ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 534/1272/18 Номер провадження 22-ц/814/1088/19Головуючий у 1-й інстанції Куц Т. О. Доповідач ап. інст. Карпушин Г. Л.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 квітня 2019 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:головуючого (судді-доповідача): Карпушина Г.Л., суддів: Хіль Л.М., Прядкіної О.В., при секретарі судового засідання: Ткаченко Т.І., -

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Комсомольського міського суду Полтавської області від 08 лютого 2019 року (ухвалене суддею Куц Т.О., повний текст виготовлено 18 лютого 2019 р.) у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,-

В С Т А Н О В И В :

У вересні 2018 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовною заявою до ОСОБА_3 про визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою АДРЕСА_1. В обгрунтування позовних вимог зазначила, що вона є власником вказаної квартири. Відповідач зареєстрований в квартирі, але з 2014 року в ній не проживає, не з'являється і не приймає участі в її утриманні. В зв'язку з чим, просила суд визнати ОСОБА_3, таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1, оскільки відповідач відсутній без поважних причин за місцем реєстрації понад один рік.

Рішенням Комсомольського міського суду Полтавської області від 08 лютого 2019 року в позові ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - відмовлено.

З даним рішенням суду не погодилася ОСОБА_2 та подала на нього апеляційну скаргу, в якій прохає рішення Комсомольського міського суду Полтавської області від 08 лютого 2019 року скасувати, та постановити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити. Апелянт вважає, що рішення суду першої інстанції є незаконним, необгрунтованим, а також таким, що прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права. Посилається на те, що судом неповно з'ясовано обставини, що мають значення для справи, а висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи.

Від представника відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_4 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому остання підтримуючи рішення суду першої інстанції, прохала апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Комсомольського міського суду Полтавської області від 08 лютого 2019 рокузалишити без змін.

Судове засідання в суді апеляційної інстанції проводилося в порядку спрощеного позовного провадження з викликом учасників справи. На момент розгляду справи був присутній представник відповідача, інші особи будучи належним чином та завчасно повідомленим про час та місце слухання справи в судове засідання не з'явилися.

Колегія суддів, заслухавши доповідача, пояснення осіб, що з'явилися, перевіривши матеріали справи та мотиви апеляційної скарги, приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

У відповідності з ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Частиною 1 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України,суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно ч.1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, що згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності та інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно ОСОБА_2 належить 1/2 частини квартири АДРЕСА_1на підставі свідоцтва про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів та 1/2 частина вказаної квартири на підставі рішення суду від 16.12.2015 (а.с. 5,6). Єдиним власником квартири остання стала 11.04.2018 року після реєстрації права на підставі свідоцтва про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів.

Відповідно до довідки КЖРЕП №1 від 28.08.2018 ОСОБА_2 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1, разом з нею зареєстровані: ОСОБА_3, ОСОБА_6 (а.с.7).

Згідно акту від 28.08.2018 відповідач в квартирі АДРЕСА_1 не проживає, однак у акті не зазначено, з якого часу відповідач не проживає у вищезазначеній квартирі (а.с.8).

Зі змісту рішення Комсомольського міського суду Полтаської області від 30.03.2018 у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні майном шляхом вселення, вбачається, що ОСОБА_7 перешкоджала ОСОБА_3 у доступі до квартири АДРЕСА_1, а тому позов ОСОБА_3 було задоволено і вселено останнього у вищезазначену квартиру. Вказане рішення набрало законної сили 12.07.2018 (а.с. 24-25).

Іншого постійного житла у відповідача не має.

Так, звертаючись до суду з позовною заявою про визнання ОСОБА_3 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, позивач посилалася на те, що відповідач не проживав за місцем реєстрації без поважних причин більше одного року.

Крім того вказувала на те, що наявність у відповідача права на користування належною їй власністю, перешкоджає їй вільно користуватися та розпоряджатися нею.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач не проживав за місцем реєстрації з поважних причин, оскільки позивач перешкоджала останньому користуватися квартирою. Тому за наявності невиконаного рішення Комсомольського міського суду Полтавської області від 30.03.2018, яке набрало законної сили 12.07.2018 про вселення відповідача, суд прийшов до висновку, що позов не знайшов свого підтвердження, належними та допустимими доказами, відповідно до приписів ст.ст.77-78 ЦПК України, а тому не підлягає задоволенню.

Розглядаючи спір, судова колегія вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин.

Відповідно до ст.47 Конституції України держава гарантує кожному право на житло. Ніхто не може бути позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

За правилами ст.156 Житлового кодексу Україничлени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Отже, аналіз правових норм дає підстави зробити висновок про те, що під час вирішення питання про втрату членом сім'ї власника права на користування жилим приміщенням з'ясуванню підлягають термін його відсутності та поважність причин такої відсутності.

За правилами ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до вказаної норми при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення.

Відповідно до положень ч. 1, 3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Так, місцевим судом вірно встановлено, що відповідач не проживав за місцем реєстрації з поважних причин, оскільки позивач перешкоджала останньому користуватися квартирою.

В свою чергу в матеріалах даної справи відсутні належні та переконливі докази, які б свідчили про те, що ОСОБА_3 понад 1 рік не проживає в АДРЕСА_1 без поважних причин з власної волі та втратив інтерес до цієї квартири.

Відповідно до ч.1ст.81 ЦПК України кожна особа повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Позивач на свій розсуд визначає підставу позову і в своєму позові посилається на факт не проживання відповідача за місцем реєстрації без поважних причин більше року. Заяви про зміну підстав позову позивачем не подавались.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивачем недоведено своїх позовних вимог належними та допустимими доказами у відповідності до вимог ст. 77-78 ЦПК України, а тому прийшов до обгрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Відповідно до вимог ст.89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Одночасно, колегією суддів враховується той факт, що позивачці на момент придбання належної частки відповідача у квартирі було відомо про наявність права у останнього на користування нею та обтяження, які з цим виникають, і остання погоджувалася з даними обставинами, а тому доводи щодо необхідності захисту її прав відповідно до ст. 391 ЦК України, виходячи з пріоритетності та значимості для сторін даного питання, не мають переваги над гарантованим відповідачу правом на житло.

Крім цього, зазначене також узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно братидо уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини усправі «Проніна проти України» від 18липня 2006року).

Тому, вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов'язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджені письмовими матеріалами справи та поясненнями учасників процесу.

За таких обставин, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи, а тому задоволенню вони не підлягають.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, Полтавський апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Комсомольського міського суду Полтавської області від 08 лютого 2019 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Повний текст постанови виготовлено 09 квітня 2019 року.

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:головуючого (судді-доповідача): Карпушина Г.Л., суддів: Хіль Л.М., Прядкіної О.В., при секретарі судового засідання: Ткаченко Т.І., -

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Комсомольського міського суду Полтавської області від 08 лютого 2019 року (ухвалене суддею Куц Т.О., повний текст виготовлено 18 лютого 2019 р.) у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,-

В С Т А Н О В И В :

У вересні 2018 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовною заявою до ОСОБА_3 про визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою АДРЕСА_1. В обгрунтування позовних вимог зазначила, що вона є власником вказаної квартири. Відповідач зареєстрований в квартирі, але з 2014 року в ній не проживає, не з'являється і не приймає участі в її утриманні. В зв'язку з чим, просила суд визнати ОСОБА_3, таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1, оскільки відповідач відсутній без поважних причин за місцем реєстрації понад один рік.

Рішенням Комсомольського міського суду Полтавської області від 08 лютого 2019 року в позові ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - відмовлено.

З даним рішенням суду не погодилася ОСОБА_2 та подала на нього апеляційну скаргу, в якій прохає рішення Комсомольського міського суду Полтавської області від 08 лютого 2019 року скасувати, та постановити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити. Апелянт вважає, що рішення суду першої інстанції є незаконним, необгрунтованим, а також таким, що прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права. Посилається на те, що судом неповно з'ясовано обставини, що мають значення для справи, а висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи.

Від представника відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_4 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому остання підтримуючи рішення суду першої інстанції, прохала апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Комсомольського міського суду Полтавської області від 08 лютого 2019 рокузалишити без змін.

Судове засідання в суді апеляційної інстанції проводилося в порядку спрощеного позовного провадження з викликом учасників справи. На момент розгляду справи був присутній представник відповідача, інші особи будучи належним чином та завчасно повідомленим про час та місце слухання справи в судове засідання не з'явилися.

Колегія суддів, заслухавши доповідача, пояснення осіб, що з'явилися, перевіривши матеріали справи та мотиви апеляційної скарги, приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

У відповідності з ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Частиною 1 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України,суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно ч.1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, що згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності та інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно ОСОБА_2 належить 1/2 частини квартири АДРЕСА_1на підставі свідоцтва про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів та 1/2 частина вказаної квартири на підставі рішення суду від 16.12.2015 (а.с. 5,6). Єдиним власником квартири остання стала 11.04.2018 року після реєстрації права на підставі свідоцтва про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів.

Відповідно до довідки КЖРЕП №1 від 28.08.2018 ОСОБА_2 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1, разом з нею зареєстровані: ОСОБА_3, ОСОБА_6 (а.с.7).

Згідно акту від 28.08.2018 відповідач в квартирі АДРЕСА_1 не проживає, однак у акті не зазначено, з якого часу відповідач не проживає у вищезазначеній квартирі (а.с.8).

Зі змісту рішення Комсомольського міського суду Полтаської області від 30.03.2018 у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні майном шляхом вселення, вбачається, що ОСОБА_7 перешкоджала ОСОБА_3 у доступі до квартири АДРЕСА_1, а тому позов ОСОБА_3 було задоволено і вселено останнього у вищезазначену квартиру. Вказане рішення набрало законної сили 12.07.2018 (а.с. 24-25).

Іншого постійного житла у відповідача не має.

Так, звертаючись до суду з позовною заявою про визнання ОСОБА_3 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, позивач посилалася на те, що відповідач не проживав за місцем реєстрації без поважних причин більше одного року.

Крім того вказувала на те, що наявність у відповідача права на користування належною їй власністю, перешкоджає їй вільно користуватися та розпоряджатися нею.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач не проживав за місцем реєстрації з поважних причин, оскільки позивач перешкоджала останньому користуватися квартирою. Тому за наявності невиконаного рішення Комсомольського міського суду Полтавської області від 30.03.2018, яке набрало законної сили 12.07.2018 про вселення відповідача, суд прийшов до висновку, що позов не знайшов свого підтвердження, належними та допустимими доказами, відповідно до приписів ст.ст.77-78 ЦПК України, а тому не підлягає задоволенню.

Розглядаючи спір, судова колегія вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин.

Відповідно до ст.47 Конституції України держава гарантує кожному право на житло. Ніхто не може бути позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

За правилами ст.156 Житлового кодексу Україничлени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Отже, аналіз правових норм дає підстави зробити висновок про те, що під час вирішення питання про втрату членом сім'ї власника права на користування жилим приміщенням з'ясуванню підлягають термін його відсутності та поважність причин такої відсутності.

За правилами ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до вказаної норми при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення.

Відповідно до положень ч. 1, 3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Так, місцевим судом вірно встановлено, що відповідач не проживав за місцем реєстрації з поважних причин, оскільки позивач перешкоджала останньому користуватися квартирою.

В свою чергу в матеріалах даної справи відсутні належні та переконливі докази, які б свідчили про те, що ОСОБА_3 понад 1 рік не проживає в АДРЕСА_1 без поважних причин з власної волі та втратив інтерес до цієї квартири.

Відповідно до ч.1ст.81 ЦПК України кожна особа повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Позивач на свій розсуд визначає підставу позову і в своєму позові посилається на факт не проживання відповідача за місцем реєстрації без поважних причин більше року. Заяви про зміну підстав позову позивачем не подавались.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивачем недоведено своїх позовних вимог належними та допустимими доказами у відповідності до вимог ст. 77-78 ЦПК України, а тому прийшов до обгрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Відповідно до вимог ст.89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Одночасно, колегією суддів враховується той факт, що позивачці на момент придбання належної частки відповідача у квартирі було відомо про наявність права у останнього на користування нею та обтяження, які з цим виникають, і остання погоджувалася з даними обставинами, а тому доводи щодо необхідності захисту її прав відповідно до ст. 391 ЦК України, виходячи з пріоритетності та значимості для сторін даного питання, не мають переваги над гарантованим відповідачу правом на житло.

Крім цього, зазначене також узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно братидо уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини усправі «Проніна проти України» від 18липня 2006року).

Тому, вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов'язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджені письмовими матеріалами справи та поясненнями учасників процесу.

За таких обставин, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи, а тому задоволенню вони не підлягають.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, Полтавський апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Комсомольського міського суду Полтавської області від 08 лютого 2019 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Повний текст постанови виготовлено 09 квітня 2019 року.

Головуючий суддя : ___________________ Г.Л. Карпушин

Судді: ________________ Л.М. Хіль _________________ О.В. Прядкіна