Справа № 133/2776/18
Провадження № 22-ц/801/628/2019
Головуючий у суді 1-ї інстанції Сєчко В. Л.
Доповідач:Міхасішин І. В.
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 квітня 2019 рокуСправа № 133/2776/18м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:

головуючого: Міхасішина І.В.,

суддів: Стадника І.М., Войтка Ю.Б.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи в м. Вінниця цивільну справу №133/2776/18 за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором кредиту

за апеляційною скаргою, Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 15 січня 2019 року, повний текст якого складено того ж дня, ухвалене у складі судді Сєчко В.Л.,

встановив:

В листопаді 2017 року Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі -АТ КБ «ПриватБанк») звернулося з позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 19 вересня 2008 року року між банком та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір б/н, за умовами якого позичальнику надано кредит в розмірі 29000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.

У зв'язку з неналежним виконанням позичальником умов кредитного договору станом на 22 жовтня 2018 року утворилась заборгованість у розмірі 13715,24 грн, яка складається з 2537,27 грн - тіло кредиту, 5203,87 грн - заборгованість за процентами за користування кредитом, 5082,90 грн- заборгованість за пенею, а також штрафи - 250 грн (фіксована частина), 641,20 грн (процентна складова).

Виходячи з чого просив стягнути з відповідача вказану заборгованість за кредитним договором.

Рішенням Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 15 січня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі АТ КБ «ПриватБанк» просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про задоволення позову, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

В апеляційній скарзі зазначав, що між банком та відповідачем було укладено кредитний договір шляхом підписання анкети-заяви, в якій позичальник висловила згоду з формою договору та його умовами, з Умовами і правилами надання банківських послуг, тарифами банку, їх зміст розуміє та зобов'язується виконувати їх положення і самостійно знайомитися з усіма змінами на сайті банку www.privatbank.ua. Висновок ж суду першої інстанції про те, що додані до позовної заяви Умови і правила надання банківських послуг не підписані відповідачем, а тому не є складовою частиною договору, не можуть підтверджувати, що саме їх розумів відповідач, підписуючи анкету-заяву, є помилковими, оскільки відповідачем не спростовано, що самі ці Умови і правила надання банківських послуг були частиною укладеного договору, а відсутність на них підпису позивальника не спростовує укладення кредитного договору, оскільки за суттю договору приєднання, його умови визначаються стороною одноособово в формулярах чи інших стандартах, до яких інша сторона може лише приєднатися, висловивши певним чином згоду на них. Позивачем надані допустимі докази існування кредитних правовідносин та суми заборгованості, на підтвердження чого надано розрахунок, в якому вказані суми відсотків, пені та інші суми відповідно до умов кредитного договору.

У строк, визначений судом, ОСОБА_3 відзив на апеляційну скаргу не надіслала.

Згідно з ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Колегія суддів, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дійшла висновку, що скарга не підлягає до задоволення, з таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з недоведеності вимог позивача, з підстав що Умови і правила надання банківських послуг, надані позивачем на обґрунтування позовних вимог, не підписані відповідачем, а тому не є складовою частиною укладеного кредитного договору, на підтвердження наявності заборгованості за кредитним договором, її розміру позивачем не надано належних та допустимих доказів, а розрахунок не є первинним документом та не відповідає вимогам ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік».

Відповідно до частин першої - п'ятої ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

По справі встановлено, що 19 вересня 2008 року ОСОБА_3 підписала анкету-заяву про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг в ПриватБанку. За змістом анкети-заяви позичальнику надано кредитні кошти в сумі 3000 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою 30% річних за користування кредитом. Позичальнику видано картку «Універсальна 55 днів пільгового періоду» № 5577 2129 0200 1729 (а.с. 10).

Позичальник підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з Пам'яткою клієнта, Умовами та правилами надання банківських послуг та Тарифами Банку, становлять між нею і банком договір про надання банківських послуг. Також підписуючи заяву, відповідач підтвердила, що ознайомлена і згодна з Умовами і правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку, які були надані їй для ознайомлення в письмовому вигляді.

Згідно з Довідкою про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», яка містить підпис клієнта, строк внесення щомісячних платежів до 25 числа місяця, наступного за звітним, розмір щомісячних платежів 7% заборгованості, але не менше 50 і не більше залишку заборгованості, базова відсоткова ставка 2,5 % в місяць нараховується на залишок заборгованості, виходячи з розрахунку 360 днів в році.

У разі порушення позичальником термінів платежів за будь-якими із грошових зобов'язань, передбачених цим договором, більш як на 120 днів, у зв'язку з чим банк змушений буде звернутися до суду, позичальник зобов'язаний сплатити банку штраф розмірі 250 грн + 5% від суми позики.

За несвоєчасне погашення заборгованості позичальник сплачує пеню, яка = пеня (1) + пеня (2), де пеня (1) = (базова відсоткова ставка за договором) /30 - нараховується за кожен день прострочки кредиту; пеня (2) = 1% від заборгованості, але не менше 10 грн в місяць, нараховується 1 раз в місць за наявності прострочки за кредитом чи процентами 5 і більше днів при виникненні прострочки на суму більше 50 грн.

Згідно з розрахунком, наданим позивачем, у зв'язку з неналежним виконанням ОСОБА_3 зобов'язань з кредитним договором, утворилася заборгованість, яка станом на 22 жовтня 2018 року, становить 13715,24 грн, і складається з 2537,27 грн - тіло кредиту, 5203,87 грн - заборгованість за процентами за користування кредитом, 5082,90 грн- заборгованість за пенею, а також штрафи - 250 грн (фіксована частина), 641,20 грн (процентна складова).

Відповідно до ч.3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За змістом ст. 75 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до ч. 2 ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом (ч.ч. 1,2 ст. 12 ЦПК України).

Згідно з ч.2 ст. 13 ЦПК України збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори (п.1 ч. 2 ст. 11 ЦК),

Цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов'язковим для неї (ч.ч. 1, 2 ст. 14 ЦК України).

Згідно зі статтею 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірах та на умовах, установлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Кредитний договір укладається у письмовій формі (частина перша статті 1055 ЦК України).

За змістом статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Згідно з частиною 1 статті 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору (ч.1 ст. 1054 ЦК України). Параграф 1 глави 71 ЦК України регулює питання позики та відповідного договору. Так, договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

На підтвердження виникнення кредитних правовідносин та розміру кредитної заборгованості, позивач надав анкету-заяву, довідку про умови кредитування, Умови і правила надання банківських послуг та розрахунок заборгованості.

Сама по собі анкета-заява та довідка про умови кредитування не є достатнім доказом виникнення кредитних правовідносин, оскільки не підтверджує факт отримання та користування кредитними коштами позичальником.

Наданий позивачем розрахунок заборгованості за кредитом є відображенням односторонніх арифметичних розрахунків позивача і не може слугувати доказом безспірності розміру грошових вимог позивача до відповідача.

Документами, які можуть підтвердити наявність або відсутність заборгованості, а також встановлювати розмір зазначеної заборгованості, можуть бути виключно документи первинної бухгалтерської документації, оформлені згідно нормам ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність», оскільки лише первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій та складені під час здійснення господарської операції - є правовою підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій.

Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис, аналог власноручного підпису або підпис, прирівняний до власноручного підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції (частина друга статті 9 Закону про бухгалтерський облік).

В обґрунтування позовних вимог, банком зазначено, що ОСОБА_3 отримала кредит в розмірі 29000 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на кредитну картку, в той час як у заяві про отримання кредиту зазначений бажаний та погоджений кредит в сумі 3000 грн. Докази прийняття банком рішень із встановлення (зміни) кредитного ліміту в розмірі 29000 грн суду не надано, а відтак по справі не доведено, що позивачу було встановлено кредитний ліміт і його розмір.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що розрахунок заборгованості не підтверджує наявність заборгованості за кредитним договором, і не відповідає вимогам до первинного документа.

Додані до позовної заяви Умови та правила надання банківських послуг не містять підпису позичальника, доказів, що саме ці Умови мав на увазі відповідач, підписуючи заяву позичальника, та відповідно, що саме ці Умови є складовою частиною підписаного договору позивачем не надано.

Такі висновки узгоджуються з правовими позиціями Верховного Суду України, висловленими в постановах від 22 березня 2017 року 6-2320цс16 та Верховного Суду в постанові від 14 лютого 2018 року у справі №578/132/16-ц.

Згідно з п.1.1.3.2.4 Умов та правил надання банківських послуг банк має право здійснювати зміну тарифів, а також інших умов обслуговування рахунків. При цьому банк, за винятком випадків зміни розміру наданого кредиту (кредитного ліміту), зобов'язаний не менше ніж за сім днів до введення змін проінформувати клієнта, зокрема у виписці по картрахунку, згідно з п. 1.1.3.1.9 цього договору. Якщо протягом семи днів банк не отримав повідомлення від клієнта про незгоду із змінами, то вважається, що клієнт приймає нові умови. Право зміни розміру наданого на платіжну карту кредиту (кредитного ліміту) банк залишає за собою в односторонньому порядку, за власним рішенням і без попереднього повідомлення клієнта.

Водночас, відповідно до ст. 1056-1 ЦК України процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором.

Згідно із частиною третьою цієї статті фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено банком в односторонньому порядку. Умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною.

У частині четвертій указаної статті передбачено, що в разі застосування змінюваної процентної ставки кредитор самостійно, з визначеною у кредитному договорі періодичністю, має право збільшувати та зобов'язаний зменшувати процентну ставку відповідно до умов і в порядку, встановлених кредитним договором. Кредитодавець зобов'язаний письмово повідомити позичальника, поручителя та інших зобов'язаних за договором осіб про зміну процентної ставки не пізніш як за 15 календарних днів до дати, з якої застосовуватиметься нова ставка. У кредитному договорі встановлюється порядок розрахунку змінюваної процентної ставки із застосуванням погодженого сторонами індексу. Порядок розрахунку змінюваної процентної ставки повинен дозволяти точно визначити розмір процентної ставки за кредитом на будь-який момент часу протягом строку дії кредитного договору. Кредитор не має права змінювати встановлений кредитним договором порядок розрахунку змінюваної процентної ставки без згоди позичальника.

З огляду на вищенаведене боржник вважається належно повідомленим про збільшення розміру процентної ставки за користування кредитом в односторонньому порядку в тому разі, якщо банк не лише відправив на адресу такого боржника листа про зміну умов кредитного договору, а й довів факт його вручення адресатові під розписку.

Така правова позиція висловлена у висновку Верховного Суду України від 11 жовтня 2017 року у справі № 6-1374цс17.

Як видно з наданого позивачем розрахунку, з 01 вересня 2014 року розмір процентної ставки було збільшено з 30% до 34,80%, а з 01 квітня 2015 року до 43, 20% річних, проте доказів належного повідомлення позичальника про збільшення процентної ставки банком не надано.

Посилання позивача на те, що повідомлення про збільшення процентної ставки здійснюється шляхом надання виписки по рахунку, отримання якої відповідно до п. 1.1.2.1.5 Умов і правил надання банківських послуг належить до обов'язків позичальника суперечить вищевказаним нормам законодавства та висновкам суду щодо можливості застосування до спірних правовідносин Умов і правил надання банківських послуг, які не містять підпису позичальника.

Оскільки збільшення відсоткової ставки відбулося в односторонньому порядку без повідомлення позичальника у встановленому законом порядку, нарахування відсотків за ставкою 34,80 % та 43,20 % є неправомірним.

Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України).

Проаналізувавши зміст довідки про умови кредитування, колегія суддів приходить до висновку, що умовами договору передбачене застосування пені як виду цивільно-правової відповідальності за несвоєчасне погашення заборгованості по кредиту за кожен день прострочення. У той самий час передбачена сплата штрафів як виду цивільно-правової відповідальності за порушення строків платежів по будь-якому із грошових зобов'язань.

За положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Враховуючи вищевикладене та відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

До такого правового висновку дійшов Верховний Суд України у справі № 6-2003цс15 від 21.10.2015 року.

У рішенні Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року

N 15-рп/2011 суд зазначив, що держава сприяє забезпеченню споживання населенням якісних товарів (робіт, послуг), зростанню добробуту громадян та загального рівня довіри в суспільстві. Держава забезпечує особливий захист більш слабкого суб'єкта економічних відносин, а також фактичну, а не формальну рівність сторін у цивільно-правових відносинах, шляхом визначення особливостей договірних правовідносин у сфері споживчого кредитування та обмеження дії принципу свободи цивільного договору. Це здійснюється через встановлення особливого порядку укладення цивільних договорів споживчого кредиту, їх оспорювання, контролю за змістом та розподілу відповідальності між сторонами договору. Тим самим держава одночасно убезпечує добросовісного продавця товарів (робіт, послуг) від можливих зловживань з боку споживачів.

За таких обставин, суд першої інстанції, повно та всебічно дослідивши обставини справи, надавши належну оцінку наявним у справі доказам, дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для стягнення заборгованості, оскільки АТ «ПриватБанк» не додав до матеріалів справи доказів фактичного отримання відповідачем кредитної картки та кредитних коштів, строку її дії, розміру заборгованості, не підтверджено належними і допустимими доказами, що ОСОБА_3 ознайомлена саме з цими Умовами і правилами надання банківських послуг, а відтак вказані документи не є належними та допустимими доказами.

Доводи апеляційної скарги щодо доведеності факту наявної заборгованості, не спростовують висновків суду першої інстанції, до яких суд дійшов шляхом повного та всебічного з'ясування обставин справи.

Рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Враховуючи наведене, керуючись ст. ст. 374, 375, 381,382, 384 ЦПК України, суд,

постановив :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Рішення Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 15 січня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п.2 ч.3 ст. 389 ЦПК України, не підлягає.

Головуючий І.В. Міхасішин

Судді І.М. Стадник

Ю.Б. Войтко