Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(ЗАОЧНЕ)

"10" січня 2019 р. Іллічівський районний суд м. Маріуполя Донецької області під головуванням судді Пустовойт Т. В., за участю секретаря судового засідання Родіної Н.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення неустойки (пені) по виплаті аліментів, -

У С Т А Н О В И В:

Позивачка звернулася до суду із вказаним позовом, обґрунтувала його тим, що згідно виконавчого листа №2-3148/2000, виданого 27.04.2006 року, на підставі рішення Жовтневого районного суду м.Маріуполя Донецької області, з відповідача на її користь було стягнуто аліменти на утримання їх неповнолітньої доньки ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, у розмірі 1/4 частини з усіх видів його заробітку щомісячно, починаючи з 07.08.2000 року та до повноліття дитини. Проте у звязку з несплатою відповідачем аліментів утворилась неустойка за прострочення сплати аліментів за період з 04.03.2014 року по 28.05.2017 року у розмірі 22130,64 грн., згідно наданого розрахунку, яку просить стягнути з відповідача.

Позивачка ОСОБА_1 у судове засідання не зявилась, надала суду заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала у повному обсязі. Проти ухвалення заочного рішення не заперечувала.

Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання не зявився з невідомих причин, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Повістки про виклик відповідача, на підставі ч.10 ст.187 ЦПК України, були опубліковані на офіційному веб-сайті судової влади України.

Ухвалою суду від 10.01.2019 року ухвалено провести заочний розгляд справи вказаної справи, оскільки відповідач, будучи неодноразово належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, до судового засідання не зявився, про причини неявки суд не повідомив, відзив не подав, в той же час позивачка не заперечувала проти заочного вирішення справи.

Фіксування судового процесу технічними засобами не проводилось у відповідності до ч.2 ст.247 ЦПК України у звязку з розглядом справи за відсутності осіб, які беруть участь у справі.

Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що між сторонами по справі було зареєстровано шлюб, який 15.05.2001 року розірвано, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії 1-НО №282010 від 05.07.2001 року, виданим Відділом реєстрації актів громадянського стану Жовтневого районного управління юстиції м.Маріуполя Донецької області.

Згідно свідоцтва про народження, виданого 07.06.1999 року Жовтневим відділом реєстрації актів громадянського стану м.Маріуполя Донецької області, ОСОБА_2 та ОСОБА_4 є батьками ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, актовий запис №474.

Зі свідоцтва про шлюб серії І-HO №292616, виданого 18.09.2012 року Жовтневим відділом державної реєстрації актів цивільного стану Маріупольського міського управління юстиції у Донецькій області, 18.09.2012 року ОСОБА_5 та ОСОБА_4 уклали шлюб, після реєстрації шлюбу ОСОБА_4 присвоєне прізвище «Маковей».

Відповідно до ч.1 ст.196 СК України, у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобовязана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості.

Пунктом 22 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» №3 від 15.05.2006 року зазначено, що передбачена статтею 196 СК України відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи. На платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин, зокрема, у звязку з несвоєчасною виплатою заробітної плати, затримкою або неправильним перерахуванням аліментів банками. В інших випадках стягується неустойка за весь час прострочення сплати аліментів. Суд може зменшити розмір неустойки з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів, а за передбачених ст. 197 СК (2947-14) умов - повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості.

Судом встановлено, що постановою Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької від 17.08.2000 року стягнуто з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3,уродженця ІНФОРМАЦІЯ_4, на користь ОСОБА_2 (нині Маковей) ОСОБА_6 аліменти на утримання дочки ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2, у розмірі 1/4 частини від всіх видів заробітку відповідача щомісячно з 07.08.2000 року та до повноліття дитини. Також судом встановлено, що виконавчий лист №2-3148/2000 від 27.04.2006 року, виданий Жовтневим районним судом м.Маріуполя Донецької області, був предявлений до виконання до Приморського відділу державної виконавчої служби Маріупольського міського управління юстиції.

За змістом ст.196 СК України за прострочення сплати аліментів встановлена спеціальна форма відповідальності платника, яка спрямована на певну компенсацію одержувачу аліментів його витрат і має необхідний стимулюючий, превентивний вплив на особу, що порушила свої аліментні обовязки, крім того, стягнення неустойки (пені) спрямоване на підвищення майнових прав дитини.

У звязку з нерегулярною сплатою аліментів з боку відповідача, відповідно до довідки - розрахунку державного виконавця Приморського відділу ДВС міста Маріуполя ГТУЮ у Донецькій області ОСОБА_8 №2/45495012 від 23.02.2018 року, заборгованість ОСОБА_2 перед ОСОБА_2 (нині Маковей) С.О. за виконавчим листом №2-3148 від 27.04.2006 року, по сплаті аліментів на утримання доньки ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, за період з 04.03.2014 року по 28.05.2017 року становить 42093,26 грн.

Відповідно до ст.77 ч.2 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно частини другої статті 51 Конституції України батьки зобовязані утримувати дітей до їх повноліття.

Сімя, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою (ч.3 ст.51 Конституції України).

Одним із основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з конституційним обовязком батьків утримувати дітей до їх повноліття та знайшло своє закріплення у Сімейному кодексі України.

Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

У відповідності до ст.180 СК України батьки зобовязані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Частиною третьою ст.181 СК України встановлено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Таким чином, на аліментні грошові зобовязання, що виникли з рішення суду, в силу ч.5 ст.11 ЦК України поширюються загальні положення про зобовязання, встановлені розділом першим книги пятої Цивільного кодексу України.

Так, згідно ст.ст.526, 530, 610, 612 ЦК України, зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання). У разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

За таких обставин суд дійшов висновку, що у виникненні заборгованості зі сплати аліментів, нерегулярної сплати аліментів і не в повному обсязі суми, що призначена судовим рішенням, наявна вина відповідача.

Розраховуючи розмір неустойки (пені) відповідно до вимог ст.196 СК України, суд виходить з того, що розрахунок проводиться відповідно до формули: розмір неустойки = сума несплачених за місяць аліментів х 1% х кількість днів прострочки.

Розрахунок суми пені, проведений позивачкою в позовній заяві, відповідачем не спростовано та визнано в повному обсязі. Відповідно до даного розрахунку неустойка складає 22130,64 грн., перевіривши правильність його обчислення, суд погоджується з наданим позивачкою розрахунком.

При таких обставинах, суд вважає, що позовні вимоги знайшли своє підтвердження наданими суду письмовими доказами та підлягають задоволенню.

За вимогами ч.6 ст.141 ЦПК України якщо сторону на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави.

У звязку з тим, що при зверненні до суду з позовною заявою позивачка була звільнена від сплати судового збору та її вимоги задоволені, а відповідач не звільнений від оплати судових витрат, то ці витрати підлягають стягненню з відповідача.

Керуючись ст.ст.12, 13, 78, 81, 82, 89, 263-265, 280-282, 354 ЦПК України, ст.ст.20, 180, 181, 194-196, 197 СК України, п.22 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» №3 від 15.05.2006 року, суд -

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення неустойки (пені) по виплаті аліментів - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_5, ІПН:НОМЕР_1, який зареєстрований за адресою:ІНФОРМАЦІЯ_6, на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_7, ІПН:НОМЕР_2, яка зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_8, неустойку (пеню) по сплаті аліментів в сумі 22130,64 грн. за прострочення сплати аліментів згідно з виконавчим листом №2-3148/2000 від 27.04.2006 року, виданим Жовтневим районним судом м.Маріуполя Донецької області.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_5, ІПН:НОМЕР_1, який зареєстрований за адресою:ІНФОРМАЦІЯ_6, судовий збір у розмірі 704,80 грн. на користь держави.

Заочне рішення може бути переглянуто Іллічівським районним судом м.Маріуполя за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду або в разі пропуску з інших поважних причин.

На рішення може бути подана апеляція до Донецького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення. Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя: Т.В. Пустовойт