Постанова

Іменем України

16 січня 2019 року

м. Київ

справа № 243/2997/16-ц

провадження № 61-34252св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Крата В. І. (суддя-доповідач), Антоненко Н. О., Журавель В. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - товариство з обмеженою відповідальністю «Листопад»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Листопад» на рішення апеляційного суду Донецької області від 22 червня 2017 року у складі колегії суддів: Новосьолової Г. Г., Краснощокової Н. С., Новосядлої В. М.,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2016 року ОСОБА_4 звернувся з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Листопад» (далі - ТОВ «Листопад») про стягнення боргу.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 01 квітня 2015 року між ОСОБА_4 та ТОВ «Листопад» був підписаний договір безвідсоткової поворотної фінансової допомоги, відповідно умов якого він надає безвідсоткову фінансову допомогу у сумі 100 000 грн, зі строком повернення по 31 березня 2016 року.

ОСОБА_4 були перераховані грошові кошти у сумі 78 500 грн (відповідно до квитанцій: № OWBX80042 від 22 травня 2015 року на суму 4 200 грн; № 17VL54667 від 16 червня 2015 року на суму 4 000 грн; № 17VL59987 від 22 червня 2015 року на суму 4 000 грн; квитанції до прибуткового касового ордеру № 5 від 01 липня 2015 року на суму 10 000 грн; квитанції до прибуткового касового ордеру № 6 від 06 липня 2016 року на суму 37 000 грн та квитанції до прибуткового касового ордеру № 7 від 31 серпня 2015 року на суму 19 300 грн). Внесення ним грошових коштів також підтверджується карткою рахунком 505, виданою ТОВ «Листопад» 27 жовтня 2015 року.

Відповідно до пункту 3.1. договору строк його дії встановлено на один рік, тобто по 31 березня 2016 року. Відповідач свої зобов'язання з повернення коштів не виконує. У разі несвоєчасного повернення отриманої фінансової допомоги відповідно до умов договору, а саме з 30 березня 2016 року нараховується пеня у розмірі 0,5% від суми неповернутої частини допомоги за кожен день прострочення, яка станом на 11 квітня 2016 року складає 4 317,50 грн (з 31 березня 2016 року до 11 квітня 2016 року х 392,50 грн).

Позивач просив стягнути з ТОВ «Листопад» суму боргу в сумі 78 500 грн, пеню в розмірі 4 317,50 грн, сплачений ним судовий збір у розмірі 828,18 грн та понесені ним витрати на надання правової допомоги.

Рішенням Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 11 травня 2017 року у задоволені позовних вимог відмовлено.

Рішення суду мотивоване тим, що встановлення факту підписання позивачем договору фінансової допомоги від 01 квітня 2015 року з боку позивача ОСОБА_4 має суттєве значення по справі, позивач ухилився від участі в експертизі, а тому суд вважав можливим встановити факт, що ОСОБА_4 договір фінансової допомоги від 01 квітня 2015 року з ТОВ «Листопад» не підписував. У цьому випадку правовідносини між сторонами мають регулюватися нормами статті 1212 ЦК України, але під час розгляду справи позивач та його представники позовні вимоги не змінювали та не уточнювали.

Рішенням апеляційного суду Донецької області від 22 червня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 задоволено частково. Рішення Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 11 травня 2017 року скасовано. Позовні вимоги ОСОБА_4 до ТОВ «Листопад» про стягнення заборгованості за договором задоволено частково. Стягнуто з ТОВ «Листопад» на користь ОСОБА_4 за договором від 01 квітня 2015 року грошові кошти у сумі 74 300 грн, пеню у сумі 4 086,50 грн, а всього 78 386,50 грн. У задоволенні інших частини позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Внесення грошових коштів на рахунок товариства та їх рух підтверджується також витягом з карткового рахунку 505, виданого ТОВ «Листопад» за 2015 рік. Відповідач не виконав свої обов'язки за договором позики, не довів безгрошовість договору позики і вказаний договір не був визнаний недійсним, а тому позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

У липні 2017 року ТОВ «Листопад» подало касаційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржене рішення апеляційного суду і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції. При цьому посилалося на те, що апеляційним судом неправильно застосовано норми матеріального права та порушено норми процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що договір безвідсоткової поворотної фінансової допомоги є недійсним, оскільки надання коштів у позику юридичній особі є фінансовою послугою, а також цей договір не підписаний позивачем. Вважає, що апеляційний суд повинен був зупинити провадження у цій справі до закінчення розгляду справи № 185/3320/17 за позовом ТОВ «Листопад» до ОСОБА_4 про визнання договору поворотної фінансової допомоги недійсним.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 серпня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі.

У статті 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України справу передано до Касаційного цивільного суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Колегія суддів відхиляє аргументи, які викладені у касаційній скарзі, з таких мотивів.

Апеляційний суд встановив, що 01 квітня 2015 року між ОСОБА_4 та ТОВ «Листопад» був підписаний договір № 1 фінансової допомоги на поворотній основі, відповідно до умов якого ОСОБА_4 надає товариству 100 000 грн, як безвідсоткову фінансову допомогу зі строком повернення по 31 березня 2016 року включно.

ОСОБА_4 особисто або через свого представника ОСОБА_4 перераховувалися грошові кошти, що підтверджується квитанціями: № OWBX80042 від 22 травня 2015 року на суму 4 200 грн; № 17VL54667 від 16 червня 2015 року на суму 4 000 грн; № 17VL59987 від 22 червня 2015 року на суму 4 000 грн; квитанції до прибуткового касового ордеру № 5 від 01 липня 2015 року на суму 10 000 грн; квитанції до прибуткового касового ордеру № 6 від 06 липня 2016 року на суму 37 000 грн та квитанції до прибуткового касового ордеру № 7 від 31 серпня 2015 року на суму 19 300 грн.

Згідно квитанції виданих ПАТ «РайффайзенБанк Аваль» та квитанцій до прибуткового касового ордеру за № 5-7 ТОВ «Листопад» грошові кошти від ОСОБА_4 В та його представника ОСОБА_4 надходили відповідачу на розрахунковий рахунок товариства. Зазначені банківські документи мають необхідні банківські реквізити, у тому числі підписи та печатки. Внесення грошових коштів на рахунок товариства та їх рух підтверджується також витягом з карткового рахунку 505, виданого ТОВ «Листопад» за 2015 рік.

У договорі № 1 фінансової допомоги на поворотній основі від 01 квітня 2015 року передбачено, що: строк позики встановлюється з моменту підписання договору до 31 березня 2016 року і діє до повного виконання сторонами своїх зобов'язань (пункт 3.1 договору); в разі несвоєчасного повернення отриманої фінансової допомоги, а саме з 30 березня 2016 року нараховується пеня у розмірі 0,5% от суми неповернутої частини за кожний прострочений день (пункт 3.8 договору).

Проаналізувавши зміст договору, права та обов'язки за договором, умови надання та повернення грошових коштів, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли обґрунтованого та правомірного висновку, що, за своєю правовою природою, між сторонами був укладений договір позики, а тому під час вирішення спору необхідно керуватися положеннями ЦК України, що регулюють правовідносини, які виникли з договору позики.

Врахувавши зміст договору фінансової допомоги на поворотній основі, зокрема загальноприйняті значення термінів, апеляційний суд зробив обґрунтований висновок, що, по своїй сутності між сторонами був укладений договір позики, а тому під час вирішення спору необхідно керуватися положеннями ЦК України, що регулюють правовідносини, які виникли з договору позики.

Згідно статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов'язане з позбавленням його суб'єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

У статті 16 ЦК України встановлено, що способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема примусове виконання обов'язку в натурі.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

У постанові Верховного Суду України від 18 липня 2012 року у справі № 6-79цс12 зроблено висновок, що «договір позики, як загальна договірна конструкція є підставою для виникнення правовідносин, учасниками яких є будь-які фізичні або юридичні особи, оскільки ЦК України не містить жодного виключення як щодо суб'єктного складу, так і щодо права на одержання від позичальника процентів від суми позики, розмір яких і порядок їх одержання встановлюється договором. Закон України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» є нормативним актом, який регулює відносини спеціальних суб'єктів - учасників ринку фінансових послуг, і не поширюється на всіх інших юридичних і фізичних осіб - суб'єктів договору позики, правовідносини яких регулюються нормами статей 1046-1048 ЦК України».

Як свідчить тлумачення статті 526 ЦК України цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов'язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Це правило є універсальним і підлягає застосуванню як до виконання договірних, так і недоговірних зобов'язань. Недотримання умов виконання призводить до порушення зобов'язання.

Згідно абзацу 1 частини першої статті 60 ЦПК України (в редакції, чинній на момент ухвалення оскарженого рішення) кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Встановивши, що ТОВ «Листопад» не виконало своє зобов'язання щодо повернення отриманих коштів, апеляційний суд зробив обґрунтований висновок про часткове задоволення позову.

Аргумент касаційної скарги про те, що апеляційний суд повинен був зупинити провадження у цій справі до закінчення розгляду справи № 185/3320/17, колегія суддів відхиляє. Аналіз ухвали апеляційного суду Донецької області від 22 червня 2017 року свідчить, що при відмові у задоволенні клопотання ТОВ «Листопад» про зупинення апеляційного провадження суд зробив висновок, що зупинення провадження у справі суперечитиме положенням пункту 4 частини першої статті 201 ЦПК України та принципу ефективності судового процесу. Колегія суддів погоджується із цим висновком апеляційного суду, оскільки він узгоджується із висновком Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, який викладено у постанові від 12 грудня 2018 року у справі № 645/331/17.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржене рішення ухвалене без додержання норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що, відповідно до положень статті 400 ЦПК, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду. У зв'язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржене рішення без змін.

Оскільки оскаржене рішення залишене без змін, а скарга без задоволення, то судовий збір за подання касаційної скарги покладається на особу, яка подала касаційну скаргу.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Листопад» залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Донецької області від 22 червня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. І. Крат

Н.О. Антоненко

В.І. Журавель