Справа № 465/6679/17 Головуючий у 1 інстанції: Ванівський Ю.М.
Провадження № 22-ц/811/1960/18 Доповідач в 2-й інстанції: Крайник Н. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 січня 2019 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Крайник Н.П.

суддів Шеремети Н.О., Цяцяка Р.П.

при секретарі Куцик І.Б.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Львівської місцевої прокуратури № 3 в інтересах держави в особі Львівської міської ради на рішення Франківського районного суду міста Львова від 22 грудня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 до Львівської міської ради про захист невизнаних прав,-

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2017 року ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_5 звернулися з позовом до Львівської міської ради провизнання права спільної часткової власності - по 1/3 частки за кожним на житловий будинок АДРЕСА_1.

Позовні вимоги обґрунтовували тим, що являються співвласниками житлового будинку з господарськими спорудами за адресою АДРЕСА_1 з 1996 року. На підставі рішення Львівської міської ради №684 від 29.11.1997 р. зазначений будинок знято з балансу міської ради та передано на їх обслуговування. З метою покращення житлових умов, за їх спільною згодою ними було проведено ремонт належного їм будинку з господарськими спорудами, облаштовано житлові площі на горищі будинку та в межах площ допоміжних господарських споруд. Після проведення зазначених робіт на їх замовлення було виготовлено новий технічний паспорт, згідно якого будинок складається з двох поверхів, площа будинку становить 287,9 кв.м. Оскільки при передачі будинку з балансу міської ради на їх обслуговування не було зазначено про належність до будинку допоміжних приміщень та не вказано площу горища будинку, у них виникають труднощі у внесенні змін у правовстановлючі документи на будинок та реєстрації права власності на нього, що робить неможливим розпорядження таким майном та порушує їх право власності.

Рішенням Франківського районного суду міста Львова від 22 грудня 2017 року позов ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 задоволено.

Визнано за ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 право приватної спільної часткової власності - по 1/3 частки кожному, на житловий будинок АДРЕСА_1.

Рішення суду в інтересах держави в особі Львівської міської ради оскаржила Львівська місцева прокуратура №3.

Вважає рішення суду незаконним необгрунтованим та таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Апелянт зазначив, що поза увагою суду залишилося те, що загальна площа будинку АДРЕСА_1 на момент його приватизації позивачами становила лише 59,3 кв.м, з яких житлова площа - 38,4 кв.м та лише за рахунок самовільної добудови приміщень, зокрема першого поверху будинку площею 118,6 кв.м із зайняттям земельної ділянки міської ради та переобладнання горища, площа будинку збільшилася до 287,9 кв.м. Доказів на підтвердження права власності на землю чи права користування земельною ділянкою, на якій позивачами здійснено самочинне будівництво, позивачами не надано. Крім того, добудова та переобладнання приміщень будинку проведена позивачами без відповідної дозвільної документації, а тому є самочинним будівництвом на яке не може бути визнано право власності в судовому порядку.

Просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи в межах доводів скарги та позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга Львівської місцевої прокуратури № 3 в інтересах держави в особі Львівської міської ради підлягає до задоволення з наступних мотивів.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в Постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції таким вимогам не відповідає.

Встановлено, що згідно свідоцтва про право власності на квартиру №203690 від 04.01.1996р., виданого виконкомом Львівської міської ради народних депутатів, будинок АДРЕСА_1 належить на праві власності ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_5.

Рішенням виконавчого комітету Львівської міської ради від 29.11.1997 №684 «Про виключення з балансу міської ради приватизованих житлових будинків» житловий будинок АДРЕСА_1 площею 59,3 кв.м виключено з балансу міської ради.

Актом ЛКП «Навколо базару» від 21.12.2017р. встановлено, що позивачі збільшили житлову площу будинку АДРЕСА_1 за рахунок переобладнання під житло горища будинку та приналежних до будинку господарських споруд, які передано їм на самостійне обслуговування разом з будинком.

Згідно експлікації земельної ділянки, виготовленої ПП «Геомакс» земельна ділянка, яка запропонована до закріплення гр.гр. ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_5 за адресою: АДРЕСА_1, становить площу 0,1683 га., з них 0,1000 га в приватну власність та 0,0683 га в оренду.

Згідно звіту про проведення технічного обстеження індивідуального житлового будинку на АДРЕСА_1, складеного 14.12.2017р. на замовлення позивачів фізичною особою-підприємцем ОСОБА_6, за результатами проведеного технічного обстеження об'єкта: індивідуального житлового будинку на АДРЕСА_1 -1-2-х поверхового, площею забудови 219,5 кв.м., загальною площею 287,9 кв.м., житловою площею 158,5 кв.м., встановлено можливість його надійної та безпечної експлуатації.

За даними технічного паспорта на будинок АДРЕСА_1, будинок складається з двох поверхів та має загальну площу 287,9 кв.м.

Ухвалюючи рішення про задоволенні позовних вимог ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 суд виходив з того, що право на розпорядження нерухомим майном (спірним житловим будинком площею 289,9 кв.м.) виникає з моменту державної реєстрації, а перешкода в здійсненні реєстрації, так само і ненадання необхідних документів, які є в розпорядженні певного суб»єкта, є перешкодою в реалізації права власності.

З такими висновками колегія суддів не погоджується з наступних обставин.

Відповідно до ч. 4 ст. 26, ст..26-32 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» право на забудову земельної ділянки реалізується її власником або користувачем за умови використання земельної ділянки відповідно до вимог містобудівної документації, з врахуванням містобудівних умов і обмежень, встановлених законодавством.

Згідно ст. 376 ЦК України, право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена з цією метою, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку осіб під уже збудоване нерухоме майно.

Частиною 1 ст. 376 ЦК України передбачено, що житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважається самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Таким чином, звернутися з позовом про захист права власності шляхом його визнання може саме власник цього майна, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. І це право повинно підтверджуватися відповідними правовстановлюючими документами, на підставі яких у встановлених законом випадках здійснюється реєстрація права власності.

Верховний Суд України у справі № 6-244цс14, предметом якої був спір про визнання права власності на нежитлові приміщення, зробив правовий висновок про те, що частиною першою статті 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Таким чином, ураховуючи, що відповідно до статті 328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов'язує виникнення в особи суб'єктивного права власності на певні об'єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, чи у який передбачений законом спосіб позивач набув права власності на спірний об'єкт та чи підлягає це право захисту у порядку, передбаченому статтею 392 ЦК України.

Як вбачається з матеріалів справи, суд першої інстанції не з"ясував кому належить земельна ділянка, на якій знаходиться будинок АДРЕСА_1. Матеріали справи також не містять доказів на підтвердження права власності, чи права користування позивачів на земельну ділянку по АДРЕСА_1, як і доказів надання позивачам земельної ділянки по АДРЕСА_1 під уже самочинно збудоване нерухоме майно.

Встановлено, що реконструкцію житлового будинку з розширенням, в тому числі за рахунок добудови приміщень першого поверху будинку площею 118,6 кв.м. із зайняттям земельної ділянки, що належить Львівській міській раді, позивачами здійснено без відповідної дозвільної документації.

З наведеного вище, колегія суддів приходить до висновку, що житловий будинок на АДРЕСА_1, площею 287,9 м.кв є самочинним будівництвом в розумінні ст.376 ЦК України, оскільки площа такого суттєво збільшилася за рахунок реконструкції та добудови на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети та без відповідної дозвільної документації.

Крім того, при зверненні до суду з позовом до Львівської міської ради про захист їх невизнаних прав, позивачі жодним чином не обґрунтували своїх позовних вимог, доказів того, що Львівською міською радою порушується їх право власності матеріали справи не містять.

Тому, вирішуючи спір про захист невизнаних прав, який по суті зводиться до визнання за позивачами права власності на самочинне будівництво на земельній ділянці, що належить Львівській міській раді, суд фактично підмінивши органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування щодо здійснення ними повноважень в сфері містобудування, визначених Конституцією та законами України, безпідставно узаконив самочинне будівництво, визнавши за ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4»яною Зіновіївноюправо приватної спільної часткової власності - по 1/3 частки за кожним кожним на житловий будинок АДРЕСА_1.

З наведених мотивів, рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням у справі нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст. 367, ст. 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, п.п. 1-4 ч. 1 ст. 376, ст. 381, ст. 382, ст. 383, ст. 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Львівської місцевої прокуратури № 3 в інтересах держави в особі Львівської міської ради задовольнити.

Рішення Франківського районного суду міста Львова від 22 грудня 2017 року скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 до Львівської міської ради про захист невизнаних прав відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 22.01.2019 року

Головуючий: Крайник Н. П.

Судді: Шеремета Н. О.

Цяцяк Р. П.