Постанова

Іменем України

10 січня 2019 року

м. Київ

справа № 308/4989/16-ц

провадження № 61-25846св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Курило В. П. (суддя-доповідач), Коротуна В. М.,

Червинської М. Є.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Міжгірського районного суду Закарпатської області від 12 січня 2017 року у складі судді Кривка В. П. та ухвалу апеляційного суду Закарпатської області від 04 вересня 2017 року у складі колегії суддів: Куштана Б. П., Джуги С. Д., Мацунича М. В.,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до

ОСОБА_5 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.

Позовна заява мотивована тим, що 25 січня 2016 року на автодорозі «Київ-Чоп», на 773 км, близько 19 год. 30 хв., за участі позивача та відповідача сталася дорожньо-транспортна пригода (далі - ДТП), внаслідок якого автомобілі: марки «Фольксваген ЛТ-46», реєстраційний номер НОМЕР_1, яким керував позивач, та автомобіль марки «Форд-Фіеста», реєстраційний номер НОМЕР_2, яким керував відповідач, було пошкоджено.

Постановою Міжгірського районного суду Закарпатської області від 25 лютого 2016 року, яка набрала законної сили, ОСОБА_5 визнано винним в порушенні пункту 12.1 ПДР України під час керування транспортним засобом та притягнуто до адміністративної відповідальності передбаченої статтею 124 КУпАП у виді штрафу. Потерпілим від вищевказаного ДТП визнано позивача.

Згідно висновку Закарпатського НДЕКЦ вартість відновлювальних робіт пошкодженого автомобіля позивача становить 395 326,04 грн, тоді як ринкова вартість автомобіля становить 307 084,00 грн.

Страховою компанією «Провідна», клієнтом якої є відповідач, було проведено огляд автомобіля позивача та 17 квітня 2016 року виплачено компенсацію у сумі 49 500,00 грн.

Відповідач добровільно компенсувати позивачу інші заподіяні збитки внаслідок ДТП відмовився.

Внаслідок вказаної ДТП, ОСОБА_4 зазнав моральних страждань, розмір яких він оцінює в сумі 50 000,00 грн.

ОСОБА_4 просив суд стягнути з ОСОБА_5 на свою користь завдану моральну шкоду в сумі 50 000,00 грн та матеріальну шкоду в сумі

371 778,30 грн, яка включає в себе: 307 084,00 грн - ринкова вартість автомобіля; 3 500,00 грн - вартість послуг евакуатора; 177,80 грн - вартість експертного дослідження; 33,50 грн - послуги Укрпошти за лист до Міжгірського районного суду; 109 000,00 грн - сума втраченої вигоди внаслідок втрати засобу отримання доходу; 1 378,00 грн - сума сплати судового збору; 105,00 грн - вартість друку ксерокопій.

Рішенням Міжгірського районного суду Закарпатської області від 12 січня 2017 року позовні вимоги задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 завдано матеріальну шкоду внаслідок ДТП в розмірі 105 724,00 грн; 15 000,00 грн моральної шкоди; судові витрати у виді судового збору, витрат на проведення експертизи, інших дій, необхідних для розгляду справи в розмірі 1 695,30 грн. Всього стягнуто: 122 419,30 грн.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що розмір збитків, який підлягає відшкодуванню, належить визначити як різницю між вартістю транспортного засобу до і після ДТП, а також витрати з евакуації транспортного засобу з місця ДТП. Щодо позовної вимоги про відшкодування утраченої вигоди суд виходив із недоведеності такої, а позов у частині відшкодування моральної шкоди визначив частково обґрунтованим і доведеним.

Ухвалою апеляційного суду Закарпатської області від 04 вересня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилено.

Рішення Міжгірського районного суду Закарпатської області від 12 січня

2017 року залишено без змін.

Відхиляючи апеляційну скаргу ОСОБА_4, суд апеляційної інстанції погодився з висновком суду першої інстанції.

25 вересня 2017 року ОСОБА_4 через засоби поштового зв?язку подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Міжгірського районного суду Закарпатської області від 12 січня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Закарпатської області від 04 вересня 2017 року та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі, мотивуючи свої вимоги неправильним застосуванням судами норм матеріального та порушенням норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій незаконно та необґрунтовано визначили розмір збитків, як різницю між вартістю транспортного засобу до і після ДТП.

Суди безпідставно відхили позовні вимоги позивача про відшкодування втраченої вигоди в сумі 109 000,00 грн внаслідок втрати засобу отримання доходу.

Внаслідок вказаної ДТП ОСОБА_4 зазнав моральних страждань, які оцінюються в сумі 50 000,00 грн. Тому суди помилково визначили розмір відшкодування моральної шкоди в сумі 15 000,00 грн.

ОСОБА_4 не було повідомлено про судове засідання, яке відбулося

12 січня 2017 року.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення»

ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Статтею 388 ЦПК України встановлено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року касаційна скарга разом із матеріалами цивільної справи надійшла до Верховного Суду.

Відзив на касаційну скаргу не надійшов.

Перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.

Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вимогами частин першої та другої статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а аргументи касаційної скарги висновків судів попередніх інстанцій не спростовують.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що постановою Міжгірського районного суду від 25 лютого 2016 року, яка набрала законної сили та є чинною, ОСОБА_5 визнано винним у вчиненні ДТП, що сталася 25 січня 2016 року, близько 19 год. 30 хв., на автодорозі «Київ-Чоп», унаслідок чого було пошкоджено, зокрема, транспортний засіб ОСОБА_4 (автомобіль марки «Фольксваген LT», реєстраційний номер НОМЕР_1).

Згідно з висновком експертного дослідження від 24 березня 2016 року № 22 ринкова вартість указаного автомобіля станом на 25 січня 2016 року може становити 307 084,00 грн, вартість відновлювального ремонту складає 395 326,04 грн, а вартість заподіяного власнику матеріального збитку -

307 084,00 грн. Послуги евакуатора (перевезення автомобіля із місця ДТП до місця проживання ОСОБА_4) склали 3 500,00 грн, а страхове відшкодування ОСОБА_4 від СК «Провідна» становить 49 500,00 грн. За висновком судової авто товарознавчої експертизи від 16 грудня 2016 року

№ 51/2016 залишкова (утилізаційна) вартість автомобіля склала

155 360,00 грн.

Згідно з положеннями статті 1192 ЦК України з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов'язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Відповідно до вимог статті 30 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) транспортний засіб вважається фізично знищеним, якщо його ремонт є технічно неможливим чи економічно необґрунтованим. Ремонт вважається економічно необґрунтованим, якщо передбачені згідно з аварійним сертифікатом (рапортом), звітом (актом) чи висновком про оцінку, виконаним аварійним комісаром, оцінювачем або експертом відповідно до законодавства, витрати на відновлювальний ремонт транспортного засобу перевищують вартість транспортного засобу до дорожньо-транспортної пригоди.

Якщо транспортний засіб вважається знищеним, його власнику відшкодовується різниця між вартістю транспортного засобу до та після дорожньо-транспортної пригоди, а також витрати на евакуацію транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди.

Суди попередніх інстанцій встановили, що вартість відновлювального ремонту належного ОСОБА_4 автомобіля (395 326,04 грн) перевищує ринкову вартість цього автомобіля до ДТП (307 084,00 грн), через що такий вважається знищеним. Суди прийшли до правильного висновку, що розмір завданої майнової шкоди становить 105 724,00 грн (307 084, грн ринкова вартість автомобіля - 155 360,00 грн залишкова (утилізаційна) вартість автомобіля - 49 500,00 грн страхове відшкодування + 3 500,00 грн витрати на евакуацію).

У постанові від 18 травня 2016 року у справі № 6-237цс16, Верховний Суд України дійшов висновку про те, що відповіднодо пункту 2 частини другої статті 22 ЦК України збитками є доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено (упущена вигода). Отже, поняття «збитки» передбачає й упущену вигоду, під якою розуміються доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено.

Збитки позивача полягають не в його реальних втратах, яких він зазнав або зазнає, а в тих доходах, які позивач недоотримав або недоотримає внаслідок порушення його цивільного права.

Відшкодування збитків (упущеної вигоди) є видом цивільно-правової відповідальності, для застосування якої потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, дії чи бездіяльності, негативного результату такої поведінки (збитків), причинного зв'язку між протиправною поведінкою та збитками, вини правопорушника. За відсутності хоча б одного із цих елементів цивільна відповідальність не настає.

Отже, відшкодування збитків може бути покладено на відповідача лише за наявності передбачених законом умов, сукупність яких створює склад правопорушення, що є підставою для цивільно-правової відповідальності. При цьому пред'явлення вимоги про відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди) покладає на позивача обов'язок довести, що вони не є абстрактними, а дійсно були б отримані в разі, якщо б відповідач не здійснював протиправних дій.

Суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 про відшкодування упущеної вигоди в розмірі 109 000,00 грн, оскільки позивачем не надано доказів та не обґрунтовано того, факту, що заявлена до відшкодування сума дійсно була б ним отримана, якщо б не сталося ДТП. А за відсутності обґрунтованого та доведеного розміру збитків (упущеної вигоди) як елементу складу цивільного правопорушення не може бути покладено відшкодування таких збитків на відповідача.

Питання морального відшкодування вирішено судами попередніх інстанцій у повній відповідності з положеннями статей 23, 1167 ЦК України, з дотриманням вимог розумності та справедливості. Тобто визначений судами розмір відшкодування є адекватним душевним стражданням, які позивач зазнав у зв'язку зі знищенням (пошкодженням) свого майна (автомобіля).

Доводи заявника про те, що він не був повідомлений про судове засідання, яке відбулося в суді першої інстанції 12 січня 2017 року, не є підставою для скасування судових рішень. Рішення суду першої інстанції переглядалось в апеляційному порядку за апеляційною скаргою ОСОБА_4 Всі його доводи були викладені в апеляційній скарзі, які були перевірені судом апеляційної інстанції належним чином.

Тобто ОСОБА_4 скористався своїм правом, передбаченим Конституцією України, на апеляційний перегляд судового рішення, що згідно пункту 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, є належним судовим захистом своїх порушених прав.

Інші доводи касаційної скарги не спростовують правильність висновків судів попередніх інстанцій, якими у повному обсязі з'ясовані права та обов'язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені та їм дана належна оцінка, а зводяться до переоцінки доказів, що відповідно до приписів статті 400 ЦПК України виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки підстави для скасування судових рішень відсутні.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4залишити без задоволення.

Рішення Міжгірського районного суду Закарпатської області від 12 січня

2017 року та ухвалу апеляційного суду Закарпатської області від 04 вересня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. П. Курило

В. М.Коротун

М. Є.Червинська