Постанова

Іменем України

16 січня 2019 року

м. Київ

справа № 712/10718/16-ц

провадження № 61-22749св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Синельникова Є. В., Хопти С. Ф., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідачі: Черкаська міська рада, ОСОБА_5, ОСОБА_6,

третя особа - об'єднання співвласників багатоквартирних будинків «Сумгаїтська, 69»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_6 на рішення Соснівського районного суду м. Черкаси у складі судді Токової С. Є. від 02 березня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Черкаської області у складі колегії суддів: Бондаренка С. І., Храпка В. Д., Новікова О. М., від 20 квітня 2017 року,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2016 року ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом до Черкаської міської ради, треті особи: ОСОБА_5, ОСОБА_6, об'єднання співвласників багатоквартирних будинків «Сумгаїтська, 69» (далі - ОСББ «Сумгаїтська, 69»), про визнання права власності.

Позовна заява мотивована тим, що з 1975 року по 1986 рік вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_7 У червні 1979 року ОСОБА_7 був прийнятий у члени житлово-будівельного кооперативу № 69 (далі - ЖБК № 69) та отримав ордер на право зайняття трьох кімнат загальною площею 42,87 кв. м у квартирі АДРЕСА_1, разом із членами його сім'ї: дружиною та сином ОСОБА_6

Враховуючи те, що зазначена квартира входила до майнового фонду ЖБК № 69, на їх сім'ю було покладено обов'язок щодо сплати пайових внесків до повної виплати вартості квартири. Загальна вартість квартири склала 7 883 крб, які були виплачені зі спільного сімейного бюджету до 1980 року у повному обсязі.

Указувала на те, що після розірвання шлюбу питання про поділ спільного майна подружжя не вирішувалось, вона та ОСОБА_7 проживали однією сім'єю, вели спільне господарство.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_7 помер.

Також вказувала на те, що на час смерті ОСОБА_7 вона та ОСОБА_5 (донька) проживали і були зареєстровані разом із ОСОБА_7 у спірній квартирі, а ОСОБА_6 (син) з квітня 2007 року вибув на нове постійне місце проживання за іншою адресою.

Ухвалою Соснівського районного суду м. Черкаси від 10 жовтня 2016 року у справі як співвідповідачів залучено ОСОБА_5 та ОСОБА_6

З урахуванням зазначеного та заяви про збільшення позовних вимог, ОСОБА_4 просила встановити факт проживання її із ОСОБА_7 однією сім'єю без реєстрації шлюбу понад п'ять років, з 21 жовтня 1986 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 року, та визнати за нею право власності на 1/2 частини квартири АДРЕСА_1.

Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 02 березня 2017 року позов ОСОБА_4 задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_4 право власності на 1/2 частини квартири АДРЕСА_1. У решті позовних вимог відмовлено.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що спірна квартира є спільною сумісною власністю ОСОБА_4 та ОСОБА_7, оскільки пайовий внесок за вказану квартиру був сплачений за рахунок їх спільних коштів.

Ухвалою Апеляційного суду Черкаської області від 20 квітня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_6 відхилено, рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Судове рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для визнання за позивачем права власності на 1/2 частини спірної квартири, оскільки пайовий внесок за кооперативну квартиру був сплачений у період шлюбу позивача та ОСОБА_7

У травні 2017 року ОСОБА_6 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати вказані судові рішення в частині задоволення позовних вимог та ухвалити в цій частині нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди дійшли помилкового висновку про визнання за позивачем права власності 1/2 частини спірної квартири, оскільки позивач не довела, що пайовий внесок за вказану квартиру був повністю сплачений під час перебування її у шлюбі з ОСОБА_7, за їхні спільні кошти.

Судові рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу не оскаржуються, а тому в силу вимог статті 400 ЦПК України в касаційному порядку не переглядаються.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 травня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано матеріали цивільної справи із суду першої інстанції та зупинено виконання оскаржуваних судових рішень до закінчення їх перегляду в касаційному порядку.

Заперечення на касаційну скаргу не надходили.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 жовтня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Справа передана до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

У справі, що переглядається, установлено, що 26 липня 1975 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_7 був зареєстрований шлюб, розірвання якого було зареєстроване 28 жовтня 1986 року.

Рішенням Виконавчого комітету міської Ради депутатів трудящих міста Черкаси від 11 червня 1979 року № 363 ОСОБА_7 був прийнятий у члени ЖБК № 69, а 21 червня 1979 року отримав ордер № 76/27 на право зайняття трьох кімнат загальною житловою площею 42,87 кв. м у квартирі АДРЕСА_1, разом із членами його сім'ї, а саме: дружиною - ОСОБА_4 та сином - ОСОБА_6 В 1984 році у них народилась донька ОСОБА_5, яка також зареєстрована та проживає у спірній квартирі.

Вступний внесок за вказану квартиру складав 4 200 крб., що відповідало рішенню загальних зборів ЖБК від 05 липня 1979 року (а. с. 110-114), а на компенсацію різниці вартості квартир прийнято рішення ЖБК від 02 серпня 1978 року щодо виділення державного кредиту на 15 років (а. с. 108-109).

Відповідно до довідки ОСББ «Сумгаїтська, 69» (правонаступника ЖБК № 69) від 19 травня 2016 року № 68 ОСОБА_7 був членом ЖБК № 69 за адресою: АДРЕСА_1. Вартість квартири 7 883 крб. Заборгованості немає. Пайовий внесок виплачений повністю.

Згідно з листом ОСББ «Сумгаїтська, 69» від 01 березня 2017 року документи про те, ким і коли було повністю внесено пайовий внесок за квартиру АДРЕСА_1 не збереглися з причини відсутності місця для довготривалого зберігання документів (а. с. 103-104).

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_7 помер.

ОСОБА_4 з моменту вселення у спірну квартиру і до часу звернення до суду з цим позовом зареєстрована та проживає у ній.

Відповідно до положень пункту 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Відповідно до статті 112 ЦК УРСР (чинного на час набуття прав на спірну квартиру) майно може належати на праві спільної власності двом або кільком громадянам.

Положеннями статті 22 КпШС України (чинного на час набуття прав на спірну квартиру) передбачено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю.

Відповідно до статті 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з роз'ясненнями, викладеними у підпунктах 6, 6-1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 вересня 1987 року № 9 «Про практику застосування судами законодавства про житлово-будівельні кооперативи», при розгляді спорів про поділ квартири між подружжям, яке розлучилося, судові слід керуватися статтею 146 ЖК України, статтею 15 Закону України «Про власність», пунктом 43 Примірного статуту житлово-будівельного кооперативу, затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР від 30 квітня 1985 року № 186, (далі - Примірний статут ЖБК) і статтями 22, 24, 28, 29 КпШС України, ураховуючи, що пай, внесений подружжям в ЖБК у період сумісного проживання за рахунок спільних коштів, а також за рахунок коштів, подарованих подружжю або одержаних ним у позичку, та після повної сплати пайового внеску - квартира, є їх спільним майном і підлягає поділу на загальних підставах.

Відповідно до частини першої статті 15 Закону України від 07 лютого 1991 року № 697-ХІІ «Про власність» член житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані йому в користування, набуває права власності на це майно.

Статтею 16 Закону України «Про власність» передбачалось, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності. Здійснення ними цього права регулюється цим Законом і Кодексом про шлюб та сім'ю України.

Статтями 22, 28, 29 КпШС України (чинного на час набуття прав на спірну квартиру) передбачено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування та розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядав за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. В разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними.

Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Установивши, що пай за спірну квартиру внесений подружжям ОСОБА_4 у ЖБК № 69 у період шлюбу і за рахунок спільних коштів, а також враховуючи відсутність документів на спростування цих обставин, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, дійшов правильного висновку про те, що спірна квартира є спільною власністю ОСОБА_4 та ОСОБА_7 та згідно з приписами статті 28 КпШС України, а також статті 70 СК України їхні частки є рівними, а тому правильно визнав за позивачем право власності на 1/2 частини спірної квартири.

Доводи касаційної скарги про те, що пай був сплачений не за рахунок спільних коштів ОСОБА_4 та ОСОБА_7, є безпідставними, оскільки відповідач не довів, що пайовий внесок за спірну квартиру був сплачений після розірвання шлюбу ОСОБА_4 та ОСОБА_7 та не за спільні кошти останніх.

Судами достовірно встановлено, що пайовий внесок у розмірі 4 200 крб. внесено у період шлюбу, а залишок, зі слів позивача, - до 1986 року, що не спростовано відповідачем.

При цьому, як установлено судами, документи про те, ким і коли було повністю внесено пайовий внесок за спірну квартиру не збереглися з причини відсутності місця для довготривалого зберігання документів, отже вказані документи не збереглися з причин, які не залежали від позивача, а тому для останньої не можуть наступати негативні наслідки, такі як позбавлення права власності.

Крім того, ОСОБА_7 за життя не заперечував, що спірна квартира належить подружжю на праві спільної сумісної власності, не вчиняв дій, які б свідчили, що він претендує на вказану квартиру як одноосібний власник, також на вказану квартиру не претендував ЖБК № 69.

Інші доводи касаційної скарги, на які посилається ОСОБА_6, були предметом дослідження судами та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судами були дотримані норми матеріального та процесуального права. В силу вимог статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін.

Оскільки ухвалою суду касаційної інстанції від 23 травня 2017 року було зупинено виконання оскаржуваних судових рішень до закінчення їх перегляду в касаційному порядку, а колегія суддів дійшла висновку про те, що підстави для їх скасування відсутні, тому виконання рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 02 березня 2017 року підлягає поновленню.

Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 02 березня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Черкаської області від 20 квітня 2017 року залишити без змін.

Поновити виконання рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 02 березня 2017 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник
Судді: О. В. Білоконь Є. В. Синельников С. Ф. Хопта Ю. В. Черняк