Справа № 473/3046/18
РІШЕННЯ

іменем України

"17" січня 2019 р. Вознесенський міськрайонний суд Миколаївської області в складі головуючого - судді Вуїва О.В.,

за участю: секретаря судового засідання Заблоцької М.М., представника позивачки ОСОБА_1, представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вознесенську цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про присудження грошової компенсації замість частки у праві спільної сумісної власності на майно,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2018 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя.

В подальшому ОСОБА_3 надала суду уточнений позов до ОСОБА_4 про присудження грошової компенсації замість частки у праві спільної сумісної власності на майно в якому (з врахуванням уточнення від 14 січня 2019 року) вказувала, що з 10 жовтня 1997 року по 18 травня 2018 року вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем.

Мають спільну доньку ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1.

В період шлюбу за час спільного проживання подружжя придбало автомобіль «SKODA FABIA» 2007 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1, який було зареєстровано на праві власності за ОСОБА_4

Проте після фактичного припинення сімейних відносин, а саме 18 серпня 2017 року відповідач самовільно, без згоди позивачки, розпорядився автомобілем, здійснивши його відчуження ОСОБА_5

ОСОБА_3, вказуючи на те, що автомобіль належав сторонам, як подружжю, на праві спільної сумісної власності, проте був відчужений ОСОБА_4 без її згоди, останній не компенсував їй частину вартості цього майна, водночас частки подружжя (в тому числі колишнього) у праві спільної сумісної власності є рівними, а тому позивачка просила суд стягнути з відповідача на свою користь грошову компенсацію ринкової вартості ? частки автомобіля в розмірі 57 662,64 грн.

25 вересня 2018 року відповідач ОСОБА_4 надав суду відзив на позовну заяву в якому позовні вимоги не визнав, вказуючи на те, що позивачкою не надано доказів ринкової вартості автомобіля та, відповідно, розміру компенсації її частки, а також посилався на своє тяжке матеріальне становище, що унеможливлює сплату компенсації.

В судовому засіданні, яке проводилося без особистої участі позивачки ОСОБА_3, її представник ОСОБА_1 уточнені позовні вимоги підтримала в повному обсязі, надала пояснення, аналогічні викладеним в позові.

В судовому засіданні, яке проводилося без особистої участі відповідача ОСОБА_4, його представник ОСОБА_2 уточнені позовні вимоги не визнала, надала пояснення, аналогічні викладеним у відзиві на позов. Додатково вказувала, що відповідач продав автомобіль в період шлюбу та за усною згодою дружини, а отримані від його продажу кошти були використані в інтересах сім'ї, а тому ОСОБА_3 не має права на отримання компенсації від реалізації цього майна.

Суд вважав можливим провести розгляд справи без особистої участі сторін, оскільки матеріали справи містять достатньо інформації для вирішення спору.

Заслухавши пояснення представника позивачки ОСОБА_1, представника відповідача ОСОБА_2, дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наявних у ній доказів, суд прийшов до наступного.

Зокрема судом встановлено, що з 10 жовтня 1997 року по 18 травня 2018 року сторони перебували в зареєстрованому шлюбі.

Мають спільну доньку ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1.

В період шлюбу за час спільного проживання, а саме 10 листопада 2011 року подружжя придбало автомобіль «SKODA FABIA» 2007 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1, який було зареєстровано на праві власності за ОСОБА_4

18 серпня 2017 року відповідач самовільно, без згоди позивачки, розпорядився автомобілем, здійснивши його відчуження ОСОБА_5

Твердження представника відповідача про те, що ОСОБА_4 продав автомобіль за згодою дружини, а отримані від його продажу кошти були використані в інтересах сім'ї, не можуть бути прийняті судом до уваги в зв'язку з наступним. Згідно ч.ч. 1, 3 ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Стороною позивачки заперечувалося, а стороною відповідача не надано жодних доказів, що ОСОБА_3 надавала письмову або іншу згоду на продаж автомобіля, а отримані від його продажу кошти були використані в інтересах сім'ї. Навпаки, з матеріалів справи вбачається, що на час розпорядження транспортним засобом сторони не підтримували жодних відносин. Зокрема з рішення Вознесенського міськрайонного суду від 17 квітня 2018 року у справі №473/1111/18 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу вбачається, що відповідач визнавав ту обставину, що з 2017 року сторони припинили сімейні відносини, зокрема не мешкали за однією адресою та не вели спільного господарства. З довідки квартального комітету №66 від 16 квітня 2018 року вбачається, що з квітня 2017 року сторони мешкали за різними адресами.

Проте згідно вимог ч. 3 ст. 12, ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Водночас покладення обов'язку доведення вказаних фактів саме на відповідача підтверджена й в постанові Верховного Суду від 05 вересня 2018 року у справі №337/804/16-ц.

Згідно ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Пленум Верховного Суду України в своїй постанові №11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» (далі - постанова Пленуму), а саме в п.п. 23, 24 зазначає, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо.

До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб.

Відповідно до ч. 1 ст. 69, ч. 1 ст. 71 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу, яке ділиться між ними в натурі. Поділ здійснюється за взаємною згодою подружжя, а в разі недосягнення згоди - судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Положення ч. 1 ст. 70 СК України, п. 30 постанови Пленуму вказують на те, що в разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Вирішуючи спори про поділ майна подружжя, суди повинні враховувати, що само по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу. Проте розпорядження таким майном після розірвання шлюбу здійснюється колишнім подружжям виключно за взаємною згодою відповідно до положень ЦК, оскільки в таких випадках презумпція згоди одного з подружжя на укладення другим договорів з розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності подружжя вже не діє (п. 19 постанови Пленуму).

Рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об'єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК.

У випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім'ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі (п. 30 постанови Пленуму).

Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (п. 22 постанови Пленуму).

З копії висновку експертного дослідження від 18 серпня 2017 року №160 вбачається, що на час продажу автомобіля «SKODA FABIA» 2007 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1його ринкова вартість становила 115 325,28 грн.

Згідно договору купівлі-продажу транспортного засобу від 18 серпня 2017 року №4844/2017/588613 ОСОБА_4 продав автомобіль саме за вказаною ціною.

Таким чином, здійснюючи реалізацію транспортного засобу, ОСОБА_4 погодився з визначеною в експертному дослідженні сумою, як ринковою вартістю автомобіля, та не надав жодних доказів, що вартість вказаного майна на час реалізації або на час розгляду справи є іншою. З вказаною сумою, як ринковою вартістю автомобіля на час розгляду справи, погодилася й інша сторона.

Також не можуть бути прийняті до уваги посилання сторони відповідача на його тяжке матеріальне становище, оскільки закон не визначає вказану обставину, як таку, що підлягає врахуванню під час вирішення спору.

Таким чином ОСОБА_3 має право на отримання від ОСОБА_4 компенсації вартості 1/2 частки автомобіля в розмірі 57 662,64 грн. (115 325,28 грн. / 2).

Згідно ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивачки також слід стягнути 576,62 грн. судового збору та 400 грн. додатково понесених витрат, пов'язаних з вчиненням процесуальних дій, необхідних для розгляду справи (попереднього визначення середньої ринкової вартості автомобіля, необхідної для сплати судового збору та визначення розміру вимог).

Керуючись ст. ст. 12, 13, 81, 141, 258, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про присудження грошової компенсації замість частки у праві спільної сумісної власності на майно - задовольнити повністю.

Стягнути з ОСОБА_4 (АДРЕСА_1; ідент. номер НОМЕР_2) на користь ОСОБА_3 (АДРЕСА_2; ідент. номер НОМЕР_3) грошову компенсацію ? частки автомобіля «SKODA FABIA» реєстраційний номер НОМЕР_1 у розмірі 57 662 (п'ятдесят сім тисяч шістсот шістдесят дві) гривні 64 копійки.

Стягнути з ОСОБА_4 (АДРЕСА_1; ідент. номер НОМЕР_2) на користь ОСОБА_3 (АДРЕСА_2; ідент. номер НОМЕР_3) 576 (п'ятсот сімдесят шість) гривень 62 копійки судового збору та 400 (чотириста) гривень витрат, пов'язаних з вчиненням процесуальних дій, необхідних для розгляду справи.

Рішення може бути оскаржене до Миколаївського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 21 січня 2019 року.

Суддя: О.В. Вуїв