КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 квітня 2019 року місто Київ

Справа 357/11842/17

Апеляційне провадження № 22-ц/824/4321/2019

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Желепи О.В.

суддів: Іванченка М.М., Рубан С.М.

при секретарі: Задерей І.В., Гордійчук Ж.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 17 жовтня 2018 року (у складі судді Кошель Б.І.), повний текст рішення складено 22 жовтня 2018 року)

в справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» до ОСОБА_2, ОСОБА_1, яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітніх ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 та ОСОБА_10, яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітньої ОСОБА_11, треті особи: Білоцерківська міська рада, Служба у справах дітей Білоцерківської міської ради, Центр надання адміністративних послуг при Білоцерківській міській раді про виселення, -

ВСТАНОВИВ:

26 вересня 2017 року позивач звернувся до суду із зазначеним позовом, мотивуючи його тим, що між ЗАТ «Перший Український Міжнародний банк», правонаступником всіх прав та зобов'язань якого є ПАТ «Перший Український Міжнародний Банк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №5409139 від 25.05.2007 року, відповідно до якого Банк надав ОСОБА_1 кредит у сумі 42 000 доларів США зі сплатою 12,90% річних, строком до 25.05.2017 року для використання на споживчі потреби на розсуд позичальника. У забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором передано в іпотеку майно: квартиру АДРЕСА_1, про що того ж дня було укладено договір іпотеки №5409204. У зв'язку із невиконанням ОСОБА_1 зобов'язань за кредитним договором, Банк на підставі положень договору іпотеки та чинного законодавства України, реалізував своє право на звернення стягнення шляхом набуття у свою власність предмету іпотеки на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 28.04.2017 року за індексним номером 35005649 було зареєстровано право власності позивача на предмет іпотеки. Позивач повідомив безпосередньо відповідачів про реєстрацію права власності за ПАТ «ПУМБ» та про необхідність звільнення предмета іпотеки. Посилаючись на те, що проживання та реєстрація у квартирі відповідачів перешкоджає ПАТ «Перший Український Міжнародний Банк» здійснювати своє право власності, позивач просить суд виселити ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, з її малолітніми дітьми ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_4, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_5, ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_6, ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_7, ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_8, та ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_9, з її малолітньою дитиною ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_10, з квартири АДРЕСА_1 без надання їм іншого житла, із зняттям з реєстраційного обліку.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 17 жовтня 2018 року позов задоволено.

Виселено ОСОБА_2, ОСОБА_1 з її малолітніми дітьми ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 та ОСОБА_10 з її малолітньою дитиною ОСОБА_11 з квартири АДРЕСА_1.

Зобов`язано Центр надання адміністративних послуг при Білоцерківській міській раді зняти з реєстрації в квартирі АДРЕСА_1 ОСОБА_2, ОСОБА_1 з її малолітніми дітьми ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 та ОСОБА_10 з її малолітньою дитиною ОСОБА_11.

Не погоджуючись з рішенням, 14 грудня 2018 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулись з апеляційною скаргою, в якій просили його скасувати та ухвалити нове, яким в задоволенні позовної заяви відмовити в повному обсязі.

Посилались на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, без повного та всебічного з'ясування обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Судом безпідставно не застосовано ч. 2 ст. 109 ЖК УРСР, відповідно до якої неможливе виселення громадян із іпотечного майна, придбаного не за кредитні кошти, без надання іншого жилого приміщення. Також під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі частини другої статті 39 Закону України «Про іпотеку» підлягають застосуванню як положення статті 40 цього Закону, так і норма статті 109 ЖК Української PCP.

Вказують, що суд не врахував правові висновки (Постанова Верховного Суду N 61-650св17 від 10.01.2018 р. Верховного Суду України від 18 березня 2015 року по справі № 6-39цс15 від 30 вересня 2015 року №6-1892цс15) в тому числі що особам, які виселяються у зв'язку зі зверненням стягнення, інше постійне житло надається тільки в тому разі, коли помешкання було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого його ж іпотекою.

За умовами кредитного договору та обставинами справи встановлено, що позивач виселяє з іпотечного майна, яке не придбавалось за кредитні кошти, а тому без надання іншого житла виселення не відповідає вимогам Закону.

Суд не врахував ЗУ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», а тому вимога щодо виселення відповідачів з їхнього єдиного житла є передчасною вимогою.

Також у житловому приміщенні проживають діти відповідачів, які набули право користування на житло після укладення договору іпотеки. Виселивши дітей, суд позбавив їх єдиного житла.

13 лютого 2019 року до апеляційного суду надійшов відзив від представника Акціонерного товариства « ПУМБ» . В якому зазначено, що 17 грудня 2018 року між ПАТ «ПУМБ» та скаржником ОСОБА_1 досягнуто згоди щодо врегулювання даного питання та укладено попередній договір купівлі-продажу квартири згідно з яким, відповідно до п. 1 Сторона-1 (майбутній продавець) та Сторона 2 (майбутній покупець) домовились укласти в майбутньому договір купівлі-продажу нерухомого майна (основний договір), за яким здійснити відчуження нерухомого майна.

Крім того, відповідно до п. 4 Сторона 2 (майбутній покупець, Скаржник) зобов'язується не ініціювати будь-які процеси, в тому числі судові, що можуть завадати в майбутньому укласти основний договір.

п.6 Попереднього договору передбачено, що «Сторона 2 (Скаржник) свідчить, що щодо нерухомого майна не будуть ініційовані будь-які судові спори та будь-які інші дії та після укладення даного та Основного договору.».

З метою підтвердження своїх намірів ОСОБА_1, здійснено платіж у сумі 27800,00 гривень, що підтверджується квитанцією №18773703 від 17.12.2018р.

А тому, на даний час відпала необхідність у апеляційному оскарженні по причині наміру врегулювання зі сторони Скаржника.

Відповідності до ч. 3 ст. 367 ЦПК України «докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього.».

Тому просили у відзиві до апеляційної скарги, прийняти докази, які не були подані до суду першої інстанції та вважати причини неподання цих доказів, такими що об'єктивно не залежали від АТ «ПУМБ», та залишити апеляційну скаргу без розгляду

В судовому засіданні апеляційного суду представник позивача пояснила суду, що на даний час позивач врегульовує спір з відповідачами мирним шляхом, а тому позивач не збирається виконувати рішення про виселення, проте відмовлятись від позову не бажає.

Відповідачі до апеляційного суду не з'явились, про розгляд справи повідомлені .

Розглянувши справу в межах доводів поданої скарги, перевіривши законність та обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Так, судом встановлено, що 25.05.2007 року між ЗАТ «ПУМБ», правонаступником всіх прав та зобов'язань якого є ПАТ «ПУМБ» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №5409139, відповідно до якого Банк надав ОСОБА_1 кредит у сумі 42 000 доларів США зі сплатою 12,90% річних, строком до 25.05.2017 року для використання на споживчі потреби на розсуд позичальника.

У забезпечення виконання зобов'язань за вказаним договором ОСОБА_1 та ОСОБА_2 передали в іпотеку Банку майно: квартиру АДРЕСА_1, про що того ж дня було укладено договір іпотеки №5409204., яка належала їм на підставі свідоцтва про право власності від 31 серпня2006 року.

Відповідно до п. 4.7.1, 4.7.2 Договору іпотеки у разі виникнення у Іпотекодержателя права звернути стягнення на предмет іпотеки, Іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки в порядку, передбаченому чинним законодавством України. Зазначене застереження, яке вважається договором про задоволення вимог Іпотекодержателя, є правовою підставою для реєстрації права власності Іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки.

Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна про реєстрацію права власності від 25.09.2017 року підтверджено, що ПАТ «ПЕРШИЙ УКРАЇНСЬКИЙ МІЖНАРОДНИЙ БАНК» набуло право власності на квартиру АДРЕСА_1, на підставі договору іпотеки № 5409204 від 25.05.2007 року.

Відповідно до п.3.2.7., п. 4.5 Договору іпотеки після прийняття Іпотекодержателем рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки, Іпотекодавець зобов'язаний на письмову вимогу Іпотекодержателя добровільно звільнити предмет іпотеки та максимально сприяти його звільненню іншими особами протягом 14 календарних днів з дня отримання такої вимоги, незалежно від факту наявності чи не наявності (надання чи ненадання) іншого житла для проживання можливості чи неможливості придбати або найняти інше житло. Якщо Іпотекодавець та інші мешканці не звільняють предмет іпотеки у зазначений вище строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Як вбачається із матеріалів справи, ПАТ «ПУМБ», який реалізував своє право на звернення стягнення на предмет іпотеки і прийняв у власність зазначену вище квартиру, виконавши п. 4.5 Договору іпотеки, направляв відповідачам ОСОБА_2 та ОСОБА_1 вимоги про звільнення даної квартири, в тому числі і особистих речей протягом 14 календарних днів з дня отримання даного листа, однак вони були залишені відповідачами без задоволення, що підтверджується вимогами від 15.05.2017 року, 25.05.2017 року та фіскальними чеками ПАТ «Укрпошта».

Згідно довідки Управління адміністративних послуг Білоцерківської міської ради №4628 від 03.08.2018 року за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровано 10 осіб: ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_4, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_5, ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_6, ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_7, ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_8, ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_9, ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_10

Вищенаведені обставини справи, які суд вважав встановленими є доведеними.

Разом з тим, задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачі перешкоджають новому власнику у здійсненні його прав, відмовляються добровільно звільнити майно, на яке банком звернуто стягнення в позасудовий спосіб, а тому підлягають виселенню на підставі ч.3, 4 ст. 109 ЖК УРСР.

Колегія суддів, з таким висновком погодитись не може, так як суд не вірно застосував норми матеріального права, не повно встановив обставини справи, які мали правове значення для вирішення спору.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Таким чином, частина друга статті 109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення статті 40 Закону № 898-IV, так і норма статті 109 ЖК УРСР.

Аналогічний висновок висловлено і в постанові ВСУ від 21 грудня 2016 року у справі № 6-1731цс16.

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які, у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», автручання - пропорційним законній меті.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, як дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб'єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Поняття «майно» в першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

У рішенні від 07 липня 2011 року у справі «Сєрков проти України» (заява № 39766/05), яке набуло статусу остаточного 07 жовтня 2011 року, ЄСПЛ зазначив, що пункт 2 статті 1 Першого протоколу до Конвенції визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом уведення в дію «законів».

Продовжуючи далі про «закон», стаття 1 Першого протоколу до Конвенції посилається на ту саму концепцію, що міститься в інших положеннях Конвенції (пункт 54 рішення від 09 листопада 1999 року у справі «Шпачек s.r.o.» проти Чеської Республіки» (Spacek s.r.o. v. the Czech Republic), заява №26449/95. Ця концепція вимагає, перш за все, щоб такі заходи мали підстави в національному законодавстві. Вона також відсилає до якості такого законодавства, вимагаючи, щоб воно було доступним для заінтересованих осіб, чітким і передбачуваним у застосуванні (пункт 109 рішення від 05 січня 2000 року у справі «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy), заява № 33202/96. Коло застосування концепції передбачуваності значною мірою залежить від змісту відповідного документа, сфери призначення, кількості та статусу тих, до кого він застосовується. Сам факт того, що правова норма передбачає більш як одне тлумачення, не означає, що вона не відповідає вимозі «передбачуваності» у контексті Конвенції. Завдання здійснення правосуддя, що є повноваженням судів, полягає саме у розсіюванні тих сумнівів щодо тлумачення, які залишаються, враховуючи зміни в повсякденній практиці (пункт 65 рішення від 17 лютого 2004 року у справі «Горжелік та інші проти Польщі» (Gorzelik and Others v. Poland), заява № 44158/98. У цьому зв'язку не можна недооцінювати завдання вищих судів у забезпеченні уніфікованого та єдиного застосування права (пункти 29-30 рішення від 24 березня 2009 року у справі «Тудор Тудор проти Румунії» (Tudor Tudor v. Romania), заява № 21911/03, та пункти 34-37 рішення від 02 листопада 2010 року у справі «Стефаніка та інші проти Румунії» (Stefanica and Others v. Romania), заява № 38155/02.

У статті 6 Конвенції проголошено принцип справедливого розгляду справи, за яким кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Аналогічний принцип закріплено й у національному законодавстві, а саме статті 1 ЦПК України (у редакції, чинній на час розгляду справи в судах), згідно з якою завданнями цивільного судочинства є, зокрема, справедливий розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Те саме міститься у статті 2 ЦПК України у редакції від 03 ;жовтня 2017 року, згідно із частиною другою якої суд та учасники судового процесу зобов'язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (стаття 4 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи в судах першої й апеляційної інстанцій, яка відповідає статті 5 цього Кодексу у редакції від 03 жовтня 2017 року.

Як проголошено у статті 3 Конституції України, людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави.

Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України). Аналогічний припис закріплений у частині першій статті 10 ЦПК України.

Елементом верховенства права є принцип правової визначеності, який, зокрема, передбачає, що закон, як і будь-який інший акт держави, повинен характеризуватися якістю, щоб виключити ризик свавілля.

На думку ЄСПЛ, поняття «якість закону» означає, що національне законодавство повинне бути доступним і передбачуваним, тобто визначати достатньо чіткі положення, аби дати людям адекватну вказівку щодо обставин і умов, за яких державні органи мають право вживати заходів, що вплинуть на конвенційні права цих людей (пункт 39 рішення у справі «C.G. та інші проти Болгарії» («C. G. and Others v. Bulgaria»), заява № 1365/07; пункт 170 рішення у справі «Олександр Волков проти України», заява № 21722/11.

Невиконання кредитних зобов'язань стало підставою подання до суду позовів банками про звернення стягнення на іпотечне майно, надане за договорами забезпечення кредитів, що зумовило масове виселення колишніх власників з неповнолітніми дітьми із житла.

Це створило напругу в суспільстві, яка могла призвести до масових заворушень.

Законом України від 22 вересня 2011року № 3795-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг» внесено зміни до статті 109 ЖК УРСР, згідно з якими виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.

Громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

В усталеній практиці Верховного Суду України при розгляді вказаної категорії справ, у тому числі й у постановах від 22 червня 2016 року у справі № 6-197цс16, від 21 грудня 2016 року у справі № 6-1731цс16, роз'яснено порядок застосування статті 40 Закону № 898-IV та статті 109 ЖК УРСР. Зазначено, що частина друга статті 109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Зроблено висновок про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення статті 40 Закону № 898-IV, так і норма статті 109 ЖК УРСР.

Крім того, у вказаний проміжок часу 03 червня 2014 року прийнято Закон України № 1304-VII «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», яким запроваджено мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, а саме: не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно зі статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно зі статтею 5 Закону № 898-IV, якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку.

Можна зробити висновок, що держава цілеспрямовано вносила законодавчі обмеження, направлені на захист прав громадян України, щодо виселення, які пов'язані з виконанням зобов'язань за кредитами, наданими в іноземній валюті та забезпеченими іпотекою. Вказана обставина обумовлена тим, що фізична особа, яка отримала кредит у іноземній валюті, не має впливу на здешевлення гривні, коливання валютного курсу, проте саме держава зобов'язана забезпечувати як дотримання прав усіх суб'єктів, так і баланс прав, у тому числі і прав кредитодавця та позичальника у кредитних правовідносинах.

Банк звертаючи стягнення на іпотечне майно, яке не придбавалось за рахунок забезпеченого кредиту, мав розуміти, що виселити з іпотечного майна боржника та членів його сім'ї, неповнолітніх дітей, він зможе лише , виконавши вимоги частини другої статті 109 ЖК УРСР, оскільки на той час вона вже діяла у зміненій редакції, яка містила заборону виселення боржника за кредитним договором без надання іншого житлового приміщення.

Суд апеляційної інстанції вважає, що правовий висновок Верховного Суду України про належне застосування статті 40 Закону № 898-IV та статті 109 ЖК УРСР, викладений у постановах від 22 червня 2016 року у справі № 6-197цс16 та від"Roboto Condensed Light"; 21 грудня 2016 року у справі № 6-1731цс16, є законним та обґрунтованим, враховує вимоги як вітчизняного, так і міжнародного законодавства про дотримання положень статті 1 Першого протоколу до Конвенції та практики ЄСПЛ, а також ураховує, що такі обмеження неволодіючого власника встановлені законом, вони є необхідними в демократичному суспільстві та застосовуються з дотриманням балансу інтересів сторін спірних правовідносин.

Велика Палата Верховного Суду в Постанові від 31 жовтня 2018 року в справі № 753/12729/15-ц висловила аналогічну правову позицію.

Положеннями п. 2 ч. 2 ст. 374 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ч.1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи вказані норми, а також те, що суд безпідставно не застосував ч.2 ст. 109 ЖК України, не повно встановив обставини справи, які мають значення для її вирішення, рішення районного суду необхідно скасувати, з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 382-384, 389 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - задовольнити.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 17 жовтня 2018 року - скасувати та ухвалити нове рішення, яким:

В задоволенні позову Публічного акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» до ОСОБА_2, ОСОБА_1, яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітніх ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 та ОСОБА_10, яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітньої ОСОБА_11, треті особи: Білоцерківська міська рада, Служба у справах дітей Білоцерківської міської ради, Центр надання адміністративних послуг при Білоцерківській міській раді про виселення, - відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови, шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 03 квітня 2019 року.

Головуючий О.В. Желепа

Судді С.М.Рубан

М.М.Іванченко