Справа № 136/923/18
Провадження № 22-ц/801/589/2019
Головуючий у суді 1-ї інстанції Стадник С. І.
Доповідач:Шемета Т. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 травня 2019 рокуСправа № 136/923/18м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої судді Шемети Т. М. (суддя доповідач),

суддів Панасюка О. С., Сала Т. Б.,

секретар судового засідання Куленко О. В.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач (особа яка подала апеляційну скаргу) ТОВ «Прилуцьке»,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань № 4 цивільну справу за апеляційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю "Прилуцьке" на рішення Липовецького районного суду Вінницької області від 11 січня 2019 року, ухвалене у складі судді Стадника С. І. у м. Липовець, дата складення повного тексту рішення невідома,-

в с т а н о в и в:

17 травня 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю "Прилуцьке" про визнання договору оренди земельної ділянки недійсним, у якому, виходячи з положень статей 203, 207, 208, 215 ЦК України, ставила вимогу визнати недійсним договір оренди земельної ділянки загальною площею 3,2894 га з кадастровим номером НОМЕР_1 від 12 березня 2014 року, укладений між ОСОБА_1 та ТОВ «Прилуцьке».

Обґрунтовуючи позов, зазначила що вона є власником земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 3,2894 га (кадастровий номер НОМЕР_1 ), яка розташована на території Новоприлуцької сільської ради Липовецького району Вінницької області. На підставі Договору оренди землі від 12 березня 2014 року, який укладено між ОСОБА_1 та ТОВ "Прилуцьке", в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за відповідачем було зареєстровано право оренди зазначеної земельної ділянки. Стверджує, що цей договір вона не підписувала, повноваження на підписання договору від свого імені нікому не надавала, а дізналася про нього у травні 2017 року.

Рішенням Липовецького районного суду Вінницької області від 11 січня 2019 року позов задоволено.

Визнано недійсним договір оренди землі від 12 березня 2014 року, який укладено між ОСОБА_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю "Прилуцьке" про передачу в оренду земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 3,2894 га (кадастровий номер НОМЕР_1 ), яка розташована на території Новоприлуцької сільської ради Липовецького району Вінницької області. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Прилуцьке" на користь ОСОБА_1 судові витрати на проведення судової експертизи в сумі 5 005 грн. 00 коп. та судовий збір у сумі 704 грн. 80 коп.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що спірний договір, укладений від імені орендодавця, підписаний не нею, а іншою особою, тобто спірний договір був укладений без волевиявлення позивача, а тому наявні підстави для визнання договору оренди землі недійсним на підставі ст. ст. 203, 215 ЦК України. В основу рішення покладено висновок судово-почеркознавчої експертизи, проведеної ТОВ «Експертно-юридична фірма Соломон» № 054/18 від 08 листопада 2018 року. При цьому суд відмовив у задоволенні клопотання відповідача про виключення з числа доказів зазначеного експертного висновку з підстав того, що проведення експертизи було здійснено експертною установою ТОВ «Соломон», яка є приватною установою, тоді як почеркознавча експертиза є криміналістичною експертизою і тому її вправі проводити лише державна експертна установа. Відмовляючи у виключенні висновку експертизи з числа доказів, суд першої інстанції послався на те, що державні спеціалізовані установи здійснюють судово - експертну діяльність виключно у кримінальному провадженні, а оскільки експертиза була призначена у цивільній справі, враховуючи характер правовідносин між сторонами (цивільні правовідносини), керуючись ч.1 ст. 7, 10 Закону № 4038-ХІІ, суд дійшов висновку про можливість залучення до проведення дослідження експертів, які не є працівниками державних спеціалізованих установ. Разом з тим, суд вказує, що відповідач не надав доказів, які б спростовували висновок № 054/18 від 08 листопада 2018 року або ж вказували на його необґрунтованість, у зв`язку з чим суд визнав висновок експерта належним і допустимим доказом, оскільки останній містить інформацію щодо предмета доказування, яка оцінюється у сукупності з іншими доказами по справі. Підстав для застосування наслідків спливу строку позовної давності судом не встановлено, оскільки не здобуто доказів того, що є позивач раніше могла дізнатися про існування оспорюваного договору: отримання орендної плати за користування її майном не свідчить про її обізнаність.

З таким рішенням не погодився відповідач ТОВ «Прилуцьке», 08 лютого 2019 року подав апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Основні доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з визнанням судом першої інстанції належним доказом висновку експерта № 054/18 від 08 листопада 2018 року, на підставі якого було прийнято рішення про задоволення позовних вимог, адже ця експертиза відноситься до категорії криміналістичних експертиз і може бути проведена виключно державними спеціалізованими установами, натомість експертиза проведена ТОВ «Експертно юридичною фірмою «Соломон».

Не погоджується відповідач і з відмовою суду першої інстанції у застосуванні наслідків спливу строків позовної давності, зазначаючи, що позивач з 2014 року отримувала орендну плату, а тому знала про існування оспорюваного договору оренди землі, протилежного вона не довела.

06 березня 2019 року ОСОБА_1 через свого адвоката Ольшанецького Д. В. подала відзив на апеляційну скаргу, у якому просить залишити без задоволення апеляційну скаргу ТОВ «Прилуцьке», мотивуючи тим, що відповідач не заперечував щодо вибору експертної установи, не оскаржував ухвалу про призначення експертизи, не оскаржував правильність висновку експерта, не надав висновку іншої експертної установи. Вважає, що висновок № 054/18 від 08 листопада 2018 року є належним та допустимим доказом. Стверджує, що позивач не пропустив строки позовної давності.

Одночасно позивачем через свого представника адвоката Ольшанецького Д. В., подано клопотання про призначення судово почеркознавчої експертизи у цій справі, яке Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 11 квітня 2019 року задоволено, призначено у справі судову почеркознавчу експертизу, проведення експертизи доручено Вінницькому відділенню Київського науково-дослідного інституту судових експертиз (а.с. 160-161).

Частинами 1, 2 статті 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Спірні правовідносини виникли між позивачем та відповідачем з приводу визнання недійсним договору оренди земельної ділянки.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 626 ЦК України).

Відповідно до статті 1 Закону України «Про оренду землі» оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.

Згідно зі статтею 13 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Частиною першою статті 14 Закону України «Про оренду землі» передбачено, що договір оренди землі укладається у письмовій формі.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про оренду землі» об`єкт за договором оренди землі вважається переданим орендодавцем орендареві з моменту державної реєстрації права оренди, якщо інше не встановлено законом.

Згідно з частиною третьою статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

За змістом частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

По справі встановлено наступні обставини.

ОСОБА_1 є власником земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 3,2894 га (кадастровий номер НОМЕР_1 ), яка розташована на території Новоприлуцької сільської ради Липовецького району Вінницької області, що підтверджується Державним актом серії НОМЕР_2 про право власності на земельну ділянку від 12 січня 2006 року (а.с. 8).

В матеріалах справи міститься Договір оренди землі, предметом якого є земельна ділянка, належна позивачеві (а.с. 9 10), зі змісту якого вбачається, що договір укладено між ОСОБА_1 та ТОВ «Прилуцьке». На підставі цього договору в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за ТОВ "Прилуцьке" було зареєстровано право оренди земельної ділянки з кадастровим номером НОМЕР_1 строком на 5 років (а.с. 14 15).

Звертаючись до суду із позовом ОСОБА_1 посилалася на те, що зазначений договір земельної ділянки у 2014 році вона не підписувала, про його існування дізналася після того як отримала від ТОВ "Прилуцьке" матеріали реєстраційної справи, тобто в травні 2017 року.

Відповідно до висновку експерта ТОВ «Експертно-юридичної фірми Соломон» №054/18 від 08 листопада 2018 року, підпис від імені ОСОБА_1 , що міститься у графі: «Орендодавець», нижче реквізитів орендодавця у договорі оренди землі, укладений між ОСОБА_1 та ТОВ «Прилуцьке» ( НОМЕР_1 : НОМЕР_1 ) від 12 березня 2014 року у реєстраційній справі для ведення товарного сільськогосподарського виробництва Новоприлуцької сільської ради Липовецького району Вінницької області, що міститься в матеріалах цивільної справи №136/923/18, виконано не ОСОБА_1 , а іншою особою, з наслідуванням якомусь справжньому підпису ОСОБА_1 (а.с.76-78).

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції, поклав в основу рішення вказаний вище висновок судової почеркознавчої експертизи від 08 листопада 2018 року та дійшов висновку про визнання договору оренди земельної ділянки недійсним з підстав, передбачених статтями 203, 215 ЦК України.

Оцінюючи доводи апеляційної скарги щодо неналежності як доказу висновку судово почеркознавчої експертизи № 054/18 від 08 листопада 2018 року, проведеної ТОВ «Експертно юридичною фірмою «Соломон», слід зазначити наступне.

Відповідно до статей 78 ЦПК України року суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 103 ЦПК України для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у іншій сфері, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо, суд призначає у справі експертизу. За змістом частини другої цієї статті у разі необхідності суд може призначити декілька експертиз.

Відповідно до ст. 110 ЦПК України висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні.

Відповідно до пункту 1.2 Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 8 жовтня 1998 року № 53/5, почеркознавча експертиза є підвидом криміналістичної експертизи.

Згідно з частиною третьою статті 7 Закону України «Про судову експертизу» (далі - Закон) виключно державними спеціалізованими установами здійснюється судово-експертна діяльність, пов`язана з проведенням криміналістичних, судово-медичних і судово-психіатричних експертиз. Для проведення деяких видів експертиз, які не здійснюються виключно державними спеціалізованими установами, за рішенням особи або органу, що призначили судову експертизу, можуть залучатися крім судових експертів також інші фахівці з відповідних галузей знань.

До державних спеціалізованих установ належать: науково-дослідні установи судових експертиз Міністерства юстиції України; науково-дослідні установи судових експертиз, судово-медичні та судово-психіатричні установи Міністерства охорони здоров`я України; експертні служби Міністерства внутрішніх справ України, Міністерства оборони України, Служби безпеки України та Державної прикордонної служби України (частина друга статті 7 Закону).

Відповідно до частини третьої статті 10 Закону до проведення судових експертиз, крім тих, що проводяться виключно державними спеціалізованими установами, можуть залучатися також судові експерти, які не є працівниками цих установ.

Судом установлено, що ТОВ «Експертно - юридична фірма Соломон», якою проведено почеркознавчу експертизу і складено висновок № 054/18 від 08 листопада 2018 року, є приватним підприємством, засновником якого є ОСОБА_2

За таких обставин, доводи апеляційної скарги про те, що висновок експерта від 08 листопада 2018 року №054/18 є недопустимим доказом недійсності оспорюваного правочину, є підставними.

Посилання суду І інстанції на те, що зі змісту ст. 7 Закону України «Про судову експертизу» вбачається, що вимога про проведення криміналістичних експертиз виключно державними установами стосується лише кримінальних проваджень, - є власним тлумаченням цієї норми та не є об`єктивним твердженням.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 11 квітня 2019 року, за клопотанням ОСОБА_1 поданим її представником адвокатом Ольшанецьким Д. В., було призначено у справі судову почеркознавчу експертизу, проведення якої було доручено Вінницькому відділенню Київського науково дослідного інституту судових експертиз 2019 року (м. Вінниця, вул. Батозька, 1).

За результатами проведення судово технічної та почеркознавчої експертизи № 2908/2909/19-21 від 25 квітня 2019 року Вінницьким відділенням Київського науково дослідного інституту судових експертиз експертом Криловським В. С. встановлено, що в оригіналі договору оренди земельної ділянки від 12 листопада 2014 року, укладеному між ОСОБА_1 та ТОВ «Прилуцьке», в графі «Орендодавець» підпис виконаний не самою ОСОБА_1 , а іншою особою, без наслідування почерку ОСОБА_1 (а.с. 171 - 174).

Таким чином, в ході апеляційного розгляду на підставі належного доказу встановлено, що спірний договір укладений від імені позивача, підписаний не нею, а іншою особою, тобто був укладений без волевиявлення позивача ОСОБА_1 , відтак оспорюваний договір оренди землі є недійсним на підставі частини третьої статті 203 та частини першої статті 215 ЦК України.

Аргументи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не надав належної оцінки заяві відповідача про застосування строків позовної давності, оскільки позивачем пропущено строк позовної давності, так як про порушення свого права вона могла дізнатися ще у 2014 році, адже вона отримувала оренду плату, колегія суддів вважає безпідставними, з огляду на наступне.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

При цьому відповідно до частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

В ході розгляду справи судом І інстанції вірно встановлено, що позивач дізналась про порушення свого права, тобто про наявність спірного договору, лише після того, як отримала від відповідача матеріали відповідної реєстраційної справи, тобто у травні 2017 року, що в розумінні частини першої статті 261 ЦК України є моментом початку перебігу строків позовної давності.

Суд першої інстанції вірно зазначим, що отримання позивачем коштів від ТОВ «Прилуцьке» за використання належної їй земельної ділянки не може свідчити про схвалення нею оскаржуваного договору, оскільки є лише платою за користування належним їй майном, що відповідає звичаям ділового обороту.

Для правильного вирішення вказаної справи, зокрема у частині висновків щодо початку перебігу позовної давності, важливим є така фактична обставина, як момент, коли особа довідалася, або могла довідатися про порушення свого права. За вказаних обставин ОСОБА_1 взагалі не знала про наявність спірного договору оренди землі, адже його не підписувала, тому визначальним є саме момент, коли вона довідалася про порушення свого права. Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 22 квітня 2015 року у справі № 6-48цс15.

Отже, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що строк позовної давності позивачем не пропущено, а доводи апеляційної скарги не спростовують його.

Інші доводи апеляційної скарги безпідставні, висновків судів не спростовують.

Відповідно до положень частини першої статті 2 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Європейський суд з прав людини в рішеннях Sutyazhnik v. Russia від 29 липня 2009 року, Esertas v. Lithuania від 31 травня 2012 року зазначав, що у справах можуть бути обставини, які свідчать про відсутність соціальної потреби чи нагальної суспільної необхідності, які б виправдовували відхилення від принципу правової визначеності. Тобто не потрібно скасовувати правильне по суті рішення суду лише заради правового пуризму.

ОСОБА_1 звернулася до суду з метою захистити своє право як власника земельної ділянки вільно розпоряджатися нею, а оспорюваний правочин, який нею не укладався, створює їй перешкоди в цьому.

Відтак, зважаючи на те, що в ході апеляційного розгляду здобуто належний та допустимий доказ того, що оспорюваний правочин є недійсним, не зважаючи на те, що суд першої інстанції взяв до уваги неналежний доказ, це не змінює самого факту недійсності правочину, укладеного за відсутності волевиявлення ОСОБА_1 , як власника земельної ділянки, на його вчинення, а тому оскаржуване рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишаючи рішення суду без змін не змінює розподіл судових витрат.

Разом з тим, відповідно до підпункт в пункт 4 частини 1 статті 382 ЦПК України, апеляцій ний суд вирішує питання розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції. Норма пункту 2 частини 3 статті 133 ЦПК України відносить до судових витрат, серед іншого, витрати пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів та проведення експертизи.

Як вбачається з матеріалів справи в ході розгляду апеляційної скарги судом було задоволено клопотання представника позивача ОСОБА_1 , адвоката Ольшанецького Д. В. про призначення у справі судової почеркознавчої експертизи. Оплату проведення експертизи, у сумі 3 925 грн, було покладено на ОСОБА_1 та згідно акту здачі приймання висновку експерта № 2908/2909/19-21 від 11 квітня 2019 року заявником було сплачено кошти до проведення експертизи (а.с. 175).

Після закінчення розгляду справи витрати, пов`язані з проведенням судової експертизи, підлягають розподілу судом на загальних підставах, визначених ст. 141 ЦПК України.

За змістом п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи у разі задоволення позову покладаються на відповідача.

За таких обставин, апеляційний суд вважає за необхідне стягнути з ТОВ «Прилуцьке» на користь ОСОБА_1 судові витрати, які сплачені нею за проведення судової почеркознавчої експертизи при розгляді справи у Вінницькому апеляційному суді у розмірі 3 925 грн (а.с. 175).

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 374, 375, 367, 381 - 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Прилуцьке" залишити без задоволення, рішення Липовецького районного суду Вінницької області від 11 січня 2019

року залишити без змін.

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю "Прилуцьке" () на користь ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_3 ) 3 925 (три тисячі дев`ятсот двадцять п`ять) грн 00 коп. судових витрат, понесених в зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча підпис Т. М. Шемета

Судді підпис О. С. Панасюк

підпис Т. Б. Сало

Згідно з оригіналом

головуючий суддя Т. М. Шемета

Повний текст постанови складено 16 травня 2019 року.