Постанова

Іменем України

03 квітня 2019 року

м. Київ

справа № 664//682/16-ц

провадження № 61-18373св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А. (суддя-доповідач),

суддів: Карпенко С. О., Кузнєцова В. О., Олійник А. С., Погрібного С. О.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство комерційний банк «Правекс-Банк»,

відповідачі: ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Апеляційного суду Херсонської області від 14 лютого 2017 року у складі колегії суддів: Фурман Т. Г., Пузанової Л. В., Семиженка Г. В.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій.

У березні 2016 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «Правекс-Банк» (далі - ПАТ КБ «Правекс-Банк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, ПАТ КБ «Правекс-Банк» посилалося на те, що 19 серпня 2008 року між Акціонерним комерційним банком «Правекс-Банк» (далі - АКБ «Правекс-Банк»), правонаступником якого є ПАТ КБ «Правекс-Банк», та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 3459-005/08Р (далі - Кредитний договір), за умовами якого позичальнику було надано кошти в сумі 10 944 доларів США під 13,99 % річних на строк до 19 серпня 2013 року. З метою забезпечення виконання зобов'язань за вказаним Кредитним договором 19 серпня 2008 року між банком, ОСОБА_2 та ОСОБА_3, з кожним окремо, було укладено договори поруки, згідно з умовами яких поручителі зобов'язалися відповідати за виконання позичальником усіх його зобов'язань перед кредитором, що виникли з Кредитного договору. Позичальник не виконував належним чином взятих на себе зобов'язань, внаслідок чого станом на 17 червня 2015 року в нього утворилася заборгованість у розмірі 11 552,74 доларів США, яка складається із: заборгованості за кредитом - 8 001 доларів США; за процентами - 3 551,74 доларів США. Враховуючи наведене, ПАТ КБ «Правекс-Банк» просило стягнути солідарно з ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на свою користь зазначену заборгованість.

Рішенням Цюрупинського районного суду Херсонської області від 27 жовтня 2016 року у складі судді Никифорова Є. О. позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «Правекс-Банк» заборгованість за Кредитним договором у розмірі 11 552,74 доларів США. В задоволенні позову ПАТ КБ «Правекс-Банк» до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «Правекс-Банк» судовий збір в розмірі 4 495 грн 17 коп.

Рішення місцевого суду мотивоване тим, що ОСОБА_1 не виконував належним чином взятих на себе зобов'язань за Кредитним договором, у зв'язку з чим в нього утворилася заборгованість, яка підлягає стягненню з позичальника на користь банку у повному обсязі. Відмовляючи в задоволенні позовних вимог до поручителів, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що договорами поруки не встановлено строк їх дії. Банк заявив вимогу до поручителів (звернувся з позовом) 16 березня 2016 року, тобто з пропуском шестимісячного строку, встановленого частиною четвертою статті 559 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) в редакції, чинній на час ухвалення судових рішень, для пред'явлення вимоги до поручителів.

Рішенням Апеляційного суду Херсонської області від 14 лютого 2017 року апеляційну скаргу ПАТ КБ «Правекс-Банк» задоволено. Рішення Цюрупинського районного суду Херсонської області від 27 жовтня 2016 року в частині стягнення з ОСОБА_1 кредитної заборгованості та судового збору змінено, а в частині відмови в задоволенні позову до ОСОБА_2 і ОСОБА_3 скасовано і ухвалено нове рішення. Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «Правекс-Банк» заборгованість за Кредитним договором в розмірі 11 552,74 доларів США. Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «Правекс-Банк» заборгованість за Кредитним договором в розмірі 11 552,74 доларів США. Стягнуто з ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «Правекс-Банк» судовий збір в розмірі 9 439 грн 76 коп., в рівних частинах з кожного.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що сторони в договорах поруки встановили чіткий строк їх дії - до 19 серпня 2016 року. Банк звернувся з позовом до поручителів 16 березня 2016 року, тобто в межах встановленого строку, тому передбачені законодавством підстави для припинення поруки відсутні. Висновки суду щодо необґрунтованості заявлених позовних вимог до поручителів не відповідають вимогам закону та обставинам справи.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги.

У березні 2017 року ОСОБА_2 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Апеляційного суду Херсонської області від 14 лютого 2017 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати оскаржуване судове рішення і залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга ОСОБА_2 мотивована тим, що банк міг реалізувати своє право на звернення до суду з цим позовом виключно протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов'язанням. ПАТ КБ «Правекс-Банк» звернулося до суду у березні 2016 року, тобто після припинення правовідносин між банком і поручителем. Висновок апеляційного суду про те, що станом на день пред'явлення позову договори поруки не втратили свою чинність, є помилковим.

Рух справи в суді касаційної інстанції.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 травня 2017 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали з Цюрупинського районного суду Херсонської області.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

19 квітня 2018 року справу № 664/682/16-ц Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.

Позиція Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).

Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

Частиною першою статті 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Судами встановлено, що 19 серпня 2008 року між АКБ «Правекс-Банк», правонаступником якого є ПАТ КБ «Правекс-Банк», та ОСОБА_1 було укладено Кредитний договір, за умовами якого позичальнику було надано кошти в сумі 10 944 доларів США під 13,99 % річних на строк до 19 серпня 2013 року.

Частиною першою статті 546 ЦК України передбачено, що виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Відповідно до частини першої статті 553, частин першої та другої статті 554 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

З метою належного виконання ОСОБА_1 взятих на себе зобов'язань 19 серпня 2008 року між банком, ОСОБА_2 та ОСОБА_3, з кожним окремо, було укладено договори поруки, згідно з якими поручителі зобов'язалися відповідати за виконання позичальником усіх його зобов'язань перед кредитором, що виникли з Кредитного договору.

Визначення поняття зобов'язання міститься у частині перші статті 509 ЦК України. Відповідно до цієї норми зобов'язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

ОСОБА_1 не виконував належним чином взятих на себе зобов'язань за Кредитним договором, внаслідок чого в нього утворилася заборгованість, яка на 17 червня 2015 року становила 11 552,74 доларів США і складалася із: заборгованості за кредитом - 8 001 доларів США; за процентами - 3 551,74 доларів США.

Припинення поруки пов'язане, зокрема із закінченням строку її чинності.

Згідно з частиною четвертою статті 559 ЦК України в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваних судових рішень, порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Отже, порука - це строкове зобов'язання, і незалежно від того, встановлений строк її дії договором чи законом, його сплив припиняє суб'єктивне право кредитора.

Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК України).

Разом з тим із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов'язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (статті 251, 252 ЦК України).

Апеляційним судом встановлено, що договори поруки набирають чинності з моменту їх підписання сторонами і діють до 19 серпня 2016 року (підпункт 4.1 пункту 4 договорів поруки).

Отже, сторони встановили строк дії Договорів поруки, зі спливом якого припиняється суб'єктивне право кредитора та обов'язок поручителя щодо виконання взятих на себе зобов'язань.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги.

Враховуючи викладене, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для припинення поруки, оскільки сторони в договорах поруки встановили строк їх дії - до 19 серпня 2016 року, а з цим позовом банк звернувся до суду 16 березня 2016 року, тобто в межах вказаного строку.

Доводи касаційної скарги про те, що банк міг реалізувати своє право на звернення до суду з цим позовом виключно протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов'язанням, не заслуговують на увагу, оскільки встановлене частиною четвертою статті 559 ЦК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, правило про припинення поруки, якщо кредитор протягом шести місяців з дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимогу до поручителя, стосується випадків, коли в договорі поруки не встановлено строк її дії. Те ж саме стосується і припинення поруки щодо періодичних платежів. У спірному випадку сторони договорів поруки узгодили строк, після закінчення якого порука припиняється.

Аргументи касаційної скарги про встановлення судами обставин щодо укладення додаткових угод до кредитного договору, які призвели до збільшення обсягу відповідальності поручителів без їх згоди, є неспроможними, оскільки таких обставин судами не встановлено, а будь-яких доказів на їх підтвердження заявник судам не надав.

Посилання у касаційні скарзі на те, що в разі зміни строку виконання основного зобов'язання банк протягом шести місяців, починаючи від цієї дати, зобов'язаний був пред'явити позов до поручителя, є безпідставними з огляду на таке.

Підпунктом 9.1 пункту 9 Кредитного договору передбачено, що банк має право вимагати дострокового погашення заборгованості за кредитом, сплати належних відсотків і передбачених цим договором неустойок, а також відшкодування збитків, заподіяних банку внаслідок невиконання або неналежного виконання позичальником цього договору.

Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

З матеріалів справи встановлено, що 18 березня 2013 року ПАТ КБ «Правекс-Банк» направило поручителю ОСОБА_2 вимогу про погашення простроченої заборгованості станом на 01 березня 2013 року в розмірі 10 623,41 доларів США.

Тобто зазначена вимога в розумінні частини другої статті 1050 ЦК України не є вимогою про дострокове повне виконання зобов'язань за Кредитним договором, тому вимога про приведення судових рішень у відповідність до правових позицій Верховного Суду України, наведених, зокрема у постановах від 06 липня 2015 року у справі № 6-616цс15, від 02 вересня 2015 року у справі № 6-1077цс15, від 22 червня 2016 року у справі № 6-368цс16, не підлягає задоволенню, оскільки правовідносини у цій справі не є подібними до правовідносин у справах, які переглядав Верховний Суд України.

Обставини справи встановлені апеляційним судом на підставі оцінки зібраних доказів, проведеної з дотриманням вимог процесуального закону. Тобто суд дотримався встановленого статтею 212 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваного судового рішення, принципу оцінки доказів, згідно з яким суди на підставі всебічного, повного й об'єктивного розгляду справи аналізують і оцінюють докази як кожен окремо, так і в їх сукупності, у взаємозв'язку, в єдності і протиріччі, і ця оцінка повинна спрямовуватися на встановлення достовірності чи відсутності обставин, які обґрунтовують доводи і заперечення сторін.

Інші наведені у касаційній скарзі доводи ґрунтуються на неправильному тлумаченні норм матеріального права і зводяться до незгоди з висновками апеляційного суду стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував. Відповідно до вищенаведеної частини першої статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Згідно зі статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Оскільки доводи касаційної скарги не спростовують правильність висновків суду апеляційної інстанції і не дають підстав вважати, що судом порушено норми процесуального права та/або неправильно застосовано норми матеріального права, касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Херсонської області від 14 лютого 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. А. Стрільчук

Судді:С. О. Карпенко

В. О. Кузнєцов

А. С. Олійник С. О. Погрібний