ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/528/19 Справа № 202/3968/16-ц Суддя у 1-й інстанції - Слюсар Л.П. Суддя у 2-й інстанції - Демченко Е. Л.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 квітня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді Демченко Е.Л.

суддів - Куценко Т.Р., Макарова М.О.

при секретарі - Кругман А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_3 на рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 29 січня 2018 року по справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3, ОСОБА_2 про вселення та визначення порядку користування житловим приміщенням, -

в с т а н о в и л а:

У червні 2016 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_4 про визнання недійсним договору дарування.

Ухвалою Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 01 грудня 2017 року прийнято відмову ОСОБА_3 від позову та провадження по справі в частині її позовних вимог було закрите.

У жовтні 2016 року ОСОБА_4 звернуся до суду із зустрічним уточненим позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_2 про вселення та визначення порядку користування житловим приміщенням, мотивуючи його тим, що 17 березня 2009 року йому було подаровано 1/2 частину квартири АДРЕСА_1.

Вказував, що ОСОБА_3 31 березня 2016 року у віці 86 років, не розуміючи наслідків своїх дій, обдарувала 1/2 частиною квартири АДРЕСА_1 сторонню їй людину ОСОБА_2, яка наразі намагається отримати всю квартиру.

Зазначав, що на теперішній час він має намір вселитися у належну йому частину квартири, кімнату розміром 16,2 кв.м.

Посилаючись на те, що добровільно вирішити питання стосовно його вселення неможливо через вкрай негативне відношення ОСОБА_2 до нього, яка чинить йому перешкоди у користуванні власністю, а тому просив суд ухвалити рішення, яким усунути йому перешкоди, які чинить ОСОБА_2, шляхом вселення його в квартиру АДРЕСА_1 та виділити йому у користування житлову кімнату 16,2 кв.м, залишивши в спільному користуванні кухню, коридор, лоджії, санвузол, ванну кімнату.

У жовтні 2017 року ОСОБА_2 також зверталась до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_4 та ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування, який було укладено 17 березня 2009 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 щодо дарування 1/2 частини спірної квартири.

Ухвалою Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 23 жовтня 2017 року в прийняті зустрічної заяви ОСОБА_2 було відмовлено.

Рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 29 січня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_4 задоволено частково. Вселено ОСОБА_4 у квартиру АДРЕСА_1. Вирішено питання стосовно судових витрат.

В апеляційній скарзі відповідачі ОСОБА_2, ОСОБА_3, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права в задоволеній частині позову ОСОБА_4, просять скасувати рішення суду та ухвалити в цій частині нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції безпідставно задовольнив позовні вимоги, зазначали, що ОСОБА_4 являється власником 1/2 частини квартири з 2009 року, при цьому жодного разу в квартирі не з'являвся, до правоохоронних органів стосовно перешкод, які вона начебто йому чинить, не звертався, а ключі від квартири за власні кошти виготовляти та надавати йому не буде.

Правом на надання відзиву позивач по справі не скористалися.

Розглянувши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів не находить підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду.

Статтями 12,81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Встановлено судом і це підтверджується матеріалам справи, що відповідачу ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 27 грудня 1993 року Дніпропетровським домобудівельним комбінатом №1 згідно з розпорядженням №П-60 від 27 грудня 1993 року, зареєстрованого ДМБТІ та записаного в реєстрову книгу за №58п-6, та на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 02 квітня 2009 року, посвідченого державним нотаріусом Шостої дніпропетровської державної нотаріальної контори Черненко І.М., зареєстрованого в реєстрі за №2-1516, належала на праві власності квартири АДРЕСА_1.

Відповідно до договору дарування від 17 березня 2009 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_6, зареєстрованого в реєстрі за №897, відповідач ОСОБА_3 подарувала позивачу ОСОБА_4 1/2 частки квартири АДРЕСА_1.

Право власності ОСОБА_4 підтверджено витягом 22724550 КП ДМБТІ про реєстрацію права власності від 14 травня 2009 року.

Згідно з договором дарування від 31 березня 2016 року, посвідченого державним нотаріусом Шостої дніпропетровської державної нотаріальної контори Черненко І.М., зареєстрованого в реєстрі за №2-134, ОСОБА_3 подарувала ОСОБА_2 1/2 частки квартири АДРЕСА_1.

Відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна №64144049 від 22 липня 2016 року ОСОБА_2 на підставі договору дарування є власником 1/2 частки квартири АДРЕСА_1, а ОСОБА_4 на підставі договору дарування є власником 1/2 частки квартири АДРЕСА_1.

Згідно з технічним паспортом на квартиру АДРЕСА_1, виготовленим 20 лютого 2009 року КП ДМБТІ, двокімнатна квартира має загальну площу 51,3 кв.м, житлову площу 28,1 кв.м та складається з двох житлових кімнат: площею 11,9 кв.м та 16,2 кв.м, коридорів: 4,6 кв.м і 2,6 кв.м; кладовок: 0,5 кв.м та 0,4 кв.м, ванної кімнати 2,0 кв.м, туалету - 1,2 кв.м, кухні - 8,4 кв.м, лоджій: 1,7 кв.м та 1,8 кв.м.

Відповідно до довідки КВЖРЕП Індустріального району м.Дніпропетровська від 18 квітня 2016 року в будинку АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_2 та ОСОБА_7 з 17 лютого 2004 року.

Фактично у квартирі проживає три особи - відповідачі та ОСОБА_7

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_4 суд першої інстанції виходив з того, що йому дійсно чиняться перешкоди у користуванні належним йому майном, що підтверджується належними та допустимими доказами та встановленими в ходу судового розгляду фактами.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

Статтею 41 Конституції України визначено, що використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Згідно положень частини четвертої статті 13 Конституції України власність зобов'язує. Власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству.

Серед основних прав і свобод людини і громадянина Конституція України проголошує право на житло. Тобто право на житло - це одне із найважливіших соціально-економічних прав громадян України, оскільки воно стосується основ життя людини.

Відповідно до ст.25 Загальної декларації прав людини «Кожна людина має право на такий життєвий рівень, включаючи їжу, одяг, житло, медичний догляд і необхідне соціальне обслуговування, що є необхідним для підтримки здоров'я й добробуту її самої та її родини».

Невід'ємне право кожної людини на житло закріплено і в інших міжнародно-правових документах про права людини, у тому числі в Міжнародному пакті про економічні, соціальні й культурні права від 16 грудня 1966 року (ст.10). При цьому, як вбачається із п.1 ст.12 Міжнародного пакту про цивільні і політичні права від 16 грудня 1966 року, право на житло має реалізовуватися за умови вільного вибору людиною місця проживання.

Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ч.1 ст.316 ЦК України).

Частиною 1 ст.317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно до вимог ч.1 ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності (ч.1 ст.386 ЦК України).

Частиною 2 ст.386 ЦК України визначено, що власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

На підставі ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Стаття 9 ЖК України передбачає, що житлові права громадян охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Відповідно до частин першої та другої статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.

Співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (ч.1 ст.369 ЦК України,).

Згідно з частиною другою статті 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

У разі порушення своїх прав власник згідно зі статтею 391 ЦК України має право, зокрема, вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинене порушене право та з яких підстав.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення (можливого порушення), невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів.

Отже, суд повинен установити, чи були порушені (чи існує можливість порушення), не визнані або оспоренні права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Судом першої інстанції вірно установлено, що між сторонами по справі склалися досить неприязні стосунки та факт того, що позивачу чиняться перешкоди у користуванні його власністю, про що зокрема свідчить і сама апеляційна скарга, в якій ОСОБА_2 зазначає, що ОСОБА_4 у квартирі, належній йому, не проживає.

Встановивши, що позивач є власником 1/2 частини квартири, а відповідач чинить йому перешкоди у користуванні власністю, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позовних вимог про вселення позивача до спірної квартири, а також усунення перешкод у користуванні власністю.

Доводи апеляційної скарги стосовно того, що 1/2 частина квартири належить позивачу ще з 2009 року, а він не вчиняв жодних дій направлених на своє вселення в квартиру протягом досить тривалого часу, не можуть слугувати підставою для відмови у задоволенні його позову, оскільки саме зараз він має намір проживати у спірній квартирі та саме зараз йому чиняться перешкоди, тобто саме після настання порушення прав та законних інтересів власників вони мають право вимагати усунення будь-яких створених ним перешкод у користуванні своїм майном.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду апеляційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення має бути залишено без змін.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 29 січня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Демченко Е.Л.

Судді: Куценко Т.Р.

Макаров М.О.