у повному обсязі.

Представник відповідача проти вимог позову заперечила у повному обсязі. У відзиві до позову зазначила, що згідно бази даних МВС, що 11.04.2006 транспортний засіб AUDI S8, номер кузова НОМЕР_2 було зареєстровано за ОСОБА_1 14.11.2012 реєстрацію зазначеного транспортного засобу було скасовано на підставі висновку УДАІ, службова телеграма ДДАІ МВС України № 4/8-9602 від 07.11.2012. Вказані документи надати не вбачається можливим, оскільки Регіональний сервісний центр МВС в м. Києві створено 07.11.2015. Регіональний сервісний центр МВС в м. Києві є окремим територіальним підрозділом МВС України та не є правонаступником УДАІ ГУМВС України в м. Києві чи ДДАІ МВС України. Крім того, документи щодо реєстрації зберігаються протягом 3 років та після спливу знищуються за строками зберігання. Крім того, транспортний засіб має обмеження, оскільки перебуває на контролі на підставі вказаної службової телеграми ДДАІ МВС, що унеможливлює проведення будь-яких реєстраційних операцій. По своїй суті відповідач не наділений повноваженнями щодо визнання чи не визнання права власності, зокрема на транспортний засіб, оскільки згідно свого призначення відповідач наділений повноваженнями щодо реєстрації/обліку транспортних засобів, накладення правових обмежень на транспортні засобі та їх складові частини, що мають ідентифікаційні номери.

30.07.2018 ухвалою судді позовну заяву ОСОБА_1 до Регіонального сервісного центру МВС в м. Києві про визнання права власності залишено без руху.

Ухвалою судді від 05.09.2018 позовну заяву ОСОБА_1 до Регіонального сервісного центру МВС в м. Києві про визнання права власності прийнято та відкрито провадження.

19.10.2018 ухвалою суду закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

Заслухавши думку представника відповідача, дослідивши письмові докази по справі, судом встановлено, що позивачеві на праві власності належить транспортний засіб - автомобіль марки AUDI S8 ( державний номерний знак НОМЕР_1, номер кузова НОМЕР_2, 1997 року випуску, синього кольору), зареєстрований 11.04.2006, що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу, виданим УДАІ ГУ МВС України в м. Києві.

У відповідності до даних свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3, позивач набула право власності на вказаний автомобіль на підставі біржової угоди АВ-073473 від 20.08.2005.

Як вбачається з копії постанови про повернення тимчасово вилученого майна від 14.06.2017 у кримінальному провадженні № 0004495 від 31.05.2017 слідчого СВ Голосіївського УП ГУ Національної поліції в м. Києві ОСОБА_5, 31.05.2017 відповідним актом було тимчасово затримано транспортний засіб - автомобіль марки AUDI S8, який був під керуванням ОСОБА_6, та поміщено до спеціального майданчику ДП МВС України «Інформ-Ресурси». Разом з тим, оскільки клопотання слідчого про накладення арешту на автомобіль було залишено без задоволення ухвалою слідчого судді Голосіївського районного суду м. Києва Новака А. В., транспортний засіб повернуто у подальше користування ОСОБА_6 - особі, у якої він був вилучений.

22.05.2018 представник позивача звернувся до відповідача із заявою щодо поновлення реєстрації автомобіля арки AUDI S8, номер кузова НОМЕР_2, 1997 року випуску, синього кольору, оскільки згідно листа Головного сервісного центру МВС України від 02.06.2017 вказаний автомобіль знято з обліку у зв'язку з анулюванням реєстрації.

Листом від 21.06.2018 за № 31/26-Б-592 адвокату ОСОБА_4 повідомлено, що для реєстрації зазначеного транспортного засобу власнику або уповноваженій особі необхідно звернутись до територіального сервісного центру МВС з наданням паспорта громадянина України, ідентифікаційного коду, копії рішення суду, засвідчену в установленому порядку, транспортний засіб для огляду та свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу.

Крім того, 14.11.2012 реєстрацію транспортного засобу позивача було скасовано на підставі висновку УДАІ та службової телеграми ДДАІ МВС України № 4/8-9602 від 07.11.2012. Проте вказані документи дослідити не вбачається можливим, оскільки згідно з статтею 203 наказу МВС № 5 ДСК від 10.01.2014, документи зберігаються протягом трьох років та знищуються після спливу цього терміну. Крім того Регіональний сервісний центр МВС в м. Києві створено через три роки після анулювання реєстрації транспортного засобу - 07.11.2015 на виконання постанови КМУ від 28.10.2015 № 889 «Про утворення територіальних органів з надання сервісних послуг Міністерства внутрішніх справ України». Відповідно зазначені документи не могли перебувати у володінні відповідача.

Відповідач не є правонаступником УДАІ ГУ МВС України в м. Києві чи ДДАІ МВС України, а створений МВС України окремим територіальним підрозділом, до повноважень якого належить реєстрація, облік транспортних засобів, ведення обліку та накладення правових обмежень на транспортні засоби та їх складові частини, що мають ідентифікаційні номери.

Відповідно до положень ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним.

Аналогічний зміст має норма ст. 312 ЦК України.

Статтею 316 ЦК України, визначено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Частиною першою ст. 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності, як встановлено статтею 392 ЦК України.

За приписами частини 1 статті 48 ЦПК України, сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач, саме останній є особою, яка є процесуальною особою, яка на думку позивача, своєю діяльністю (діями або бездіяльністю) порушила його права та до якої позивач направляє свої позовні вимоги (свій позов) звернувшись при цьому до органу суду.

Відповідно до ст. 16 ЦК України особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Частиною 2 ст. 16 ЦК України встановлено способи захисту цивільних прав та інтересів судом. До них належать: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Отже, застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб'єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

У всіх випадках визнання тієї чи іншої дії як способу захисту пов'язується із зазначенням в нормативних актах. Спосіб захисту також визначають як конкретні закріплені чи санкціоновані законом правоохоронні заходи (засоби), за допомогою яких усуваються порушення прав і вплив на правопорушника.

Особа, законний інтерес або право якої порушено, може скористатися способом захисту, який прямо передбачено нормою матеріального права, або може скористатися можливістю вибору між кількома способами захисту, якщо це не заборонено законом.

За статтею 6 Конвенції про захист прав людини і її основоположних свобод, визнається право людини на доступ до правосуддя, а за ст. 13 - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред'явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення.

Обраний позивачем спосіб захисту порушеного права не є ефективним способом захисту, якщо він не може сприяти відновленню порушеного права, у разі такого порушення.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором, що закріплено у положеннях статті 5 ЦПК України.

У відповідності до норм ч. ч. 1, 3 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Цивільним процесуальним кодексом України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи, які мають відповідати вимогам належності, допустимості, достовірності та достатності.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 1 ст. 81 ЦПК України).

У відповідності до частини 6 статті 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності.

Виходячи із суті повноважень, які делеговані відповідачу, змісту заявлених позовних вимог, будь-якого порушення права власності ОСОБА_1 з боку відповідача, яке б потребувала захисту та визнання права власності, судовим розглядом не встановлено. Питання щодо можливості здійснення реєстрації транспортного засобу роз'яснені представнику відповідача листом відповідача від 21.06.2018 № 31/26-Б-592. Тому підстав стверджувати про наявність порушеного права не вбачається.

Аналізуючи викладене, слід дійти висновку, що позовні вимоги є необгрунтованими та такими, що не підлягають до задоволення.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 8, 41, 55, 129 Конституції України, ст.ст. 3, 10, 11, 16, 316, 319, 321, 392 Цивільного кодексу України, ст.ст. 1-23, 76-82, 89, 95, 258-259, 263-265, 267, 352, 354, 355 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволені позову ОСОБА_1 до Регіонального сервісного центру МВС в м. Києві про визнання права власності - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Відповідно до п. 15.5 Перехідних положень ЦПК України (в редакції від 03.10.2017): до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи: апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу, а саме відповідно до ч. 1 ст. 296 ЦПК України: апеляційна скарга подається апеляційному суду через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення.

Суддя В.В. Бортницька