РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 січня 2019 року

м. Рівне

Справа № 569/13606/17

Провадження № 22-ц/4815/3/19

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого Ковальчук Н. М.

суддів: Бондаренко Н.В., Боймиструка С. В.,

секретар судового засідання - Ковальчук Л. В.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «ПриватБанк»;

відповідач - ОСОБА_1

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 02 лютого 2018 року у складі судді Смолій Л.Д., ухвалене в м. Рівне об 11 год. 38 хв., повний текст якого складено 12 лютого 2018 року,

в с т а н о в и в :

06 вересня 2017 року ПАТ «КБ «ПриватБанк» звернулося в Рівненський міський суд Рівненської області з позовною заявою до ОСОБА_1, в якій вказувало, що 08.11.2008 року між сторонами укладено договір № б/н, за яким ОСОБА_1 отримала кредит у розмірі 2000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

У зв'язку з невиконанням зобов'язань за кредитним договором у відповідача станом на 04.07.2017 року утворилась заборгованість в розмірі 52534,06 грн., яка складається з наступного: 1410,70 грн. - заборгованість за кредитом; 43783,64 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 4600,00 грн. - заборгованість за пенею та комісією; 250,00 грн. - штраф (фіксована частина), 2489,72 грн. - штраф (процентна складова). Із цих підстав просило стягнути з відповідача на свою позивача заборгованість за кредитним договором № б/н від 08.11.2008 року в розмірі 52534,06 грн., а також судові витрати в розмірі 1600,00 грн..

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 02 лютого 2018 року позов ПАТ «КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «КБ «Приват Банк» заборгованість за кредитним договором №б/н від 08.11.2008 року у розмірі 48034 грн. 06 коп., яка складається з: 1410,70 грн. - заборгованості за кредитом; 43783,64 грн. - заборгованості по процентам та користування кредитом; 100 грн. - заборгованості за пенею та комісією; 250 грн. - штраф (фіксована частина); 2489,72 грн. (процентна складова). Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «КБ «Приват Банк» судовий збір в розмірі 1600 грн..

Рішення суду першої інстанції вмотивовано передбаченим законом обов'язком позичальника повернути кредит та сплатити відсотки у строк та на умовах, передбачених договором, та обґрунтовано тими обставинами справи, які вказують, що такий обов'язок відповідачкою як позичальником дотриманий не був. Суд також врахував положення ч.3 ст. 551 ЦК України, зменшивши розмір неустойки як такий, що значно перевищує розмір збитків, заподіяння яких відповідачкою позивачу взагалі не підтверджено жодними доказами.

Вважаючи вказане судове рішення незаконним, ОСОБА_1 через свого представника - ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій вказує, що оскаржуване рішення ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що термін дії кредитного ліміту збігається з терміном дії платіжної картки. Коли термін дії картки закінчився, користування кредитним лімітом припинено, оскільки картка стала неактивною (недіючою) - картка була втрачена, а за її поновленням, видючою нової чи її обміном відповідачка не зверталася до позивача, тобто дія картки не продовжувалася. Термін дії платіжної картки закінчився більше ніж 5 років тому (кінцевий строк договору кредиту збігається з закінченням терміну дії картки. Останній платіж погашення заборгованості за кредитом було здійснено 24.04.2013 року . Перебіг строку позовної давності розпочався 25.04.2013 року та сплив 25.04.2016 року не перериваючись. А позовна заява Банку надійшла до суду 06.09.2017 року, тобто з пропущенням строку позовної давності звернення до суду з вимогами щодо суми основної заборгованості та неустойки (пені та штрафу), комісії, а також процентів. Проценти за кредитом та пеня за процентами підлягає стягненню з відповідача у межах строку позовної давності. Вказує, що місцевим судом встановлено, що відповідно до укладеного договору № б/н від 08.11.2008 року відповідач отримав кредит в розмірі 2000 грн., проте у заяві відповідача вказана зовсім інший розмір кредитного ліміту, а саме 500 грн. Будь-яких достовірних, належних та допустимих доказів на підтвердження надання (видачі) коштів відповідачу в сумі 2000 грн. в матеріалах справи відсутні. Судом невірно оцінено право позивача на збільшення кредитного ліміту без згоди відповідача, в односторонньому порядку, всупереч вимогам законодавства України. Зміна істотної умови Договору без згоди сторін не допускається. Крім того, відповідачем було заявлено клопотання про витребування доказів, а саме інформацію (відомості) про строк та термін дії картки «Універсальна» № НОМЕР_2 видану 08.11.2008 року ПАТ КБ «ПриватБанк», оскільки самостійно отримати такі дані відповідачка не змогла, але суд проігнорував дану клопотання і не прийняв стосовно нього жодного процесуального рішення. Згідно письмових доказів, що містять підпис відповідачки, розмір кредиту лише 500,00 грн., а сума відсотків за користування кредитом складає 43783,64 грн. З часу оформлення заяви на отримання кредитного ліміту пройшло більше 10 років. Розмір процентів, який неправомірно застосований у розрахунку заборгованості досяг 30% на рік на суму заборгованості замість 2,5 %. Вважає, що оскаржуване рішення суду ґрунтується на припущеннях, докази якими обґрунтовувались позовні вимоги є недостатніми, неналежними, недопустимими та надуманими. Із цих підстав просить скасувати оскаржуване рішення суду в частині задоволення позовних вимог ПАТ «КБ «ПриватБанк» та відмовити у задоволенні позову в цій частині, в іншій частині рішення суду - залишити без змін.

У відзиві на апеляційну скаргу ПАТ «КБ «ПриватБанк» вказує, що за договором відповідачем було отримано дві картки, а тому, так як позов поданий до листопада 2017 року, строк позовної давності не пропущений. Отримання коштів відповідачем підтверджується розрахунком заборгованості та випискою, збільшення кредитного ліміту відбулося в останнє 20.10.2012 року до суми 2000 грн., відповідно до пунктів 3.2, 3.3, 5.2 Умов та правил. Умови не потребують підпису клієнта, - такі висновки містяться в постановах ВСУ у справі № 925/1631/15, КЦС/ВС у справі № 755/2720/16-ц. Наголошує на програмах Банку щодо реструктуризації заборгованості, що по даному кредиту склало б погашення в один платіж в сумі не більше 3000 грн., однак клієнт не звертався до банку з метою погашення боргу. Щодо розміру відсотків зазначає, що в анкеті сторони погодили відсоткову ставку 2,5 % на місяць, що складає 30% річних. Із цих підстав просить апеляційну скаргу відповідача залишити без задоволення.

Дослідивши матеріали та обставини справи на предмет повноти їх встановлення, надання їм судом першої інстанції належної юридичної оцінки, вивчивши доводи апеляційної скарги стосовно дотримання норм матеріального і процесуального права судом першої інстанції, апеляційний суд прийшов до висновку, що вона підлягає частковому задоволенню.

Згідно ч. 1, 4 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Судом встановлено, що відповідно до укладеного між ОСОБА_1 та ЗАТ «ПриватБанк» договору б/н від 08.11.2008 року відповідач отримала кредит у розмірі 2 000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 30% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

ПАТ КБ «ПриватБанк» є правонаступником прав і обов'язків ЗАТ КБ «ПриватБанк», у зв'язку з чим на підставі рішення загальних зборів акціонерів від 30 квітня 2009 року змінено найменування позивача з ЗАТ КБ «ПриватБанк» на ПАТ КБ «ПриватБанк», про що зазначено у п.1.1. статуту ПАТ КБ «ПриватБанк». 17 липня 2009 року проведено державну реєстрацію вказаних змін, що підтверджується копією свідоцтва серії А01 № 054809.

Відповідно до п.3.2, п.3.3 Умов та Правил надання банківських послуг, зазначено, що клієнт дає свою згоду, що кредитний ліміт встановлюється за рішенням Банку, і клієнт дає право Банку в будь-який момент змінити (зменшити або збільшити) кредитний ліміт.

Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана відповідачем заява разом з запропонованими ПАТ КБ «Приватбанк» Умовами та правилами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою, Тарифами Банку складають між нею та Банком Кредитний договір, підтверджується підписом у заяві.

При укладенні Кредитного договору сторони керувались ч. 1 ст. 634 ЦК України, за якою договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Згідно статей 526, 527, 530 ЦК України, зобов'язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором кредитодавець зобов'язується надати грошові кошти позичальнику в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит на сплатити відсотки.

ПАТ «КБ «Приватбанк» свої зобов'язання за Договором та угодою виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу кредит у розмірі, встановленому Договором.

Спірні відносини між сторонами виникли з приводу невиконання відповідачкою своїх зобов'язань за договором та, як наслідок, утворення заборгованості.

Звертаючись до суду з позовом,Банк визначив її розмір станом на 04 липня 2017 року у сумі 52 534,06 грн., куди включив:

1 410,70грн. - тіло кредиту;

43 783,64 грн. - відсотки за користування кредитом;

4 600 грн. - пеня за прострочення зобов'язання;

а також штрафи відповідно до пункту 8.6 Умов та правил надання банківських послуг:

2503,00 грн. - штраф (фіксована частина);

2489,72 грн. - штраф (процентна складова).

За змістом статей 525, 526 ЦК України зобов'язання повинні виконуватися належним чином згідно з умовами договору та у встановлений договором строк. Одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускається.

Частиною другою статті 1050 ЦК України визначено, що у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої та третьої статті 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою позикодавцю в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві.

Доказів повернення коштів, які отримала відповідачка за договором кредиту із ПАТ «КБ «ПриватБанк» та виконання належним чином взятого на себе зобов'язання суду не надано. Так само відповідчкою не надано доказів на спростування нарахованої позивачем заборгованості.

Відповідно до ст.549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у випадку порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. При цьому, ч. 3 ст. 551 ЦК України передбачено, зокрема, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків.

Виходячи з того, що відповідачем не надано достовірних та належних доказів виконання свого зобов'язання перед Банком, не спростовано наданого Банком розрахунку заборгованості, а наявна у матеріалах справи Виписка по банківських операціях безспірно свідчить про використання позичальником кредиту та часткове його погашення, апеляційний суд приходить до переконання про обґрунтованість позовних вимог та їх доведеність в частині стягнення заборгованості по тілу кредиту, відсотках за користування кредитом, та штрафів.

Разом з тим суд не може погодитися з вимогами Банку про стягнення пені та вважає їх неправомірними.

Цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника передбачених законом невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов'язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов'язку нового додаткового.

Покладення на боржника нових додаткових обов'язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу).

Відповідно до статті 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України).

За положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Умовами спірного договору передбачено застосування штрафу як виду цивільно-правової відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань по даному договору, внаслідок чого відбувається нарахування штрафу, передбаченого п. 8.6 Умов та Правил надання банківських послуг (а.с. 14 зв.).

Враховуючи вищевикладене, відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Таким чином, оцінюючи докази по справі у їх сукупності, суд приходить до переконання, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню частково в частині стягнення суми основної заборгованості за тілом кредиту, що становить - 1410,70 грн., відсотків 43 783,64 грн., відповідно до пункту 8.6. Умов та правил надання банківських послуг 250 грн. - штраф (фіксована частина), 2489,72 грн. - штраф (процентна складова).

Разом із цим, апеляційний суд не може погодитися з висновком місцевого суду про відмову у застосуванні строку позовної давності.

Так, відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно з ч.1 ст.261 ЦК України, переребіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Враховуючи, що метою встановлення в законі позовної давності є забезпечення захисту порушеного суб'єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу в межах певного періоду часу, тобто тимчасове обмеження отримати захист за допомогою звернення до суду, необхідно дійти висновку, що об'єктом дії позовної давності є право на позовний захист (право на позов у матеріальному сенсі), що є самостійним правом ( не ототожнюється із суб'єктивним матеріальним правом і реалізується в межах охоронних правовідносин), яким наділяється особа, право якої порушене.

Відповідно до ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно ст. 266 ЦК України, зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання і тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, які мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо втратили свою достовірність і повноту зі плином часу (пункт 51 рішення від 21 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Оскільки кредитний договір встановлює окремі зобов'язання, які деталізують обов'язок відповідача повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право позивача вважається порушеним з моменту порушення відповідачем терміну внесення чергового платежу.

У разі порушення позичальником терміну внесення чергового платежу, передбаченого договором (прострочення боржника), відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України, кредитодавець до спливу визначеного договором строку кредитування вправі заявити вимоги про дострокове повернення тієї частини кредиту, що залишилася, і нарахованих згідно ст. 1048 ЦК України, але не сплачених до моменту звернення кредитодавця до суду, процентів, а також попередніх невнесених до такого моменту щомісячних платежів у межах позовної давності щодо кожного з цих платежів. Невнесені до моменту звернення кредитора до суду щомісячні платежі підлягають стягненню у межах позовної давності, перебіг якої визначається за кожним з платежів окремо від залежно від настання терміну сплати кожного з цих платежів.

З матеріалів справи вбачається, що у день ухвалення оскаржуваного рішення 02 лютого 2018 року представник відповідачки ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подала до суду відзив на позовну заяву, що підтверджується вхідним штампом суду (а.с. 44). У даному відзиві вона просить застосувати у даному спорі позовну давність.

Як вбачається з матеріалів справи, останній платіж на погашення заборгованості за кредитним договором було здійснено відповідачкою 24 квітня 2013 року, що підтверджується розрахунком заборгованості, наданим суду Банком (а.с. 6 зворот).

Зважаючи на те, що у Довідці про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна», 55 днів пільгового періоду, яка підписана відповідачкою, визначений строк внесення щомісячних платежів до 25 числа місяця, що наступний за звітним (а.с.10 (зворот), перебіг строку позовної давності розпочався 25 травня 2013 року і закінчився 25 травня 2016 року.

Із позовної заяви вбачається, що вона була подана до суду ПАТ «КБ «ПриватБанк» 06 вересня 2017 року, що підтверджується вхідним штампом Рівненського міського суду (а.с. 3), тобто з пропуском строку позовної давності.

Відмовляючи у задоволенні позову з підстав пропуску строку позовної давності при зверненні до суду, апеляційний суд також враховує, що остання активація картки ОСОБА_1 мала місце 25.02.2011 року (а.с. 121), що підтверджується випискою Банку по карті НОМЕР_3 за період з 01.01.1999р по 14.02.2018р..

У зв'язку з наведеним, апеляційний суд приходить до переконання, що місцевим судом було неповно встановлено обставини справи, та неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють позовну давність, у зв'язку з чим рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню із ухваленням нової постанови про відмову в позові.

Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ч.1, 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, до стягнення з позивача на користь відповідача підлягають до стягнення понесені ними судові витрати, які складаються із судового збору, сплаченого за подачу апеляційної скарги на рішення суду в сумі 2 400,00 грн. (а.с. 107).

Керуючись ст. ст. 141, 367, 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 02 лютого 2018 року скасувати.

У задоволенні позову Публічного акціонерного товариства «Комерційний Банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення боргу - відмовити.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Комерційний Банк «ПриватБанк» (49094, м.Дніпро, вул. Набережна Перемоги, буд.50, ) на користь ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, РНОКПП НОМЕР_1) судові витрати у вигляді судового збору, сплаченого за подачу апеляційної скарги в сумі 2 400 (дві тисячі чотиристі) гривень 00 копійок.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.

Повний текст постанови складено 18 січня 2019 року.

Головуючий суддя підпис Ковальчук Н. М.

Судді: підпис Бондаренко Н. В.

підпис Боймиструк С. В.

Копія вірна: суддя-доповідач Ковальчук Н. М.