Справа № 487/3807/17 Суддя першої інстанції Кузьменко В.В.
Провадження № 22-ц/812/159/19 Суддя-доповідач апеляційного суду Царюк Л.М.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

21 січня 2019 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого Царюк Л.М.,

суддів: Прокопчук Л.М., Самчишиної Н.В.,

із секретарем судового засідання - Цуркан І.І.,

за участю: прокурора - Дмитрієнко І.О.,

представника стягувача - Смірнової Т.І.,

представника державної виконавчої служби - Романчука С.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Заводського відділу державної виконавчої служби м. Миколаїв Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області на ухвалу Заводського районного суду м. Миколаєва від 17 вересня 2018 року, постановлену під головуванням судді Кузьменка В.В. в залі судового засідання в м. Миколаїв за скаргою Миколаївської місцевої прокуратури № 2 на рішення та дії державного виконавця,

В С Т А Н О В И В:

17 серпня 2018 року керівник Миколаївської місцевої прокуратури № 2 звернувся до суду зі скаргою на дії та рішення державного виконавця Заводського відділу державної виконавчої служби м. Миколаїв Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області (надалі - ВДВС) при виконанні прийнятого у межах даної справи рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 19 січня 2018 року про стягнення з ОСОБА_4 14 427 грн. на користь Департаменту праці та соціального захисту населення Миколаївської міської ради.

Прокурор просив визнати неправомірними дії державного виконавця Тищенко О.В. щодо повернення виконавчого документа без прийняття до виконання та скасувати повідомлення ВДВС від 25 червня 2018 року про повернення виконавчого документу стягувачу. Також визнати неправомірними дії начальника ВДВС Романчука С.М. щодо відмови в задоволенні скарги на повідомлення про повернення виконавчого документа без прийняття до виконання та скасувати його постанову про перевірку виконавчого документа від 20 липня 2018 року.

У скарзі заявник наголошував на незаконності вимог ВДВС про сплату авансового внеску, оскільки у даному випадку із заявою про виконання рішення суду до ВДВС звернувся орган прокуратури, який є самостійним учасником виконавчого провадження та звільнений від сплати авансового внеску на підставі ч. 2 ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження».

Ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 17 вересня 2018 року скаргу прокурора задоволено. Визнано дії державного виконавця Тищенко О.В. щодо прийняття рішення про повернення виконавчого документа без прийняття до виконання неправомірними. Скасовано повідомлення державного виконавця Тищенко О.В. про повернення виконавчого документа без прийняття до виконання від 25 червня 2018 року № 24573/14.23-36/10. Визнано неправомірними дії начальника ВДВС Романчука С.М. щодо відмови в задоволенні скарги на повідомлення про повернення виконавчого документа без прийняття до виконання та скасовано його постанову про перевірку виконавчого документа від 20 липня 2018 року.

Судове рішення мотивоване тим, що у відповідності до ч. 2 ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження» до заяви про примусове виконання рішення стягувач додає квитанцію про сплату авансового внеску. При цьому обов'язок долучення до заяви про примусове виконання рішення квитанції про сплату авансового внеску покладено лише на стягувача і не покладено на прокурора. Цим же законом визначено, що державні органи звільняються від сплати авансового внеску у разі звернення до органів державної виконавчої служби. Оскільки заява про відкриття виконавчого провадження за виконавчим листом, виданим Заводським районним судом м. Миколаєва 31 травня 2018 року у справі № 487/3807/17 подана не стягувачем - Департаментом праці та соціального захисту населення Миколаївської міської ради, а прокурором як самостійним учасником виконавчого провадження, тому суд дійшов висновку, що прокурор не зобов'язаний додавати до заяви про відкриття провадження квитанцію про сплату авансового внеску. Прокурор не є стягувачем, а представляє державний орган, тому звільняється від обов'язку сплати авансового платежу.

Не погодившись із вказаною ухвалою місцевого суду ВДВС оскаржив її в апеляційному порядку, де посилаючись на порушення районним судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просив скасувати та ухвалите нове судове рішення про відмову в задоволені скарги прокурора.

Апеляційна скарга мотивована тим, за приписами ч. 1 ст. 450 ЦПК України скарга розглядається за участю, зокрема, державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, рішення, дії або бездіяльність яких оскаржується. Водночас скарга прокурора розглянута без участі державного виконавця та посадової особи, дії яких оскаржуються. Зазначені особи взагалі не повідомлялися про дату та час судового засідання, будь-яких процесуальних документів суду та самої скарги ВДВС не отримував. Таким чином районний суд не виконав вимоги процесуального закону щодо належного повідомлення особи про місце, дату і час розгляду справи, а також направлення копії скарги. За такого ВДВС був позбавлений надати відповідні докази у справі та висловити свою позицію по суті скарги.

По суті вирішення скарги прокурора ВДВС зазначав, що прокурор у справі є учасником виконавчого провадження, а сторонами - є стягувач і боржник. Стягувачем є Департамент праці та соціального захисту населення Миколаївської міської ради, якій не звільнений від сплати авансового внеску.

Відповідні правові позиції висловлені Верховним Судом у постановах від 15 травня 2018 року у справі № 903/111/17 та від 06 серпня 2018 року № 905/258/15.

Прокурор у відзиві на апеляційну скаргу свої доводи мотивував тим, що прокурор, як учасник виконавчого провадження та представник інтересів держави звільнений від сплати авансового внеску при зверненні ВДВС з метою примусового виконання судового рішення. Посилання скаржника на правові позиції Верховного Суду не є коректним, оскільки у справах, що були розглянуті, встановлені інші правовідносини, ніж у цій справі, зокрема, вказані судові рішення постановлені у господарських справах.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваної ухвали в межах доводів апеляційних скарг та вимог, заявлених у місцевому суді, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з положеннями ч. 1 ст. 450 ЦПК України передбачено, що скарга розглядається у десятиденний строк у судовому засіданні за участю стягувача, боржника і державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби чи приватного виконавця, рішення дія чи бездіяльність яких оскаржується.

Неявка стягувача, боржника, державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця, які належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду скарги, не перешкоджають їх розгляду ( ч. 2 ст. 450 ЦПК України).

Повідомлення учасників справи про дату, час і місце розгляду справи проводиться відповідно до вимог Глави 7 ЦПК України.

Статтею 128 ЦПК України у передбачено, що судові повістки про виклик у суд надсилаються особам, які беруть участь у справі, свідкам, експертам, спеціалістам, перекладачам, а судові повістки-повідомлення - особам, які беруть участь у справі з приводу вчинення процесуальних дій, у яких участь цих осіб не є обов'язковою.

Згідно з ч. 5 вказаної статті судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п'ять днів до судового засідання, а судова повістка повідомлення - завчасно.

Відповідно до ч. 6 ст. 128 ЦПК України судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електрону вдресу відповідного учансика справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур'єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи. Стороні чи її представникові за їхньою згодою можуть бути видані судові повістки для вручення відповідним учасникам цивільного процесу. Судова повістка може бути вручена безпосередньо в суді, а у разі відкладення розгляду справи про час і місце наступного засідання може бути повідомлено під розписку.

Таким чином, про належне повідомлення особи про дату, час і місце розгляду справи у даному випадку може свідчити підтвердження відправлення листа електроною поштою або розписка.

Відповідно до положень ст. 233 ЦПК України суд відкладає розгляд справи у разі неявки в судове засідання учасника справи, щодо якого відсутні відомості про вручення йому повідомлення про дату, час і місце судового засідання.

Розгляд справи за відсутності учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому повідомлення, є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Згідно зі ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом, а відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Суд, зберігаючи об'єктивність та неупередженість сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами та реалізації ними прав, пердбачених цим Кодексом.

У ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

Крім того, у п. 26 рішення Європейського суду з прав людини від 15 травня 2008 року у справі «Надточій проти України» (заява N 7460/03) зазначено, що принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Однак, ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції зазначені вимоги законодавства до уваги не взяв, розглянувши справу за відсутності державної виконавця та посадової особи ВДВС, щодо яких відсутні докази належного повідомлення про дату, час і місце розгляду справи на 17 вересня 2018 року. При цьому районний суд розгляд справи не відклав, причини їх неявки в судове засідання не з'ясував, порушив конституційне право зазначених осіб на участь у засіданні суду, не забезпечив можливості надати суду докази та навести доводи, чим порушив вимоги статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо права особи на справедливий судовий розгляд.

Згідно з п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України судові рішення підлягають обов'язковому скасуванню з ухваленням нового рішення, якщо справу (питання) розглянуто за відсутності будь-кого з учасників справи, належним чином не повідомлених про дату, час і місце засідання суду, якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

За таких обставин оскаржувана ухвала постановлена з порушенням норм процесуального права, а тому підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення.

Як встановлено судом, рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 19 січня 2018 року задоволено позов керівника Миколаївської місцевої прокуратури № 2 в інтересах держави в особі Департаменту праці та соціального захисту населення Миколаївської міської ради до ОСОБА_4 Зі ОСОБА_4 на користь Департаменту праці та соціального захисту населення Миколаївської міської ради стягнуто 14 427 грн. виплаченої допомоги дітям, батьки яких ухиляються від сплати аліментів.

31 травня 2018 року представнику Миколаївської місцевої прокуратури № 2 було районним судом було видано виконавчий лист для звернення його до виконання.

11 червня 2018 року прокурор звернувся до начальника ВДВС із заявою про відкриття виконавчого провадження за наданим виконавчим документом.

26 червня 2018 року головний державний виконавець ВДВС Тищенко О.В. на адресу Департаменту праці та соціального захисту населення Миколаївської міської ради повернув виконавчий документ у зв'язку не сплатою стягувачем авансового внеску.

Заступник керівника Миколаївської місцевої прокуратури № 2 звернувся до начальника ВДВС зі скаргою на дії головного державного виконавця Тищенко О.В., де просив скасувати повідомлення про повернення виконавчого листа.

За результатами перевірки такої скарги начальник ВДВС Романенко С.М. 20 липня 2018 року виніс постанову , якою відмов у задоволенні скарги прокурора.

У відповідності до ч. 2 ст. 26 Закону України "Про виконавче провадження", до заяви про примусове виконання рішення стягувач додає квитанцію про сплату авансового внеску в розмірі 2 відсотків суми, що підлягає стягненню, але не більше 10 мінімальних розмірів заробітної плати, а за рішенням немайнового характеру та рішень про забезпечення позову - у розмірі одного мінімального розміру заробітної плати з боржника - фізичної особи та в розмірі двох мінімальних розмірів заробітної плати з боржника - юридичної особи.

Від сплати авансового внеску звільняються стягувачі за рішеннями про: (1) стягнення заробітної плати, поновлення на роботі та за іншими вимогами, що випливають із трудових правовідносин; (2) обчислення, призначення, перерахунок, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг; (3) відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, а також смертю фізичної особи; (4) стягнення аліментів; (5) відшкодування майнової та/або моральної шкоди, завданої внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

За приписами вказаної статті, від сплати авансового внеску також звільняються державні органи, інваліди війни, інваліди I та II груп, законні представники дітей-інвалідів і недієздатних інвалідів I та II груп, громадяни, віднесені до категорій 1 та 2 осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, у разі їх звернення до органів державної виконавчої служби.

Таким чином, прокурор, як учасник виконавчого провадження, звільняється від сплати авансового внеску в порядку абз. 8 ч. 2 ст. 26 Закону України "Про виконавче провадження" у разі звернення до державної виконавчої служби з метою примусового виконання судового рішення про стягнення коштів на користь держави в особі відповідного державного органу.

Відповідно до ст. 5 Конституції України народ здійснює владу безпосередньо і через органи державної влади та органи місцевого самоврядування. З цього конституційного положення у системному взаємозв'язку з положеннями ст. 6 Конституції України про те, що державна влада в Україні здійснюється на засадах її поділу на законодавчу, виконавчу та судову, випливає, що органи місцевого самоврядування не є органами державної влади, а місцеве самоврядування слід розглядати як форму здійснення народом влади, яка визнається і гарантується в Україні (ст. 7 Конституції України) (рішення Конституційного Суду України від 26 березня 2002 року у справі N 6-рп/2002).

Стягувачем у справі визнано Управління праці та соціального захисту населення Миколаївської міської ради, яке є структурним підрозділом органу виконавчої влади та не має визначених абзацом 2 ч. 2 ст. 26 Закону України "Про виконавче провадження" пільг по сплаті авансового внеску, а тому його сплата у разі звернення до органів державної виконавчої служби з метою примусового виконання судового рішення у даній справі відбувається на загальних підставах.

Таке застосування норм матеріального права у спірних правовідносинах викладено в постановах Верховного Суду від 15 травня 2018 року у справі № 903/111/17 та від 06 серпня 2018 року у справі № 905/258/15, які за приписами ст. 263 ЦПК України належить враховувати судам.

При цьому Верховний Суд звертав увагу, що за приписами ст. 26 Закону України "Про виконавче провадження" платниками авансового внеску є саме стягувачі, а сама по собі обставина подання виконавчого документу для виконання до державної виконавчої служби не наділяє прокурора статусом стягувача в розумінні ст. 15 вказаного Закону та, відповідно, не дає підстав для звільнення від сплати авансового внеску у даному випадку.

Таким чином висновок суду першої інстанції про те, що у цій справі прокурор при подачі виконавчого листа звільняється від сплати авансового внеску є наслідком неправильного застосування положень ст. 15 та ч. 2 ст. 26 Закону України "Про виконавче провадження".

Доводи прокурора у відгуку про неможливість врахування у цій справі висновків Верховного Суду щодо застосування норм матеріального права, викладених в постановах від 15 травня 2018 року у справі № 903/111/17 та від 06 серпня 2018 року № 905/258/15, оскільки такі судові рішення ухвалені у порядку господарського судочинства, не можуть бути взяті до уваги, з огляду на те, що у даному випадку ст. 263 ЦПК України, яка передбачає необхідність врахування таких висновків при застосуванні норм матеріального права, не робить виключень стосовно видів судочинства, за якими касаційний суд ухвалює свої рішення.

Отже, апеляційна скарга підлягає задоволенню, оскаржуване судове рішення підлягає скасуванню з підстав порушення норм процесуального права та неправильного застосування норм матеріального права з прийняттям нового рішення про відмову в задоволенні скарги.

У зв'язку із задоволенням апеляційної скарги та скасуванням судового рішення витрати скаржника по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Заводського відділу державної виконавчої служби м. Миколаїв Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області задовольнити.

Ухвалу Заводського районного суду м. Миколаєва від 17 вересня 2018 року скасувати.

Прийняти нове судове рішення, яким у задоволенні скарги Миколаївської місцевої прокуратури № 2 відмовити.

Стягнути з Департаменту праці та соціального захисту населення Миколаївської міської ради (54000, м. Миколаїв вул. Мала Морська, 19 ідентифікаційний код № 03194499 ) на користь Заводського відділу державної виконавчої служби м. Миколаїв Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області (54029, м. Миколаїв, вул. Робоча, 1; ідентифікаційний код № 34993162) 1 762 грн. витрат по сплаті судового збору.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий Л.М. Царюк

Судді Л.М. Прокопчук

Н.В. Самчишина

Повний текст постанови складено 21 січня 2019 року.