Дата документу 03.04.2019 Справа № 331/2876/17
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №331/2876/17 Головуючий у 1 інстанції Жукова О.Є.
Провадження № 22-ц/807/1345/19 Суддя-доповідач Онищенко Е.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 квітня 2019 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого Онищенка Е.А.

суддів: Бєлки В.Ю.,

Крилової О.В.

за участю секретаря судового засідання: Путій Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 15 січня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Свинаренко Олена Володимирівна про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом та за зустрічним позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_3 про визнання квартири об»єктом права спільної сумісної власності подружжя та визнання права власності на 1 / 2 частину квартири,-

В С Т А Н О В И ЛА:

У квітні 2017 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4, третя особа приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Свинаренко О.В. про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом.

В обґрунтування позову зазначала, що вона є рідною сестрою померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_7, який був зареєстрований та проживав за адресою АДРЕСА_1. При житті ОСОБА_7 склав заповіт на її користь. Заповіт було посвідчено приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Тізенберг Д.Д. від 21.02.2015 року за № 171.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_7 помер, після його смерті відкрилася спадщина, у вигляді нерухомого майна - квартира АДРЕСА_1

ОСОБА_3 в установлений законом термін, а саме 21.03.2016 року, звернулася до приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Свинаренко О.В. з заявою щодо прийняття спадщини за заповітом після померлого брата ОСОБА_7. Проте оформити та прийняти спадщину не мала можливості у зв'язку з тим, що приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Свинаренко О.В. відмовила позивачу у видачі свідоцтва про прийняття спадщини за заповітом, видавши постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 23.11.2016 року № 293/02-14, зазначивши, що видати свідоцтво про право на спадщину не вбачається можливим, оскільки з наданих нотаріусу документів, та довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 22.11.2016 року № 73622521 та інформацією від ТОВ ЗМБТІ (лист від 22.11.2016 року № 13267) квартира, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 була придбана покійним братом позивача ОСОБА_7 за договором купівлі - продажу,посвідченого ОСОБА_10 приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу 24.04.2008 року за № 2826 під час перебування її брата у шлюбі з ОСОБА_4.

На підставі відповіді відділу державної реєстрації актів цивільного стану ГТУЮ у Запорізькій області № 2359/02-07-04-37 від 20.09.2016 року та копії актового запису про шлюб № 70 від 26.01.1991 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_4, а також на підставі відповіді Олександрівського районного суду у м. Запоріжжі, відділу державної реєстрації актів цивільного стану ГТУЮ у Запорізькій області вих. № 2220/17/17.1/02-01-04-37 від 28.09.2016 року, та з актового запису про розірвання шлюбу № 119 від 17.06.2010 року між гр. ОСОБА_7 та ОСОБА_4, нотаріус здійснив аналіз вище перелічених документів, та прийшов до висновку щодо відмови у видачі свідоцтва про прийняття спадщини за заповітом, оскільки нерухоме майно, яке належало померлому за життя було придбано ним під час шлюбу з відповідачкою по справі, внаслідок чого це майно є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Просила суд визнати за нею право власності в порядку спадкування за заповітом на квартиру № 175 в будинку № 44, розташованому по вул. Шкільна (колишня назва вул. Героїв Сталінграду) у м. Запоріжжі, після смерті померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_7.

У вересні 2018 року ОСОБА_4 звернулася до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_3 про визнання квартири об'єктом права спільної сумісної власності подружжя та визнання права власності на 1 / 2 частину квартири.

В обґрунтування позову зазначала, що 26 січня 1991 року зареєстровано шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_7. ІНФОРМАЦІЯ_2 року у подружжя народилась донька - ОСОБА_11. 24 квітня 2008 року ОСОБА_7 придбав та прийняв у власність квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1. Відповідно до пункту 5 вказаного договору купівлі - продажу, дружина покупця ОСОБА_4 надала згоду на придбання вищевказаної квартири за ціну та на умовах, визначених цим договором.

Право власності на вказану квартиру було зареєстровано 29 квітня 2008 року Орендним підприємством Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації. 25 січня 2010 року шлюб між ОСОБА_7 та ОСОБА_4 було розірвано за рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя, яким встановлено, що сторони фактично припинили шлюбні відносини з квітня 2009 року, та питання щодо розподілу майна, що є їх спільною власністю на даний час не виникло.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_7 помер.

За життя, 21 лютого 2015 року, ОСОБА_7 склав заповіт та призначив своїм спадкоємцем ОСОБА_3, який було посвідчено приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Тізенберг Д.Д..

Після його смерті відкрилась спадщина до складу якої увійшла квартира, що розташована за адресою: АДРЕСА_1.

Після смерті ОСОБА_7 і на теперішній час квартирою користується відповідач ОСОБА_3 21 березня 2016 року відповідач ОСОБА_3 звернулась до Приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Свинаренко Олени Володимирівни з заявою про прийняття спадщини.

23 листопада 2016 року приватним нотаріусом Свинаренко О.В. було винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, яка обґрунтована тим, що спірна квартира була придбана в період перебування ОСОБА_7 в зареєстрованому шлюбі та є об'єктом права спільної сумісної власності колишнього подружжя ОСОБА_7 та позивача.

На підставі чого неможливо визначити частку померлого у спільній власності колишнього подружжя на квартиру та самостійно визначити склад спадкового майна. Також зазначив, що строк позовної давності обчислюється від дня коли один із співвласників дізнався або міг дізнатись про порушення свого права, тобто з моменту виникнення спору. Вважає, що спірне житлове приміщення є спільною сумісною власністю ОСОБА_4 та ОСОБА_7 і розірвання шлюбу не тягне за собою припинення даного права, а тому ОСОБА_4 як колишній дружині належить 1/2 частина спірної квартири, а інша 1/2 частина квартири є спадковим майном після смерті колишнього чоловіка.

Просила суд визнати спірну квартиру об'єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_7 та визнати за ОСОБА_4 право власності на 1/2 частину квартири.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 15 січня 2019 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено частково. Зустрічний позов ОСОБА_4 задоволено.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_7, померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 року.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 судовий збір 748,41 грн.

Визнано квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 об'єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_7, померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 року.

Визнано за ОСОБА_4 право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 судовий збір 1453,21 грн.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на незаконність, необґрунтованість, порушення судом норм матеріального та процесуального права просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_3 задовольнити в повному обсязі. У задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_4 відмовити.

ОСОБА_4 в особі адвоката ОСОБА_12 надала суду відзив на апеляційну скаргу, в якому просила суд залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

03 квітня 2019 року на адресу суду надійшло клопотання ОСОБА_3 звернулася до суд з клопотанням про відкладення розгляду справи призначеної на 03 квітня 2019 року на 14 год. 10 хв. у зв'язку з хворобою її представника ОСОБА_13

На підтвердження зазначеного скаржником не надано відповідних доказів. Крім того, ОСОБА_3 не скористалася правом прийняти участь у судовому засіданні особисто або представляти свої інтереси через іншого представника в судовому засіданні, тому причини, вказані скаржником визнані колегією неповажними.

Відповідно до ст. 372 ч. 2 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи апеляційним судом.

Зважаючи на вказане, колегія у відповідності до положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України здійснила апеляційний розгляд у відсутності ОСОБА_3

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.

Згідно п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд, зберігаючи об'єктивність і неупередженість:

1) керує ходом судового процесу;

2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами;

3) роз'яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов'язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій;

4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом;

5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов'язків.

Судом встановлено, що 26 січня 1991 року зареєстровано шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_7

24 квітня 2008 року ОСОБА_7 купив та прийняв у власність квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1, що підтверджується копією договору купівлі - продажу від 24 квітня 2008 року.

Згідно пункту 5 вказаного договору купівлі - продажу, дружина покупця ОСОБА_4 (відповідач) надала згоду на придбання вищевказаної квартири за ціну та на умовах, визначених цим договором.

Як вбачається з матеріалів справи, згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 29 квітня 2008 року, право власності на вказану квартиру було зареєстровано 29 квітня 2008 року ОП ЗМБТІ.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 25 січня 2010 року шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_7 розірвано. Вказаним рішенням суду встановлено, що сторони фактично припинили шлюбні відносини з квітня 2009 року, та що питання щодо розподілу майна, що є їх спільною власністю на даний час не виникає.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_7 помер.

За життя ОСОБА_7 склав заповіт на користь рідної сестри ОСОБА_3 Заповіт було посвідчено приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Тізенберг Д.Д. від 21.02.2015 року за № 171.

21 березня 2016 року ОСОБА_3 звернулась до Приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Свинаренко О.В. з заявою про прийняття спадщини.

23 листопада 2016 року приватним нотаріусом Свинаренко О.В. було винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, що підтверджується копією постанови. В обґрунтування постанови зазначено, що квартира яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, була придбана в період перебування ОСОБА_7 в зареєстрованому шлюбі та є об'єктом права спільної сумісної власності колишнього подружжя ОСОБА_7 та ОСОБА_4. На підставі чого неможливо визначити частку померлого у спільній власності колишнього подружжя на квартиру та самостійно визначити склад спадкового майна.

Відповідно до положень ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов"язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

За положеннями статті 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або законом.

Згідно частин 1, 2 ст. 1220 ЦК України, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою.

Згідно ч.1 ст. 1221 ЦК України, місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця.

Відповідно до ч. 1 ст. 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини.

За положеннями ч.1,3 ст. 1268 ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Відповідно до статей 1269, 1270 ЦК України, спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, і починається з часу відкриття спадщини.

Згідно до ст. 1296 ЦК, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

За положеннями ст.. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею і свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що спірне спадкове майно придбано в шлюбі, а отже є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_7, померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 року, і їх частки відповідно складають по Ѕ частині квартири, а ОСОБА_3, як спадкоємець за заповітом після смерті ОСОБА_7, має право на успадкування лише Ѕ частини квартири за адресою: АДРЕСА_1 а не всієї квартири з огляду на наступне.

Відповідно до вимог ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності.

Згідно ст. 68 СК України, розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України.

За положеннями статті 70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно ч. 1 ст. 372 ЦК України, майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом.

З огляду на зазначене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позову ОСОБА_3 та для задоволення зустрічної позовної заяви ОСОБА_4

Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_3 пропустила строк позовної давності є безпідставними та необґрунтованим з огляду на наступне.

За положеннями статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або особу, яка його порушила.

Відповідно до ст. 72 СК України до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

З огляду на вищевказані норми, колегія суддів дійшла висновку про те, що суд першої інстанції вирішуючи питання перебігу позовної давності обґрунтовано виходив не з часу, коли сторони розірвали шлюб, а з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, оскільки сам по собі факт припинення шлюбу не свідчить про порушення права власності одного із подружжя. Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що після розірвання шлюбу в 2009 році та до моменту смерті спадкодавця ОСОБА_7, ОСОБА_14 була зареєстрована та на теперішній час зареєстрована у спірній квартирі, і про порушення свого права дізналася у серпні 2018 року, після ознайомлення із заочним рішенням суду по цій справі від 28 вересня 2017, а тому строк позовної давності нею не пропущено.

Доводи апеляційної скарги про те, що розірвання шлюбу є моментом з якого припиняється право спільної сумісної власності одного з подружжя, на майно співвласником якого він чи вона були на час шлюбу суперечать вимогам статті 68 СК України, відповідно до якої розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпорядження майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України.

Таким чином, враховуючи, що подружжя після розірвання шлюбу залишається співвласниками майна, то до моменту порушення права власності - не розпочинається строк позовної давності.

Інші доводи апеляційних скарг носять характер формальних міркувань, що не можуть слугувати достатньою та обґрунтованою підставою для скасування правильних по суті судових рішень.

Таким чином, рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, висновки суду є обґрунтованими, передбачених законом підстав для його скасування при апеляційному розгляді не встановлено.

На підставі наведеного, висновки суду першої інстанції є обґрунтованими та узгоджуються з матеріалами справи, при встановленні зазначених фактів судом не було порушено норм цивільного процесуального законодавства й правильно застосовано норми матеріального права.

Доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Наведені скаржником в апеляційній скарзі доводи не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення скаржником норм процесуального закону.

Відповідно до ч.3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Випадки для звільнення від доказування, передбачені ст. 82 ЦПК України, у цій справі відсутні.

Відповідно ж до ст. 89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

З огляду на наведене вбачається, що судом з дотриманням вимог ст. ст. 89,263 ЦПК України дана належна оцінка доказам по справі, вірно встановлений характер спірних правовідносин і обґрунтовано зроблено висновок про наявність правових підстав для часткового задоволення позову ОСОБА_3, та для повного задоволення зустрічних позовних вимог ОСОБА_4

На підставі вищенаведеного, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 15 січня 2019 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 10 квітня 2019 року.

Головуючий

Судді: