Постанова

Іменем України

10 січня 2019 року

м. Київ

справа № 760/5206/16-ц

провадження № 61-365св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Синельникова Є. В. (суддя-доповідач), Хопти С. Ф.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач - ОСОБА_2,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Апеляційного суду міста Києва, у складі колегії суддів: Поліщук Н. В., Вербової І. М., Болотова Є. В., від 23 листопада 2017 року,

В С Т А Н О В И В :

У березні 2016 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк», банк) звернулось до суду із позовом до ОСОБА_2 про стягнення кредитної заборгованості.

Позовна заява ПАТ КБ «ПриватБанк» мотивована тим, що 20 лютого 2006 року між сторонами було укладено кредитний договір № K3R0AK04074109, відповідно до якого банк надав позичальнику кредитні кошти шляхом перерахування на відкритий у АТ «КАЛІОНБАНК Україна» поточний рахунок № НОМЕР_1 ПП «Тойота-Україна» на строк до 20 лютого 2013 року включно у вигляді непоновлювальної кредитної лінії у розмірі 166 021, 83 грн на купівлю автомобіля, а також кошти у розмірі 70 485, 46 грн на сплату страхових платежів у випадках та згідно порядку, передбачених пунктами 2.1.3, 2.2.7 кредитного договору, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1,23 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом (14,76 % річних) і винагороду за надання фінансового інструменту щомісяця у період сплати у розмірі 0,25 % від суми виданого кредиту.

Своїх зобов'язань позичальник належним чином не виконав, у зв'язку з чим, станом на 09 березня 2016 року, його зобов'язання перед банком складають суму у розмірі 1 694 160, 80 грн, що включає: 169 533, 77 грн - заборгованість за кредитом; 363 374, 72 грн - заборгованість по процентам за користування кредитом; 22 412, 70 грн - заборгованість по комісії за користування кредитом; 1 138 839, 61 грн пеня за несвоєчасне виконання зобов'язань за договором.

Посилаючись на зазначені обставини, банк просив суд стягнути із ОСОБА_2 1 694 160, 80 грн кредитної заборгованості.

Рішенням Солом'янського районного суду міста Києва, у складі судді Коробенко С. В., від 19 червня 2017 року у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, щорозрахунок заборгованості, складений банком на обґрунтування позовних вимог, здійснений з урахуванням протиправного збільшення процентної ставки на прострочену заборгованість. У частині вимог щодо заборгованості за тілом кредиту і комісією місцевим судом застосовано наслідки пропуску строків позовної давності, оскільки відповідно до умов договору останній платіж за цими зобов'язаннями мав відбутися 20 лютого 2013 року, проте з позовом банк звернувся до суду лише 21 березня 2016 року.

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 23 листопада 2017 року рішення Солом'янського районного суду міста Києва від 19 червня 2017 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено у задоволенні заявлених позовних вимог з інших правових підстав.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про застосування наслідків спливу позовної давності до вимог про стягнення боргу за тілом кредиту та комісією. Разом з тим, місцевий суд залишив поза увагою те, що банком не надано доказів на підтвердження факту прийняття відповідного рішення про підвищення процентної ставки, а зміст листа банку від 05 грудня 2008 року таких відомостей не містить. Окрім того, є недоведеним позивачем сам факт направлення боржнику листа з повідомленням про збільшення процентної ставки та відповідно вручення такого листа боржникові, а відтак, відсутні підстави для задоволення вимог у частині стягнення підвищеного розміру процентів за користування кредитом. У частині стягнення процентів, обрахованих за ставкою 14, 76 %, та пені відмовлено у зв'язку із пропуском строку позовної давності.

У грудні 2017 року ПАТ КБ «ПриватБанк» подано касаційну скаргу на рішення Апеляційного суду міста Києва від 23 листопада 2017 року.

У касаційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк» просить скасувати рішення Апеляційного суду міста Києва від 23 листопада 2017 року, а справу передати на новий судовий розгляд до суду апеляційної інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Доводи касаційної скарги обґрунтовано тим, що апеляційним судом повно і всебічно не з'ясовано обставини справи, при вирішенні спору по суті не враховано наявність рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 16 березня 2012 року у справі 2/0417/2863/2012 за позовом ПАТ КБ «Приватбанк» до публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк» (далі - ПАТ «Акцент-Банк»), ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет застави, яким частково задоволено позовні вимоги банку. Також залишено поза увагою те, що банк звертався до органів державної виконавчої служби з приводу виконання вказаного рішення суду, однак 30 травня 2013 року у відкритті виконавчого провадження було відмовлено, у зв'язку з цим саме з цієї дати має відраховуватись строк позовної давності. Враховуючи, що позичальником не виконано умови кредитного договору, суд був зобов'язаний у будь-якому разі стягнути заборгованість по процентам за користування кредитом.

12 січня 2018 року ухвалою Верховного Суду відкрито касаційне провадження у справі за поданою касаційною скаргою.

Відзиву на касаційну скаргу не надходило.

Ухвалою Верховного Суду від 12 грудня 2018 року справу за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення кредитної заборгованості, за касаційною скаргою ПАТ КБ «ПриватБанк» на рішення Апеляційного суду міста Києва від 23 листопада 2017 року призначено до судового розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.

Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судами встановлено, що 20 лютого 2006 року між сторонами укладено кредитний договір № K3R0AK04074109, відповідно до якого банк зобов'язався надати позичальнику кредитні кошти шляхом перерахування на відкритий у АТ «КАЛІОН БАНК Україна» поточний рахунок № НОМЕР_1 ПП «Тойота-Україна» на строк до 20 лютого 2013 року включно у вигляді непоновлювальної кредитної лінії у розмірі 166 021, 83 грн на купівлю автомобіля, а також кошти у розмірі 70 485, 46 грн на сплату страхових платежів у випадках та згідно порядку, передбачених пунктами 2.1.3, 2.2.7 кредитного договору № K3R0AK04074109 від 20 лютого 2006 року, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1,23% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом (14,76% річних) і винагороду за надання фінансового інструменту щомісяця в період сплати у розмірі 0,25% від суми виданого кредиту.

Згідно пункту 3.2 кредитного договору при порушенні позичальником зобов'язань по погашенню кредиту, передбачених договором, позичальник сплачує банку відсотки за користування кредитом у розмірі 3,17% на місяць, нараховані на суму непогашеної в строк заборгованості за кредитом (38, 04% річних).

Відповідно до пункту 4.1 при порушенні позичальником будь-якого зобов'язання, передбаченого пунктами 2.2.2, 2.2.3 зазначеного договору, банк має право нарахувати, а позичальник зобов'язується сплатити банку пеню у розмірі 0,15% від суми простроченого платежу, але не менше 1 грн за кожний день прострочки.

Пунктом 2.3.1 договору передбачене право банку в односторонньому порядку збільшувати розмір процентної ставки за користування кредитом у випадку зміни кон'юнктури ринку грошових ресурсів в Україні, а саме: зміни курсу долару США до гривні більше ніж на 10%, зміни облікової ставки НБУ, зміни розміру відрахувань в страховий (резервний) фонд тощо. При цьому банк надсилає позичальнику письмове повідомлення про зміну процентної ставки протягом двадцяти днів від дати вступу в чинність нової процентної ставки. При виникненні кожної з наступних подій, зокрема, неотримання банком протягом двадцяти днів письмової відповіді позичальника зі згодою сплачувати збільшений розмір процентної ставки (запропонованої банком) відповідно до пункту 2.3.1 даного договору, банк на власний розсуд має право: а) змінити умови договору - зажадати від позичальника дострокового повернення кредиту, сплати комісій й відсотків за його користування, виконання інших зобов'язань за цим договором у повному обсязі шляхом спрямування відповідного повідомлення; б) розірвати договір у судовому порядку; в) згідно статті 651 ЦК України здійснити одностороннє розірвання договору з надсиланням позичальникові відповідного повідомлення.

ПАТ КБ «ПриватБанк» зазначило, що листом № 20.1.3.2/6-3244436 від 05 грудня 2008 року повідомило ОСОБА_2 про збільшення з 01 лютого 2009 року процентної ставки за користування кредитом до 25,44% річних (а.с. 66).

З 01 лютого 2009 року банк почав нараховувати на прострочену заборгованість проценти за ставкою 59,40% річних, збільшивши її з 38,04% річних (у період чинності статті 1056-1 ЦК України).

Разом з тим, банком не надано доказів на підтвердження направлення позичальнику листа з повідомленням про збільшення процентної ставки та вручення такого листа боржнику.

Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України (2004 року), частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частин першої та другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

За правилами частини третьої статті 61 ЦПК України, 2004 року, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

У лютому 2012 року банк звернувся до суду із позовом до ПАТ «Акцент-Банк» та ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет застави згідно договору застави від 20 лютого 2006 року (справа 2/0417/2863/2012; 202/7028/14-ц) у зв'язку із невиконанням позичальником умов кредитного договору № K2R0AK04074109 від 20 лютого 2006 року. Банк просив суд у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 20 лютого 2006 року у розмірі 539 550, 76 грн (основної суми кредиту, процентів і пені) здійснити вилучення предмету застави та передати його ПАТ КБ «Приватбанк», звернути стягнення на предмет застави шляхом його продажу банком з укладанням від імені позичальника договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, зі зняттям автомобіля з обліку в органах ДАІ України, а також наданням ПАТ КБ «Приватбанк» всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу.

Заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 16 березня 2012 року позовні вимоги ПАТ КБ «Приватбанк» були задоволені частково.

Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 20 червня 2014 року заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 16 березня 2012 року скасовано, а справу призначено до розгляду у загальному порядку.

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 20 жовтня 2015 року ПАТ КБ «Приватбанк» відмовлено у задоволенні заявлених позовних вимог у зв'язку з пропуском строку позовної давності (а.с. 45-47).

Отже, пред'явивши вимогу про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом, сплату відсотків за користування кредитом та пені, кредитор відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобов'язання.

За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред'явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.

Звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) висловлено правову позицію про те, що проценти за кредитом нараховуються протягом строку кредитування; якщо строк кредитування закінчився або кредитор реалізував своє право на дострокове повернення кредиту, то з цього моменту припиняється нарахування процентів за кредитом і позичальник зобов'язаний сплатити неустойку та суми, передбачені статтею 625 ЦК України; перебіг позовної давності починається по кожному окремому платежу з моменту прострочення його оплати; неустойка нараховується з наступного дня після настання терміну внесення чергового платежу, якщо такий платіж не було здійснено (аналогічно розраховується й позовна давність зі сплати неустойки по кожному платежу, але у межах спеціального строку давності - 1 рік); сплив позовної давності зі сплати основної суми заборгованості (тіла, процентів) є підставою для застосування строку давності і до додаткових вимог (штраф, пеня).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18) висловлено правову позицію про те, що за наявності судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник не виконав (виконав не у повному обсязі), відсутня підстава для нарахування процентів за кредитним договором, оскільки строк дії договору змінений кредитором, що засвідчено у судовому рішенні, а права та інтереси кредитодавця в цих правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання.

Кредит був наданий позичальнику строком до 20 лютого 2013 року. Банк у лютому 2012 року скористався правом дострокового повернення кредитних коштів, внаслідок чого змінив строк виконання основного зобов'язання.

На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі.

Положення абзацу другого частини першої статті 1048 ЦК України, за яким проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики, не підлягають застосуванню, оскільки між сторонами немає домовленості про порядок повернення позики та нарахування процентів поза межами строку дії договору.

Кредитодавець має право нараховувати передбачені договором проценти лише впродовж строку дії кредитного договору або до звернення кредитора з вимогою про дострокове стягнення заборгованості, після спливу такого строку нарахування відсотків є безпідставним.

Враховуючи строк надання кредиту та те, що банк скористався правом дострокового повернення кредитних коштів, внаслідок чого змінив строк виконання основного зобов'язання, а зі спливом строку кредитування припинилося право позивача нараховувати проценти за кредитним договором, приймаючи наявність судового рішення у справі 2/0417/2863/2012; 202/7028/14-ц, апеляційний суд дійшов загалом правильного висновку про відмову банку у задоволення позову з підстав спливу позовної давності до вимог про стягнення боргу за тілом кредиту, процентами, нарахованими протягом строку кредитування, та пенею, оскільки позов банком подано у березні 2016 року, тобто з пропуском загального строку позовної давності, передбаченого статтею 257 ЦПК України.

Позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу.

З урахуванням наведеного, апеляційний суд, відповідно до вимог статті 303 ЦПК України, 2004 року, перевірив законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у місцевому суді, та обґрунтовано змінив мотиви відмови у задоволенні позову.

Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржене судове рішення - без змін.

Керуючись статтями 400, 402, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду міста Києва від 23 листопада 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийД. Д. Луспеник

СуддіО. В. Білоконь

Б. І. Гулько

Є. В. Синельников

С. Ф. Хопта