КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 квітня 2019 року м. Київ

Справа №760/16014/15-ц

Апеляційне провадження №22-ц/824/2144/2019

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача: Соколової В.В.

суддів: Андрієнко А.М., Поліщук Н.В.

секретар Луговий Р.В.

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Солом'янського районного суду м. Києва ухваленого під головуванням судді Шереметьєвої Л.А. 04 жовтня 2018 року в м. Києві, повний текст рішення складений 14 жовтня 2018 року, у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа: Головне територіальне управління юстиції у м. Києві про визнання заповіту недійсним та визнання права на спадщину за законом та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, третя особа: Головне територіальне управління юстиції у м. Києві про визнання права власності на спадкове майно,

В С Т А Н О В И В

В серпні 2015 року позивач звернулася до суду із вищевказаним позовом, в якому з урахуванням уточненої позовної заяви, просила:

¦ визнати недійсним заповіт ОСОБА_4 від 17 листопада 2014 року на користь ОСОБА_3, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Хіоніною Н.М., зареєстрований в реєстрі за №2641;

¦ визнати за нею право на спадщину за законом після померлого ОСОБА_4 на 1/8 частину жилого будинку АДРЕСА_1

В обґрунтування позовних вимог посилалась на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року помер її рідний брат ОСОБА_4 Після смерті брата їй стало відомо, що відповідач 29 січня 2014 року зареєструвала шлюб з її братом та ним був оформлений заповіт на її користь.

Проте, у цей період її брат переніс черговий інсульт, внаслідок чого у нього розвився віковий склероз, почались випадки несприйняття дійсних подій та правильної життєвої орієнтації, він перебував у тяжкому стані та знаходився на стаціонарному лікуванні з 18 січня 2015 року по 22 січня 2015 року. Не дивлячись на це, відповідач забрала його з лікарні, написавши розписку, чим позбавила брата медичної допомоги, який потребував також стороннього догляду та турботи, чого йому не надавала відповідач. Тому позивач вважає, що на момент складання заповіту брат перебував у такому стані, коли не міг розуміти значення своїх дій та керувати ними. Виходячи з вищевикладеного, просила задовольнити позовні вимоги.

Відповідач звернулася до суду з зустрічним позовом та просила визнати за нею право власності на спадкове майно за законом після смерті її чоловіка ОСОБА_4, померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 року, а саме: на 1/8 частину житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 та 2/8 частини земельної ділянки АДРЕСА_1

Посилалась в заяві на наявність конфлікту з позивачем, який виник ще за життя чоловіка, а після смерті останнього конфлікт загострився, відповідач не допускає її до успадкованого нею майна та не визнає її права на нього.

Зазначила, що вона проживала зі ОСОБА_4 однією сім'єю з серпня 2013 року, а шлюб між ними був укладений 29 січня 2014 року, про що відповідачці було відомо.

Вважає, що як спадкоємець першої черги вона прийняла спадщину у встановлений законом строк, перешкоди з боку відповідача унеможливлюють оформити спадщину, а тому просить задовольнити позов.

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 04 жовтня 2018 року в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання заповіту недійсним та визнання права на спадщину за законом відмовлено.

Зустрічний позов задоволено.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на 2/8 частини будинку АДРЕСА_1 та 2/8 частини земельної ділянки, розташованої по АДРЕСА_1 в порядку спадкування після смерті ОСОБА_4.

Стянуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 551, 20 грн судового збору.

Рішення суд мотивовано тим, що згідно з висновком судово-психіатричного експерта №874 від 16 грудня 2016 року ОСОБА_4 виявляв ознаки органічного враження головного мозку судинного ґенезу /гостре порушення мозкового кровообігу 1999 рік, гіпертонічна хвороба, церебральний атеросклероз/ з психоорганічним синдромом, МКХ-10 F07/9/. Проте, за своїм психічним станом при складанні заповіту 17 листопада 2014 року ОСОБА_4 усвідомлював значення своїх дій та міг керувати ними. Таким чином, виходячи з висновків судово-психіатричного експерта, складений померлим заповіт породжує правові наслідки, зазначені в ньому.

Відповідач є дружиною померлого, тобто спадкоємцем першої черги. Тобто, окрім заповіту, складеного померлим на її користь, вона є єдиним спадкоємцем першої черги за законом, а тому, з точки зору закону, спадкоємці інших черг до спадкування залучатися не можуть. Позивач є сестрою померлого, тобто спадкоємцем другої черги, і не має права на спадкування після смерті брата за наявності спадкоємця першої черги.

Судом також встановлено, що померлий був власником 2/8 частин будинку АДРЕСА_1 та 2/8 частин земельної ділянки на якій розташований цей будинок. Судом вказано на те, що формування змісту та обсягу позовних вимог є диспозитивним правом позивача, однак суд вважав неприпустимим погіршення через судовий розгляд становища позивача, порівняно зі становищем, яке було у неї до звернення до суду. А тому прийшов до висновку про відмову у задоволені первісних позовних вимог та задоволення зустрічних вимог шляхом визнання за відповідачем права власності на 2/8 частин будинку та 2/8 частин земельної ділянки.

Не погодилась із вказаним судовим рішенням позивач ОСОБА_2, нею подана апеляційна скарга, в якій наголошується на неповному з'ясуванні всіх обставин справи. Вважає, що ОСОБА_4 не розумів значення своїх дій і не міг ними керувати ними через стан здоров'я, а висновок судової експертизи є суперечливим. При наявності тяжкого захворювання експертиза робить суперечливий висновок, що ОСОБА_4 на момент оформлення заповіту - 17 листопада 2014 року усвідомлював значення своїх дій та міг керувати ними. В самому тексті висновку експертизи є грубі неточності щодо обставин справи. Експертний висновок є не безперечним фактом, а одним із доказів, який повинен оцінюватись у сукупності із іншими доказами у справі. Тому вважає, що він безпідставно прийнятий судом в якості підстав для відмови у задоволені заявлених нею позовних вимог.

Судом не досліджені обставини щодо частки майна померлого та здійснений вихід за межі позовних вимог, що є неприпустими. На підставі викладеного просить скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове, яким позовні вимоги ОСОБА_2 задовольнити, а в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 відмовити.

В судовому засіданні апеляційного суду позивач ОСОБА_2 та її представник адвокат Комісаренко О.І. підтримала апеляційну скаргу з підстав викладених у ній, просили про задоволення заявлених ними вимог.

Відповідач ОСОБА_3 та її представник адвокат Новікова В.О. заперечували проти доводів апеляційної скарги, вважають рішення суду законним і обґрунтованим, просили залишити його без змін.

Третя особа: Головне територіальне управління юстиції у м. Києві свого представника в судове засідання не направили, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, причини неявки суду не повідомили. Тому, в порядку ч.2 ст 372 ЦПК України їх неявка не перешкоджає розгляду справи апеляційним судом.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового засідання, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів виходить з наступного.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року помер ОСОБА_4, що підтверджується Свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 виданим 11 червня 2015 року Відділом реєстрації смерті у м. Києві Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у м. Києві та листом цього відділу щодо складення відповідного акту цивільного стану /т.1 а.с.17,8,90,11-112,187/.

Із заявами про прийняття спадщини після його смерті звернулись : 16 червня 2015 року відповідач та 05 серпня 2015 року позивач, в зв'язку з чим Другою Київською державною нотаріальною конторою була заведена спадкова справа № 499/2015 /т.1 а.с.89-130/.

Наявність родинних зв'язків між позивачем та померлим ОСОБА_4 простежується з наданих суду свідоцтв про їх народження та свідоцтва про шлюб позивача, яким підтверджується зміна її прізвища /т.1 а.с.12-16, 115-119/.

Встановлено, що померлий ОСОБА_4 та відповідач ОСОБА_8 29 січня 2014 року зареєстрували шлюб,що підтверджується відповідним свідоцтвом /т.1 а.с.109/

Оспорюючи право відповідача на спадкування, позивач зверталась до Веселівського районного суду Запорізької області з позовом про визнання шлюбу, укладеного ОСОБА_4 з відповідачем, недійсним. Рішенням даного суду від 19 березня 2018 року, залишеним без змін постановою Апеляційного суду Запорізької області, в позові було відмовлено /т.1 а.с.123-126; т.3 а.с.35-38; 54-58; 64-69/.

Встановлено, що 17 листопада 2014 року ОСОБА_4 склав заповіт, який був посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Хіоніною Н.М., яким усе своє майно заповідав ОСОБА_8 /т. 1 а. с. 93-94/.

Матеріали справи містять медичну документацію з якої вбачається, що ОСОБА_4 протягом 2014, 2015 років двічі переніс ішемічний інсульт, страждав на гіпертонічну хворобу ІІІ ст., кардіосклероз та інші захворювання /т.1 а.с.18-22/.

Згідно з висновком судово-психіатричного експерта №874 від 16 грудня 2016 року, складеним на виконання ухвали суду від 17 жовтня 2016 року, ОСОБА_4 виявляв ознаки органічного враження головного мозку судинного ґенезу /гостре порушення мозкового кровообігу 1999 рік, гіпертонічна хвороба, церебральний атеросклероз/ з психоорганічним синдромом, МКХ-10 F07/9/. На момент складання спірного заповіту 17 листопада 2014 року ОСОБА_4 виявляв ознаки органічного ураження головного мозку судинного ґенезу / церебросклероз, гіпертонічна хвороба, наслідки перенесеного гострого порушення мозкового кровообігу /1999, 2014 роки/ психоорганічним синдромом /МКХ-10 F07/9/.

За своїм психічним станом при складанні заповіту 17 листопада 2014 року ОСОБА_4 усвідомлював значення своїх дій та міг керувати ними /т. 2, а. с. 58-59; 85- 90/.

Після смерті ОСОБА_4 відкрилася спадщина, яка складається з частини будинку АДРЕСА_1

Вказаний будинок знаходився у спільній частковій власності ОСОБА_4 та позивача ОСОБА_2.

Відповідно до Свідоцтва про право на спадщину за законом від 19 травня 1980 року ОСОБА_4 та ОСОБА_2 успадкували після смерті батька ОСОБА_9 1/4 частину вказаного житлового будинку /т1 а.с.189/. Згідно з Свідоцтвом про право на спадщину за законом серії ВВВ №148283 від 12 лютого 2004 року ОСОБА_4 та ОСОБА_2 успадкували після смерті матері ОСОБА_10 1/4 частину вказаного житлового будинку. На підставі цього за кожним із них було зареєстровано право власності на 1/8 частину, що вбачається з реєстраційного напису /т.1 а.с.31,32,190/.

З інформаційної довідки Київського міського бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна ПБ-2014 № 3295 від 04 березня 2014 року вбачається, що за ОСОБА_4 та ОСОБА_2 була здійснена реєстрація права власності набутого в порядку спадкування, за кожним із них зареєстровано по 1/8 частині на підставі свідоцтва від 19 травня 1980 року та по 1/8 частин на підставі свідоцтва від 12 лютого 2004 року. Тобто в порядку спадкування кожним із них набуто право власності на 2/8 (1/4) частину будинку АДРЕСА_1 Разом з тим, в даній довідці зазначено про набуття ОСОБА_4 права власності на 2/10 частини цього будинку на підставі договору дарування, посвідченого 05 квітня 1996 року № 3-1536 Київською державною нотаріальною конторою №9 та наявність ще одного співвланика ОСОБА_11, частка якої становить 3/10, що набута на підставі договору дарування, посвідченого також 05 квітня 1996 року № 3-1536 Київською державною нотаріальною конторою № 9 /т.1 а.с.191/.

Крім того, у Державному акті на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_3 від 28 серпня 2006 року ОСОБА_4 визначений власником 2/8 частини земельної ділянки АДРЕСА_1 та містяться дані про належність ОСОБА_4, як співвласнику 2/10 частин цієї земельної ділянки /т.1 а.с.188/.

Згідно з положеннями ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

В силу ст. 1234 цього Кодексу право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається.

В порядку ст. 1247 ЦК України заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем.

Відповідно до ст. 1248 ЦК України нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним.

В силу ст. 1254 ЦК України заповідач має право у будь-який час скасувати заповіт. Заповідач має право у будь-який час скласти новий заповіт. Заповіт, який було складено пізніше, скасовує попередній заповіт повністю або у тій частині, в якій він йому суперечить. Кожний новий заповіт скасовує попередній і не відновлює заповіту, який заповідач склав перед ним.

Згідно зі ст.1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово.

Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

За змістом ст.1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Згідно зі ст.1262 ЦК України у другу чергу право на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері.

Положення ст.ст. 2,10-12 ЦПК України визначають загальні принципи цивільного судочинства серед яких законодавцем визначені принципи верховенства права, змагальності сторін, диспозитивності та пропорційності.

Відповідно до ч. 1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. При цьому в силу ст. 79 цього Кодексу достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. А в порядку ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно із положеннями ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Процесуальний закон також передбачає обов'язкове призначення експертизи судом за клопотанням хоча б однієї із сторін, якщо у справі необхідно встановити, зокрема, психічний стан особи (ст. 105 ЦПК України).

В порядку ч.1, ч. 2 ст. 106 ЦПК України учасник справи має право подати до суду висновок експерта, складений на його замовлення. Порядок проведення експертизи та складення висновків експерта за результатами проведеної експертизи визначається відповідно до чинного законодавства України про проведення судових експертиз.

В силу ст. 110 ЦПК України висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні.

Відповідно до ч. 2 ст. 113 ЦПК України якщо висновок експерта буде визнано необґрунтованим або таким, що суперечить іншим матеріалам справи або викликає сумніви в його правильності, судом може бути призначена повторна експертиза, яка доручається іншому експертові (експертам).

З наведених вище обставин справи та вимог чинного законодавства вбачається і як то вірно встановлено судом першої інстанції, відповідач є дружиною померлого, тобто спадкоємцем першої черги. Крім того, вона є спадкоємцем за заповітом, складеним спадкодавцем за життя.

Виходячи з висновків судово-психіатричного експерта, спадкодавець ОСОБА_4, хоча і виявляв ознаки органічного враження головного мозку, проте за своїм психічним станом усвідомлював значення своїх дій та міг керувати ними при складанні заповіту 17 листопада 2014 року.

Слід погодитися з твердженням позивача про те, що висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами, але при цьому сторони у справі наділені правами подати до суду висновок експерта, складений на їх замовлення або звернутись до суду з клопотання про призначення повторної експертизи.

З матеріалів справи вбачається, що стороною позивача не було подано доказів на спростування даного висновку експерта, не було заявлено про необґрунтованість цього висновку шляхом звернення з клопотанням про призначення повторної експертизи на стадії розгляду справи судом першої інстанції. Враховуючи принцип змагальності сторін колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції обґрунтовано прийнятий в якості доказу у справі висновок судової експертизи.

А отже, складений померлим заповіт породжує правові наслідки, зазначені в ньому, відповідач є спадкоємцем за ним, що унеможливлює спадкування позивача, яка є спадкоємцем другої черги за законом.

Слід зазначити, що в мотивуванні позовних вимог позивач вказувала про відсутність здійснення відповідачем догляду за спадкодавцем, якого той потребував в силу незадовільного стану здоров'я, проте позовних вимог про усунення від спадкування нею не заявлялось, нею були поставлені вимоги про визнання недійсним заповіту та визнання за нею у зв'язку з цим права на спадщину. А отже, вказані обставини, виходячи з принципу диспозитивності, не підлягають дослідженню, так як виходять за межі заявлених позовних вимог, та на дослідження чинності заповіту не впливають.

В апеляційній скарзі позивач наголошує на порушення судом першої інстанції принципу диспозитивності при розгляді зустрічних позовних вимог. Так, згідно вимог зустрічного позову відповідач просила про визнання за нею права власності на 1/8 частину будинку і земельної ділянки. При розгляді справи судом було встановлено, що до спадкового майна належить 2/8 частин будинку та земельної ділянки, а тому зазначення у позовних вимогах 1/8 частини суд вважав помилковим і з метою здійснення ефективного захисту прав відповідача визнав за нею право власності на 2/8 частин.

Проте, погодитись з таким висновком суду першої інстанції колегія суддів не вважає за можливе.

Принцип диспозитивності визначений в ст. 13 ЦПК України та передбачає право суду розглядати справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.При цьому, учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. А в силу п.2 ч.2 ст. 49 ЦПК України позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження.

Таким чином, виключно позивачу належить право визначення предмету спору, ним визначаються межі судового розгляду, він має право збільшити або зменшити розмір позовних вимог на відповідній стадії судового розгляду. Матеріали справи не містять заяви відповідача, яка є позивачем за зустрічним позовом, про збільшення вимог зустрічного позову або про допущення нею помилки при зверненні з зустрічним позовом.

В порядку ст. 15 ЦК України, ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

А отже, необхідною умовою здійснення судового захисту, виходячи з даних положень законодавства, є наявність порушених прав особи, яка звернулась до суду. За умови відсутності підстав визнання недійсним заповіту складеного на користь відповідача, у неї відсутні перешкоди для реалізації права на спадкування, при цьому обсяг спадкового майна визначається нотаріусом на підставі правовстановлюючих документів. Предметом судового розгляду не було питання визначення всієї маси спадкового майна, спір виник з приводу наявності підстав спадкування відповідача, який вирішений при розгляді вимог первісного позову. Таким чином, підстав для здійснення судового захисту прав відповідача шляхом визнання за нею права власності на частину будинку та земельної ділянки не вбачається, такі вимоги заявлені нею передчасно.

Оцінивши в сукупності докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, колегія суддів прийшла до висновку, що рішення суду першої інстанції в частині вирішення вимог первісного позову відповідає вимогам чинного законодавства, проте в частині вирішення зустрічного позову ухвалене з порушенням норм процесуального права, а тому підлягає в цій частині скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог зустрічного позову. В іншій частині рішення суду слід залишити без змін.

Враховуючи наявність підстав для задоволення вимог апеляційної скарги поданої позивачем лише в частині вирішення вимог зустрічного позову, з урахуванням положень ст.141 ЦПК України щодо пропорційності компенсації судових витрат задоволеним вимогам, стягненню з відповідача на користь позивача підлягають судові витрати у розмірі 413, 40 грн., що становить Ѕ частину від сплаченого судового збору при звернені з апеляційною скаргою /т.3 а.с.87/.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381- 384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

П О С Т А Н О В И В

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 04 жовтня 2018 року в частині вирішення вимог зустрічного позовуОСОБА_3 до ОСОБА_2, третя особа: Головне територіальне управління юстиції у м. Києві про визнання права власності на спадкове майно - скасувати та постановити нове судове рішення.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_2, третя особа: Головне територіальне управління юстиції у м. Києві про визнання права власності на спадкове майно - відмовити.

В решті рішення суду залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судовий збір в розмірі 413, 40 грн.

Позивач: ОСОБА_2 (місце проживання: 03138, АДРЕСА_1; реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1)

Відповідач: ОСОБА_3 (03118, АДРЕСА_2)

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 (тридцяти) днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя-доповідач: В.В.Соколова

Судді: А.М. Андрієнко

Н.В.Поліщук

Повний текст постанови складений 09 квітня 2019 року.