21.01.2019 року Провадження №2/425/90/19
Справа №425/3608/18
місто Рубіжне Луганської області
Рубіжанський міський суд Луганської області, у складі:
головуючого судді - Романовського Є.О.,
за участю секретаря - Чикунової Ю.С.,
за відсутністю сторін,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Рубіжному Луганської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_4про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,
Позивачі звернулися до суду з зазначеним позовом, в обґрунтування якого вказали, що є співвласниками квартири АДРЕСА_1 в
м. Рубіжному Луганської області, де зареєстрований їх колишній чоловік та батько- відповідач, який з вересня 2014 року в ній не проживає, добровільно не бажає знятися з реєстраційного обліку, комунальні послуги не сплачує, чим перешкоджає їм як власникам квартири здійснювати право користування та розпорядження своїм майном.
На підставі викладеного, просить суд визнати ОСОБА_4таким, що втратив право користування житловим приміщенням, розташованим за адресою: АДРЕСА_1.
Позивачі у судове засідання не з'явилися, надали до суду заяву про розгляд справи без їх участі, заявлені позовні вимоги підтримали у повному обсязі, проти ухвалення заочного рішення по справі не заперечували.
Відповідач у судове засідання не з'явився, про день та час слухання справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив. Заяви про розгляд справи за його відсутність від відповідача не надходило.
Суд, розглянувши справу в межах заявлених вимог, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, прийшов до наступного висновку.
Відповідно до ч. 1 та ч. 4 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. У разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).
За таких обставин, суд вважає можливим розглянути справу у відсутності сторін, на підставі доказів, які додані до справи, та ухвалити заочне рішення.
21.01.2019 року згідно ч. 1 ст. 281 ЦПК України постановлено ухвалу, не виходячи до нарадчої кімнати із занесенням до протоколу судового засідання, про заочний розгляд справи.
Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Судом встановлено, що ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1,
ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, та ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1, що підтверджується копіями паспортів та довідкою про склад сім'ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб станом на 08.10.2018 року, виданою Центром надання адміністративних послуг загального відділу Рубіжанської міської ради
ІНФОРМАЦІЯ_3 народилася ОСОБА_3, батьками якої є : ОСОБА_4 та ОСОБА_1, яка з 09.09.2006 року по 11.05.2011 року перебувала у шлюбі з
ОСОБА_6, змінивши прізвище на «ОСОБА_3», а 07.08.2015 року уклала шлюб з
ОСОБА_7, змінивши прізвище на «ОСОБА_3», що підтверджується свідоцтвом про народження від 10.05.1988 року, відповідний запис № 411, Серія НОМЕР_1, свідоцтвом про шлюб від 07.08.2015 року, актовий запис № 180, Серія НОМЕР_2, рішенням Рубіжанського міського суду Луганської області від 11.05.2011 року
17.12.2015 року рішенням Рубіжанського міського суду Луганської області шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 було розірвано (а.с.18-19).
Відповідно до свідоцтва на право власності на нерухоме майно від 31.01.2005 року, витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 03.06.2005 року № 7426576, квартира АДРЕСА_1 належить на праві приватної спільної часткової власності ОСОБА_3 (1/3 частини), ОСОБА_1 (1/3 частина) та ОСОБА_2 (1/3 частина) (а.с.12, 14).
Актом щодо встановлення фактичного місця проживання від 16.10.2018 року за адресою: АДРЕСА_1 встановлено, що ОСОБА_4 в даній квартирі не проживає з вересня 2014 року (а.с. 17).
Після встановлення зазначених обставин суд приходить до наступного висновку.
Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась
17 липня 1997 р. відповідно до Закону від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р., Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, № 7 та № 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння.
Згідно ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Відповідно до п. 34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316, 319 ЦК), то власник на підставі статті 391 ЦК не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин.
У зв'язку із цим під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім'ї, попередніми членами його сім'ї, а також членами сім'ї попереднього власника житла.
Відповідно до ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім'ї власника втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Матеріалами справи підтверджено, що позивачі є власниками квартири, в якій залишається зареєстрованим їх родич - ОСОБА_4, чим позбавляє власників даної квартири права вільно користуватися та розпоряджатися належною їм власністю.
Після встановлення зазначених обставин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про визнання ОСОБА_4 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, розташованим за адресою: АДРЕСА_1, підлягають задоволенню.
Керуючись ст. ст. 12-13, 76-81, 263-265, 280-282 Цивільного процесуального кодексу України суд,
Позовні вимоги ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_4про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - задовольнити.
Визнати ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_5, таким, що втратив право користування житловим приміщенням, розташованим за адресою: АДРЕСА_1.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом тридцяти днів з дня його проголошення, позивач не подав апеляційної скарги, а відповідач не подав письмової заяви про перегляд заочного рішення. У випадку подання позивачем апеляційної скарги, заочне рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. У випадку подання відповідачем заяви про перегляд заочного рішення, якщо його не скасовано, воно набирає законної сили у випадку подання відповідачем апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
Заява про перегляд заочного рішення може бути подана до Рубіжанського міського суду Луганської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Заочне рішення може бути оскаржено позивачем шляхом подання апеляційної скарги до Луганського апеляційного суду через Рубіжанський міський суд Луганської області протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене відповідачем в загальному порядку, встановленому цим Кодексом.
Рішення суду складено 22 січня 2019 року.

Суддя Є.О. Романовський