ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 квітня 2019 року

м.Суми

Справа №576/2862/18

Номер провадження 22-ц/816/1455/19

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Криворотенко В. І. (суддя-доповідач),

суддів - Кононенко О. Ю. , Левченко Т. А.

за участю секретаря судового засідання - Кияненко Н.М.,

сторони:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - Глухівська міська рада Сумської області,

розглянув у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1,

на рішення Глухівського міськрайонного суду Сумської області від 18 січня 2019 року в складі судді Усенко Л.М., ухвалене у м. Глухів Сумської області, повне рішення складено 21 січня 2019 року,

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2018 року ОСОБА_1 пред'явила позов до Глухівської міської ради Сумської області про визнання права власності на будинок у порядку спадкування.

Свої вимоги мотивувала тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року померла ОСОБА_2 На момент смерті разом зі спадкодавцем проживала племінниця ОСОБА_1, а також був зареєстрований та проживав племінник ОСОБА_3 - рідний брат позивача. Тобто ОСОБА_1 та ОСОБА_3 у рівних частках набули право на спадщину після ОСОБА_2, яка складалася з житлового будинку загальною житловою площею 21,5 м2 з надвірними будівлями, розташований за адресою: АДРЕСА_1.

ІНФОРМАЦІЯ_2 року помер ОСОБА_3

Позивач не змогла реалізувати своє право на отримання спадщини в позасудовому порядку, тому посилаючись на зазначені обставини просила визнати за нею право власності на житловий будинок АДРЕСА_1.

Рішенням Глухівського міськрайонного суду Сумської області від 18 січня 2019 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

У лютому 2019 року ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просила скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що суд надав неправильну правову оцінку доказам у справі, які в повній мірі підтверджують права позивача на спірне домоволодіння набуті у порядку спадкування.

Відзив на апеляційну скаргу відповідач не надав.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення ОСОБА_1, її представника адвоката Кугая А.В., який підтримав апеляційну скаргу з наведених у ній мотивів, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України, провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частин першої-третьої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього.

Частиною першою статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

У справі, яка переглядається, суд першої інстанції встановив, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року померла ОСОБА_2 (а.с. 12).

Після її смерті відкрилася спадщина, яка складається з житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 11, 22-23).

На дату відкриття спадщини разом з ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1, проживала ОСОБА_1 та був зареєстрований і проживав ОСОБА_3 (а.с. 16).

09 вересня 2016 року ОСОБА_3 звернувся до нотаріуса для отримання свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_2

Постановою приватного нотаріуса Глухівського міського нотаріального округу Сумської області Заруба О.В. від 12 вересня 2016 року відмовлено заявнику у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, оскільки ним не підтверджено факт родинних відносин зі спадкодавцем (а.с. 13).

ІНФОРМАЦІЯ_2 року ОСОБА_3 помер (а.с. 14).

За життя він заповів усе належне йому майно ОСОБА_1 (а.с. 15).

Судом також встановлено, що батьками ОСОБА_3 та ОСОБА_1 є ОСОБА_6 та ОСОБА_7, тобто ОСОБА_3 та ОСОБА_1 є рідними братом і сестрою (а.с. 25, 28 -30).

Доказів того, що ОСОБА_3 та ОСОБА_1 є спадкоємцями ОСОБА_2 та успадкували після неї спірне домоволодіння, позивач суду не надала.

За змістом ст.ст. 524, 525, 526 ЦК УРСР, в редакції чинній на час відкриття спадщини після ОСОБА_2, спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, місцем відкриття спадщини визнається останнє постійне місце проживання спадкодавця.

Відповідно до вимог ст.ст. 529, 530 ЦК УРСР при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті.

Онуки і правнуки спадкодавця є спадкоємцями за законом, якщо на час відкриття спадщини немає в живих того з їх батьків, хто був би спадкоємцем; вони успадковують порівну в тій частці, яка належала б при спадкоємстві за законом їх померлому родителю.

При відсутності спадкоємців першої черги або при неприйнятті ними спадщини, а також в разі, коли всі спадкоємці першої черги не закликаються до спадкування, успадковують у рівних частках: брати і сестри померлого, а також дід та бабка померлого як з боку батька, так і з боку матері (друга черга).

Відповідно до ст. 1217 ЦК України, в редакції чинній на час відкриття спадщини після ОСОБА_3, спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

За змістом ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.

За загальними положеннями про спадкування право на спадщину виникає в день відкриття спадщини, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (статті 1220, 1221, 1222, 1270 ЦК України).

За ч.ч. 1, 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно зі спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини (частина перша статті 1269 ЦК України).

Відповідно до вимог ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Таким чином, право на спадщину виникає з моменту її відкриття, і спадкоємець, який прийняв спадщину, набуває усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини.

З огляду на встановлені обставини справи та норми матеріального права, чинні на час виникнення спірних правовідносин, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що позивач не довела належними допустимими доказами того, що вона є спадкоємицею за законом після ОСОБА_2 та має право на частку домоволодіння у порядку спадкування після неї, як і не довела, що до спадщини, яка відкрилась після смерті її брата ОСОБА_3 належить право на домоволодіння АДРЕСА_1 або на його частку.

Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. (ч. 2 ст. 77 ЦПК України).

Зміст статті 89 ЦПК України визначає, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Суд першої інстанції на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, дійшов висновку, що жодних законних підстав, які б вказували та підтверджували наявність у позивача прав на спірне домоволодіння не встановлено, а тому правові підстави для задоволення її позову про визнання права власності на вказану нерухомість також відсутні.

Посилання апеляційної скарги на безпідставну відсутність у мотивувальній частині оскарженого рішення висновку суду про родинні зв'язки між ОСОБА_2 та ОСОБА_1, ОСОБА_3 не впливають на законність ухваленого рішення, оскільки сторонами не були надані достатні докази, з яких можливо встановити, що ОСОБА_2 є тіткою позивача та її брата ОСОБА_3

Доводи апеляційної скарги про право позивача на спадкування після ОСОБА_2 за правом представлення висновків суду першої інстанції по суті спору не змінюють та відхиляються апеляційним судом з огляду на такі обставини.

ОСОБА_2 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 року, тобто до спірних правовідносин, які виникли з приводу спадщини після померлої підлягає застосуванню чинний на дату її смерті ЦК УРСР, у тому числі щодо строку та порядку прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом.

Як роз'яснено Вищим спеціалізованим судом з розгляду цивільних та кримінальних справ у листі Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування № 24-753/0/4-13 від 16 травня 2013 року, норми п. 5 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, згідно з якими цей Цивільний кодекс застосовується також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким з спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом, слід розуміти таким чином, що правила книги шостої Цивільного кодексу України може бути застосовано лише до спадщини, яка відкрилася після 1 липня 2003 року і не була прийнята ніким зі спадкоємців, право на спадкування яких виникло відповідно до норм статей 529 - 531 ЦК УРСР.

Тобто до спадщини після померлої ОСОБА_2, яка відкрилася ІНФОРМАЦІЯ_1 року норми книги шостої ЦК України, який набрав чинності 01 січня 2004 року, не застосовуються.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні вимог позивача з підстав недоведеності позивачем її права на спірне домоволодіння.

Суд апеляційної інстанції визнає, що наведені в апеляційній скарзі доводи висновків суду першої інстанції не спростовують та не належать до тих підстав, із якими процесуальне законодавство пов'язує можливість прийняття судового рішення про скасування оскаржуваного рішення.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Установивши, що доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, на законність оскаржуваного судового рішення не впливають, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін.

Керуючись ст. 367, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384, 389 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Глухівського міськрайонного суду Сумської області від 18 січня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 09 квітня 2019 року.

Головуючий - В.І. Криворотенко

Судді: О.Ю. Кононенко

Т.А. Левченко