Житомирський апеляційний суд
Справа №295/7604/17 Головуючий у 1-й інст. Ведмідь Н. В.
Категорія 47 Доповідач Миніч Т. І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 січня 2019 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді: Миніч Т.І.

суддів: Павицької Т.М.,

Трояновської Г.С.

секретаря

судового засідання Ковальської Я.В.

з участю представників сторін

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Житомирі апеляційну скаргу ОСОБА_3

на рішення Богунського районного суду м.Житомира від 15 травня 2018 року під головуванням судді Гумен Н.В.

у цивільній справі №295/7604/17 за позовом ОСОБА_3 до Житомирської міської ради, ОСОБА_4, третя особа ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання незаконними та скасування рішення Житомирської міської ради, визнання незаконним та скасування запису про реєстрацію права власності на земельну ділянку, визнання незаконним та скасування договору оренди земельної ділянки,-

в с т а н о в и в:

У липні 2017 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом. Просила визнати незаконним та скасувати рішення Житомирської міської ради від 30.11.2016 року №434 у частині передачі ОСОБА_4 у власність земельної ділянки згідно з її часткою у спільній власності 33/100 та надання в оренду земельної ділянки площею 0,0076 га. терміном на 10 років по АДРЕСА_1; визнати незаконним та скасувати запис про реєстрацію права власності за ОСОБА_4 на земельну ділянку площею 0,0406 га. по АДРЕСА_2; визнати недійсним та скасувати договір оренди земельної ділянки, укладений між Житомирською міською радою та ОСОБА_4 відносно земельної ділянки, площею 0,0076 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_1. В обґрунтування заявлених вимог зазначала, що 28.10.2015 року вона отримала у спадок 5/6 від 45/100 частин житлового будинку АДРЕСА_1. Іншими співвласниками цього будинку є ОСОБА_5, якому належить 22/100 частини будинку, і ОСОБА_4, якій належить 33/100 частин будинку. Відповідачка ОСОБА_4 чинить позивачці перешкоди у користуванні належною їй частиною будинку та підсобними приміщеннями шляхом заборони проходу через земельну ділянку, яка виділена для обслуговування житлового будинку, що належить сторонам на праві спільної часткової власності. Свою поведінку ОСОБА_4 обґрунтовує тим, що земельна ділянка, на якій розташовані належні позивачці підсобні приміщення та споруди - туалет, вигріб, перебуває у її користуванні на праві оренди, а земельна ділянка, яку позивачка використовує як прохід до підсобних приміщень перебуває у власності ОСОБА_4 Із відповідей Житомирської міської ради від 28.04.2017 року, які отримані позивачкою на її письмові звернення, стало відомо, що рішенням Житомирської міської ради від 30.11.2016 року №434 ОСОБА_4 передано у власність земельну ділянку згідно з часткою у спільній власності 33/100 та надано в оренду земельну ділянку площею 0,0076 га. терміном на 10 років по АДРЕСА_1, однак таке рішення Житомирської міської ради позивачка вважає незаконним, у зв'язку з тим, що воно ухвалене з порушенням ст.19 Конституції України, ч.ч.1,2 ст.358 Цивільного кодексу України, ч.4 ст.120 Земельного кодексу України.

Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 15 травня 2018 року у позові ОСОБА_3 відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати зазначене рішення суду та ухвалити нове - про задоволення позовних вимог в повному обсязі. На думку апелянта, рішення суду першої інстанції є необґрунтованим, незаконним та постановлене з неправильним застосуванням норм матеріального права, з неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи, а висновки суду - не відповідають дійсним обставинам справи. Зокрема апелянт зазначає, що відповідно до постанови Пленуму ВСУ від 16.04.2004 року №7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його права, навіть якщо це порушення не пов'язано з позбавленням права володіння земельною ділянкою. Житловий будинок АДРЕСА_1 розташований на земельній ділянці розміром 0,1250 га. Проте в різних документах розмір земельної ділянки вказано по-різному: у довідці інвентарбюро фактичний розмір вказано 958 кв.м., у рішенні Житомирської міської ради №756 від 28.09.2017 року зазначено розмір 0,1220 га. Згідно ж архівного витягу за рішенням №875 від 23.11.1965 року під забудову ОСОБА_5 надано лише 600 кв.м. На вказане суд не звернув уваги і не перевірив належним чином розмір земельної ділянки біля домоволодіння, не з'ясував статус земельної ділянки, її частин та приналежність. Це ж підтверджує і висновок Управління містобудування, архітектури та дизайну міського середовища №970/09 від 26.01.2010 року, за яким спірна земельна ділянка перевищує норму площі, визначеної ЗК України для безоплатної приватизації, а необхідно врахувати згідно ст.5 ЗУ «Про основи містобудування» законні інтереси власників або користувачів земельних ділянок та будівель, що знаходяться поруч. Проте суд на ці обставини уваги не звернув.

Розглянувши справу в межах доводів, викладених в апеляційній скарзі, суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 видано свідоцтво про право власності на спадщину за заповітом на майно ОСОБА_5, померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 року, яка складається з 45/100 частин житлового будинку АДРЕСА_1

ОСОБА_4 видано свідоцтво про право власності на спадщину за законом після смерті матері ОСОБА_7 на 33/100 частин житлового будинку АДРЕСА_1

Рішенням Житомирської міської ради від 30.11.2016 року №434 безоплатно передано у власність ОСОБА_4 земельну ділянку згідно з її часткою у спільній власності 33/100 та надано в оренду земельну ділянку площею 0,0076 га. терміном на 10 років по АДРЕСА_1 в м.Житомирі (а.с.111).

На підставі вказаного рішення між Житомирською міською радою (орендодавець) та ОСОБА_4 (орендар) укладено договір оренди землі від 07.02.2017 року, згідно з умовами якого орендодавець, керуючись рішенням 15 сесії Житомирської міської ради сьомого скликання від 30.11.2016 року №434 та чинним законодавством, надав, а орендар прийняв у користування земельну ділянку на обслуговування та будівництво житлового будинку, господарських будівель та споруд за адресою: АДРЕСА_1. В оренду передана земельна ділянка площею 0,0076 га. строком на 10 років. Орендна плата становить 406,01 грн. на рік (а.с.112-115).

Із загального плану земельної ділянки, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, вбачається, що земельна ділянка ОСОБА_4 межує з: - землями загального користування (А); - садибою АДРЕСА_1 (Б); - садибою АДРЕСА_2 садибою АДРЕСА_3 АДРЕСА_4), садибою АДРЕСА_5, яка надана ОСОБА_4 в оренду межує з садибою АДРЕСА_2

Згідно зі статтями 12,122 Земельного кодексу України, розпорядження землями територіальних громад належить до повноважень сільських, селищних, міських рад.

Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст.627 ЦК України).

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (ч.1 ст.638 ЦК України).

Згідно зі статтею 16 ЦК України визнання правочину недійсним є одним з передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів осіб, а загальні вимоги щодо недійсності правочину передбачені статтею 215 цього Кодексу.

Так, відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч.ч.2,3 ст.215 ЦК України).

Відповідно до ст.792 ЦК України, за договором найму (оренди) земельної ділянки наймодавець зобов'язується передати наймачеві земельну ділянку на встановлений договором строк у володіння та користування за плату. Земельна ділянка може передаватись у найм разом з насадженнями, будівлями, спорудами, водоймами, які знаходяться на ній, або без них. Відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом.

Статтею 15 Закону України «Про оренду землі» передбачено, що договір оренди земельної ділянки, що перебуває у власності юридичних осіб, укладається між власником і особою, яка бажає одержати земельну ділянку в оренду, в порядку, визначеному цим Законом.

Відповідно до ст.124 Земельного кодексу України, передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу, чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (у разі продажу права оренди) шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки. Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, громадянам, юридичним особам, визначеним частинами другою, третьою статті 134 цього Кодексу, здійснюється в порядку, встановленому статтею 123 цього Кодексу.

Стаття 123 Земельного кодексу України встановлює порядок надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування. Так, цією статтею встановлено, що надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування. Рішення зазначених органів приймається на підставі проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у разі: надання земельної ділянки із зміною її цільового призначення; формування нової земельної ділянки (крім поділу та об'єднання). Надання у користування земельної ділянки, зареєстрованої в Державному земельному кадастрі відповідно до Закону України "Про Державний земельний кадастр", право власності на яку зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, без зміни її меж та цільового призначення здійснюється без складення документації із землеустрою.

Надання у користування земельної ділянки в інших випадках здійснюється на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). У такому разі розроблення такої документації здійснюється на підставі дозволу, наданого Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування, відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, крім випадків, коли особа, зацікавлена в одержанні земельної ділянки у користування, набуває право замовити розроблення такої документації без надання такого дозволу.

Особа, зацікавлена в одержанні у користування земельної ділянки із земель державної або комунальної власності за проектом землеустрою щодо її відведення, звертається з клопотанням про надання дозволу на його розробку до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, які відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, передають у власність або користування такі земельні ділянки.

Умови і строки розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок визначаються договором, укладеним замовником з виконавцем цих робіт відповідно до типового договору. Типовий договір на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки затверджується Кабінетом Міністрів України. Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки погоджується в порядку, встановленому статтею 186-1 цього Кодексу.

Статтею 186-1 Земельного кодексу України встановлено повноваження органів виконавчої влади в частині погодження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок, зокрема визначено, що проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок усіх категорій та форм власності (крім земельних ділянок зони відчуження та зони безумовного (обов'язкового) відселення території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи) підлягає обов'язковому погодженню з територіальним органом центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин. Розробник подає на погодження до органу, визначеного в частині першій цієї статті, за місцем розташування земельної ділянки оригінал проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

Згідно із частинами першою, другою статті 116 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Згідно із приписом статті 12, 122 Земельного кодексу України, розпорядження землями територіальних громад належить до повноважень сільських, селищних, міських рад.

Із системного аналізу зазначених вище положень закону випливає, при укладенні оспорюваного договору оренди було дотримано визначений законом порядок та підстав для визнання його недійсним немає.

Крім того, матеріали справи свідчать про те, що його укладенню передувало використання цієї ж ділянки попереднім співвласником будинку (т.1 а.с.24). Оспорювана оренда здійснюється в тих же розмірах та межах, що і були раніше.

За таких обставин суд першої інстанції в цій частині дійшов обгрунтованого висновку про те, що підстав для задоволення позову немає.

Разом з тим, висновки суду в частині вимог про визнання незаконним та скасування рішення Житомирської міської ради про приватизацію земельної ділянки, визнання незаконним та скасування запису про реєстрацію права власності на земельну ділянку є помилковими та не відповідають встановленим обставинам справи.

Так, як вже зазначалося вище, сторони є співвласниками житлового будинку та земельної ділянки біля нього

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів

У частині першій статті 15 ЦК України зазначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з частиною десятою статті 123 ЗК України рішенням про надання земельної ділянки у користування за проектом землеустрою щодо її відведення здійснюються: затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки; вилучення земельних ділянок у землекористувачів із затвердженням умов вилучення земельних ділянок (у разі необхідності); надання земельної ділянки особі у користування з визначенням умов її використання і затвердженням умов надання, у тому числі (у разі необхідності) вимог щодо відшкодування втрат сільськогосподарського та лісогосподарського виробництва.

За змістом пункту 3.12 Інструкції про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, затвердженої наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 18 травня 2010 року №376, закріплення межовими знаками меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється виконавцем у присутності власника (користувача) земельної ділянки, власників (користувачів) суміжних земельних ділянок або уповноваженою ним (ними) особою.

Відповідно до частин першої, другої статті 198 ЗК України кадастрові зйомки - це комплекс робіт, виконуваних для визначення та відновлення меж земельних ділянок. Кадастрова зйомка включає: геодезичне встановлення меж земельної ділянки; погодження меж земельної ділянки з суміжними власниками та землекористувачами; відновлення меж земельної ділянки на місцевості; встановлення меж частин земельної ділянки, які містять обтяження та обмеження щодо використання землі; виготовлення кадастрового плану.

Проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок погоджуються та затверджуються в порядку, встановленому ЗК України(частина друга статті 50 Закону України «Про землеустрій»).

Згідно з пунктом 2.1 Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою та договорів оренди землі, затвердженої наказом Державного комітету України по земельних ресурсах від 4 травня 1999 року № 43, роботи зі складання державного акта на право власності на земельну ділянку або на право постійного користування земельною ділянкою виконуються в такій послідовності: підготовчі роботи; встановлення (відновлення) в натурі (на місцевості) меж земельної ділянки та меж обмежень на використання земельної ділянки; складання кадастрового плану земельної ділянки; заповнення бланка державного акт.

Тобто, погодження меж земельної ділянки із суміжними власниками (користувачами) є обов'язковим при виділенні земельної ділянки у власність.

Відповідно до частини другої статті 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків

У порушення вимог закону, встановивши, що при виділенні земельної ділянки у власність відповідачці ОСОБА_4 ні з позивачкою, ні з попереднім власником не було погоджено межі земельної ділянки, суд безпідставно відмовив у позові, не вказавши відповідних правових підстав, та помилково зазначивши, що права позивачки не порушені.

За наведених обставин та відповідно до вимог п.3 ч.1 ст.376 ЦПК оскаржуване рішення в цій частині вимог підлягає скасуванню з ухваленням нового - про задоволення позову.

У зв»язку з цим обгрунтованими є також і вимоги про скасування запису про реєстрацію права власності за відповідачкою на спірну земельну ділянку.

При цьому суд виходить із наступного.

Право або інтерес особи, яка вважає себе постійним користувачем земельної ділянки, може бути порушено внесенням до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомостей про наявність права власності (користування) іншої особи. При цьому рішення суб'єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію прав із внесенням відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вичерпує свою дію. Тому належним способом захисту права або інтересу позивача у такому разі є не скасування рішення суб'єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію прав, а скасування запису про проведену державну реєстрацію права власності (користування).

Згідно з положеннями ст.141 ЦПК пропорційно до розміру задоволених вимог підлягають стягненню і понесені позивачкою судові витрати.

Керуючись ст.ст.258,259,367,374,376,381-384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволити частково.

Скасувати рішення Богунського районного суду м. Житомира від 15 травня 2018 року в частині вимог про визнання незаконними та скасування рішення Житомирської міської ради, визнання незаконним та скасування запису про реєстрацію права власності на земельну ділянку та ухвалити в цій частині вимог нове рішення про задоволення позову.

Визнати незаконним та скасувати рішення Житомирської міської ради від 30.11.2016 року №434 у частині передачі ОСОБА_4 у власність земельної ділянки згідно з її часткою у спільній власності по АДРЕСА_1.

Визнати незаконним та скасувати запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за ОСОБА_4 на земельну ділянку площею 0,0406 га. по АДРЕСА_2 №18311789 від 22 грудня 2016 року .

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 3200 грн. понесених судових витрат.

В решті рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Головуючий: Судді:

Повний текст постанови складений 22.01.2019 року.