ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/317/19 Справа № 195/969/17 Суддя у 1-й інстанції - Скрипченко Д.М. Суддя у 2-й інстанції - Деркач Н. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 січня 2019 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого - Деркач Н.М.

суддів - Каратаєвої Л.О., Ткаченко І.Ю.

при секретарі - Лященко С.Г.

розглянула у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_1, ОСОБА_2 на рішення Томаківського районного суду Дніпропетровської області від 15 листопада 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя та стягнення грошової компенсації; зустрічний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, -

В С Т А Н О В И Л А:

У червні 2017 року ОСОБА_2 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя та стягнення грошової компенсації.

Позовна заява мотивована тим, що з 14.07.1990 року по 09.03.2017 року вони з відповідачем перебували у зареєстрованому шлюбі. За час проживання у шлюбі вона з відповідачем, окрім предметів домашнього вжитку, набули у спільну сумісну власність садибу, право власності на яку зареєстровано за відповідачем на підставі договору купівлі-продажу садиби від 27.02.2008 року, посвідченого нотаріусом Томаківського районного нотаріального округу Дніпропетровської області. Досягти домовленості з відповідачем про розподіл спільного майна не вдалося. Відповідач своєю поведінкою створює їй перешкоди у користуванні житловим будинком та земельними ділянками, а спільне проживання в будинку між ними не можливе.

Враховуючи викладене, позивачка просила виділити у особисту власність відповідачу: садибу, що складається з житлового будинку та двох земельних ділянок, розташованих по АДРЕСА_1 та стягнути на її користь з відповідача компенсацію вартості майна в сумі 153627 гривень.

ОСОБА_1 у свою чергу звернувся до ОСОБА_2 з зустрічним позовом про визнання за ним права власності на садибу та стягнення на його користь з відповідачки половину вартості майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності.

Свій позов він обґрунтував тим, що садиба була придбана виключно за кошти його батьків, які вони позичали у ОСОБА_3, про що була складена відповідна письмова розписка. Також за час проживання у шлюбі ними було придбано інше майно на загальну суму 80 500 гривень, яке на теперішній час знаходиться у володінні ОСОБА_2, а тому він вважає необхідним стягнути з неї на свою користь половину вартості в сумі 40 250 гривень.

Рішенням Томаківського районного суду Дніпропетровської області від 15 листопада 2017 року у задоволенні обох позовів про поділ майна подружжя та стягнення грошової компенсації відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, просить рішення суду першої інстанції скасувати частково та ухвалити нове, яким задовольнити зустрічний позов, а в решті рішення суду залишити без змін, оскільки вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, просить рішення суду першої інстанції скасувати, оскільки вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини другої статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними і ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційних скарг, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі в період з 14.07.1990 року по 09.02.2017 року.

Згідно договору купівлі-продажу садиби укладеного 27.02.2007 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_1, останній придбав житловий будинок з надвірними будівлями загальною площею 79,0 кв.м., Б - літня кухня глинобитна обкладена цеглою, В - погріб цегловий, Г - гараж глинобитний обкладений цеглою, Д - вбиральня дощата, Е - вбиральня дощата, Є - літній душ дощатий, споруди; земельну ділянку загальною площею 0,250 га. для будівництва та обслуговування житлового будинку та земельну ділянку площею 0,0074 га. для ведення особистого селянського господарства, що розташоване по АДРЕСА_1

На вказане майно видано витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно №18380784 від 04.04.2008 року, державний акт на право власності на земельну ділянку НОМЕР_1 від 18.09.2008 року та державний акт на право власності на земельну ділянку НОМЕР_2 від 18.09.2008 року.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 та ОСОБА_2, суд першої інстанції правильно виходив з того, що компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою, надані сторонами звіти про оцінку спірного майна мають істотну різницю його вартості. В судовому засіданні сторони відмовилися провести судову експертизу для встановлення дійсної його вартості.

Крім того, відповідачем не надано доказів, які б підтверджували наявність у сторін рухомого майна та його вартості в сумі 80 500 грн.

Доводи апеляційних скарг сторін про те, що судом першої інстанції незаконно та безпідставно було відмовлено у задоволенні позовних вимог, не можуть бути прийняті до уваги з огляду на наступне.

Згідно ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Слідуючи приписам ч. 3 ст. 370 ЦК України поділ майна, яке є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу.

За змістом ч. 2 ст. 364 ЦК України якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки.

Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою.

При цьому слід також враховувати, що в силу положень статей 21, 24, 41 Конституції України, статей 319, 358 ЦК України всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, в тому числі щодо захисту права спільної часткової власності.

Виходячи з аналізу вищезазначених норм, з врахуванням закріплених в п. 6 ст. 3 ЦК України засад справедливості, добросовісності та розумності, що спонукають суд до врахування при вирішенні спору інтересів обох сторін, при розгляді справ, у яких заявляються вимоги одного зі співвласників про припинення його права на частку у спільному майні шляхом отримання від інших співвласників грошової компенсації вартості його частки, виділ якої є неможливим, суди мають встановити наступне: чи дійсно є неможливим виділ належної позивачу частки в натурі або чи не допускається такий виділ згідно із законом; чи користуються спільним майном інші співвласники - відповідачі по справі; чи сплачується іншими співвласниками, які володіють та користуються майном, матеріальна компенсація позивачу за таке володіння та користування відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України; чи спроможні інші співвласники виплатити позивачу компенсацію в рахунок визнання за ними права власності на спільне майно та чи не становитиме це для них надмірний тягар.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених неювимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За змістом ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Наведені в апеляційних скаргах інші доводи не спростовують висновків місцевого суду, зводяться до переоцінки доказів і незгоди із висновками суду щодо обставин справи.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

З урахуванням наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що з'ясувавши в достатньо повному об'ємі права та обов'язки сторін, обставини справи, перевіривши доводи та давши їм правову оцінку, суд першої інстанції ухвалив рішення, що відповідає вимогам закону. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами.

Враховуючи викладене, апеляційні скарги підлягають залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін.

Судові витрати понесені сторонами в зв'язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційні скарги залишені без задоволення.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, ч.ч.3-6 ст.147 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів», колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Томаківського районного суду Дніпропетровської області від 15 листопада 2017 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Судді: Н.М. Деркач

Л.О. Каратаєва

І.Ю. Ткаченко