Справа № 182/7190/17
Провадження № 2/0182/41/2019
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

02.04.2019 року м. Нікополь

Нікопольський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі головуючого судді Рунчевої О.В., секретаря Нагаєвої Н.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Нікополі за правилами спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення суми авансу,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач 11.12.2017 року звернувся до Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області з вищезазначеним позовом, посилаючись на наступні обставини.

04 червня 2013 року він, маючи намір придбати житловий будинок № 37 по вул. Путилівській у м. Нікополі Дніпропетровської області, виплатив його власникам, відповідачам по справі аванс у сумі 1 700 доларів США, що становило на той час суму 13 600 грн., що підтверджується відповідною розпискою від 04 червня 2013 року.

Відповідачі зобовязалися до 04 жовтня 2013 року підготувати усі необхідні документи, звільнити вказаний будинок та заключити з ним нотаріальну угоду купівлі-продажу, при якій він сплачує їм останню грошову суму від обумовленої вартості вказаного будинку, а саме 16300 доларів США, однак до теперішнього часу відповідачі відмовляються звільнити спірний будинок й заключати з ним нотаріальну угоду купівлі-продажу, мотивуючи тим, що вони не можуть приватизувати земельну ділянку.

Зазначає, що декілька раз на рік він цікавився питанням приватизації землі та впевнений, що відповідачі не мають наміру укладати договір купівлі-продажу вказаного будинку, тому він змушений звернутися до суду, про примусове стягнення з відповідачів авансу, враховуючи курс долара США на сьогодні та враховуючи інфляцію та пеню за усі роки.

Так, на теперішній час, враховуючи курс долара США до гривні борг становить 45 696 грн.

Враховуючи положення ст. 625 ЦК України, відповідачі також повинні сплатити 3 % річних у якості пені, що становить 4,5 р. х 3% = 13,5 %, тобто 45 696 грн. х 0, 135 = 6169 грн.

Враховуючи індекс інфляції з липня 2013 року сума боргу становить 88 285 грн., загальна сума боргу становить 88 285 грн. + 6 169 грн. = 94 454 грн.

Таким чином просить суд стягнути солідарно з відповідачів на його користь 94 454 грн., сплачених у якості авансу, враховуючи пеню та інфляцію та судові витрати по справі.

Ухвалою суду про відкриття провадження у справі від 05.02.2018 року позовна заява прийнята до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, що відповідає вимогам ст. 279 ЦПК України.

Відповідачам був наданий строк 15 днів з дня отримання ними такої ухвали суду, на подачу відзиву на позовну заяву.

12.03.2018 року на адресу суду від відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 надійшов відзив на позовну заяву ОСОБА_1 (а.с. 21-22), згідно якого вони просять суд відмовити у задоволенні позовних вимог, мотивуючи наступним.

Так, матеріали справи не містять доказів, які б свідчили про відмову від укладення або ухилення від укладення договору купівлі-продажу з боку відповідачів.

Посилання позивача, що з вини відповідачів не було укладено договору купівлі-продажу будинку є необґрунтованими.

Позивач не звертався до відповідачів з пропозицією в досудовому порядку про повернення грошових коштів, доказів на підтвердження цього суду не надано. В той же час, зі свого боку, позивач своїх зобовязань не виконав в установлений розпискою строк, від укладення договору купівлі-продажу за ціною, зазначеною у розписці відмовився, почав безпідставно знижати договірну ціну, потім взагалі зник і до моменту звернення до суду з вказаним позовом, з ними не спілкувався.

Тому згідно ч. 1 ст. 571 ЦК України, сума, зазначена у розписці є завдатком та не повинна повертатися позивачу.

Застосування ст. 625 ЦК України для даних правовідносин вважають безпідставним, оскільки дія вказаної норми поширюється на порушення грошового зобовязання, яке існувало між сторонами.

В той же час жодного грошового зобовязання між сторонами не існувало та відповідачами не порушувалося, тому немає підстав для застосування положень ст. 625 ЦК України.

Зазначають, що розрахунок суми боргу не доведений належними та допустимими доказами.

Крім того, посилалися на пропущення позивачем строків звернення до суду, оскільки строк виконання зобовязань, згідно розписки, визначено 04 жовтня 2013 року, а позивач звернувся до суду тільки у грудні 2017 року, тобто з порушенням строку, передбаченого ст. 257 ЦК України. Поважної причини пропуску позовної давності позивач не навів.

Відтак, оскільки позовну заяву подано після спливу строку для звернення до суду для даної категорії справ без пояснень причин пропуску строку позовної давності та без клопотання поновити строк позовної давності, вважають, що позивачем пропущено встановлений законом строк звернення до суду, що є підставою для відмови у позові.

12 березня 2018 року на адресу суду від відповідачів ОСОБА_2, ОСОБА_3 також надійшло клопотання про застосування строків звернення до суду (а.с. 24).

28 березня 2018 року на адресу суду від ОСОБА_1 надійшла відповідь на відзив ОСОБА_2, ОСОБА_3 (а.с. 25), згідно якої позивач просить задовольнити його позовні вимоги у повному обсязі, мотивуючи тим, що ним була сплачена саме сума авансу, а не завдатку, оскільки сплата завдатку завіряється нотаріально. Вказаний позов подано ним у строк, встановлений законом, оскільки він зазначав, що звертався до відповідачів, у тому числі і останній раз влітку 2017 року, а відповідно до цього звернення рахується строк позовної давності.

Посилання відповідача, що застосування ст. 625 ЦК України до спірних правовідносин є безпідставними вважає необґрунтованими, оскільки зобовязання сторін, узятих на себе відповідно до розписки 04 червня 2013 року і є невиконаною угодою з вини відповідачів.

В матеріалах справи також наявні заперечення щодо наведених у відповіді на відзив пояснень, що надійшли від ОСОБА_2, ОСОБА_3 на адресу суду 30 травня 2018 року (а.с. 39 - 40).

У судове засідання позивач ОСОБА_1 не зявився.

Ухвалою Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 02 квітня 2019 року визнано неявку позивача без поважної причини.

Від відповідачів ОСОБА_2, ОСОБА_3 та представника відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_4 на адресу суду надійшла заява про розгляд справи без їхньої участі, проти позову заперечують в повному обсязі, просять відмовити у задоволенні.

Згідно ч.1 ст. 223 ЦПК України, неявка в судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті.

Згідно п.1 ч.3 ст. 223 ЦПК України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутністю такого учасникасправи у разі: неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.

Суд, 04.06.2018 року вислухавши свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_6, вивчивши матеріали справи, приходить до наступного.

Відповідно до ст.ст. 12, 13 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбаченому цим Кодексом випадках.

Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

У відповідності до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Частиною 1 ст. 82 ЦПК України, передбачено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Судом встановлено, що 04 червня 2013 року між сторонами укладено розписку, відповідно до умов якої ОСОБА_3 та ОСОБА_2 отримали завдаток за продаж будинку № 37 по вул. Путилівська у м. Нікополі Дніпропетровської області, загальною вартістю 18 000 доларів США, (що еквівалентно 144 000 грн.), від ОСОБА_1 у розмірі 1 700 доларів США (що еквівалентно 13 600 грн.). Продавці зобовязуються підготувати усі необхідні документи у нотаріуса до 04 жовтня 2013 року, покупець ОСОБА_1 зобовязується придбати відповідно до підготовлених документів вищевказаний будинок у строк до 04 жовтня 2013 року. У випадку порушення сторонами зобовязань, вони несуть відповідальність у відповідності з Цивільним Кодексом України (а.с. 4).

Факт отримання відповідачами ОСОБА_3 та ОСОБА_2 від позивача ОСОБА_1 грошових коштів в розмірі 1 700 доларів США відповідачами визнається, про що зазначено у відзиві на позовну заяву та у запереченнях щодо наведених у відповіді на відзив пояснень (а.с.21-22, 39-40).

Відповідно до ч.1 ст.82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Таким чином, суд вважає доведеним факт того, що ОСОБА_1 передав ОСОБА_3 та ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 1700 доларів США за придбання у майбутньому житлового будинку № 37, розташованого по вул. Путилівська у м. Нікополі Дніпрпоетровської області.

Даний факт знайшов своє підтвердження у судовому засіданні та був доведений належними доказами.

Однак, в подальшому договір купівлі - продажу вищевказаного житлового будинку в порушення вищевказаної домовленості між сторонами укладений не був. Відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 1 700 доларів США позивачу ОСОБА_1 не повернули, що сторонами не оспорюється та визнається, у зв'язку із чим позивач звернулася до суду із даним позовом.

Спірні правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються Цивільним кодексом України.

Так, згідно з ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов'язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно зі ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Виконання зобов'язання може забезпечуватися, крім іншого, завдатком (ст.546 ЦК України).

Частиною 1 статті 570 ЦК України визначено, що завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов'язання і на забезпечення його виконання.

Згідно ч.2 ст. 570 ЦК України якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом.

Статтею 571 ЦК України передбачено правові наслідки порушення або припинення зобов'язання, забезпеченого завдатком. Так, Якщо порушення зобов'язання сталося з вини боржника, завдаток залишається у кредитора. Якщо порушення зобов'язання сталося з вини кредитора, він зобов'язаний повернути боржникові завдаток та додатково сплатити суму у розмірі завдатку або його вартості. Сторона, винна у порушенні зобов'язання, має відшкодувати другій стороні збитки в сумі, на яку вони перевищують розмір (вартість) завдатку, якщо інше не встановлено договором. У разі припинення зобов'язання до початку його виконання або внаслідок неможливості його виконання завдаток підлягає поверненню.

Таким чином за змістом ст.ст.570,571 ЦК України положення законодавства про залишення завдатку особі яка його отримала, або стягнення з неї подвійної суми завдатку застосовуються лише у випадку, коли між сторонами був укладений договір, але він не виконується з вини будь-якої із сторін. У випадку коли сторони лише домовилися укласти договір в подальшому, але належним чином його не оформили, грошові кошти сплачені в рахунок виконання договору повинні бути визнані авансом та повернені в тому ж розмірі, в якому вони були передані.

Аванс не виконує забезпечувальної функції, а виконує функцію попередньої оплати. Суттєва відмінність авансу від завдатку полягає в тому, що на аванс не покладено функцію забезпечувати взяте сторонами на себе зобов'язання незалежно від того, яка сторона відповідальна за невиконання зобов'язання, той, хто отримав аванс повинен його повернути. І якщо продавець отримав як аванс певну грошову суму, а договір не було виконано незалежно від того, з чиєї вини це трапилось і які обставини цьому перешкоджали, аванс у будь-якому випадку підлягає поверненню.

Оскільки договір купівлі-продажу житлового будинку в установленому законом порядку між сторонами укладено не було, то передані ОСОБА_1 кошти у розмірі 1700 доларів США є авансом, що підтверджується розпискою написаною 04 червня 2013 року.

Зі змісту зазначених норм закону можна зробити висновок, що аванс - це лише спосіб платежу і він не є зобов`язанням. Аванс не виконує забезпечувальної функції, він сплачується боржником у момент настання обов`язку платежу, тобто виконує функцію попередньої оплати. Той, хто отримав аванс, повинен його повернути.

Таким чином, ОСОБА_1М, який надав аванс, має право вимагати його повернення в усіх випадках невиконання чи неналежного виконання договору. У свою чергу відповідачі не можуть бути зобов`язаними до повернення авансу у подвійному розмірі і, відповідно, до відшкодування збитків.

Також у цьому випадку не застосовуються положення ст. 625 ЦК України, оскільки між сторонами було відсутнє грошове зобовязання.

У разі коли сторони лише домовилися укласти договір, але відповідно його не оформили, сплачені в рахунок виконання договору платежі повертаються в тому розмірі, в якому вони надавалися.

Таким чином, оскільки будь-який договір щодо вищевказаного житлового будинку, який би за своєю формою та змістом відповідав вимогам закону, між сторонами укладений не був, а сторони лише домовилися укласти такий договір в майбутньому, тому передана відповідачам ОСОБА_3 та ОСОБА_2 грошова сума в розмірі 1700 доларів США є авансом, який повинен бути повернутий в тому розмірі, в якому він передавався, незалежно від того, з чиєї вини це трапилось і які обставини цьому перешкоджали.

Разом з тим, відповідачами в обґрунтування своїх заперечень також заявлено про застосування позовної давності, про що зазначено у відзиві та запереченнях на відповідь на відзив.

Крім того, відповідачами окремо подано клопотання про застосування строків позовної давності.

Статтею 256 ЦК України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ч.1 ст.260 ЦК України позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу.

Згідно ч.1 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Крім того, згідно ч.5 ст.261 ЦК України за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов'язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку.

Згідно ч.1 ст.264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Згідно ч.3 цієї статті після переривання перебіг позовної давності починається заново.

Статтею 267 ЦК України передбачено наслідки спливу позовної давності. Так, особа, яка виконала зобов'язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності. Заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

У відповіді на відзив (а.с.25-26) позивач ОСОБА_1 в обґрунтування своїх вимог посилався на те, що він неодноразово звертався до відповідачів щодо нотаріального оформлення вказаного житлового будинку, останній раз влітку 2017 року та вважає, що до цього звернення рахується строк позовної давності.

Суд вважає, що таке посилання не ґрунтується на законі.

Відповідно до ч. 1 ст. 251, ч. 1 ст. 252 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення і визначається він роками, місяцями, тижнями, днями або годинами, а не посилається на подію, яка має настати. Вказівкою на подію, яка має неминуче настати, визначається термін - певний момент у часі, з настанням якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення (ч. 2 ст. 251, ч. 2 ст. 252 ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст.260 ЦК України позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу.

За ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Частиною 1 ст. 530 ЦК України передбачено, якщо у зобов'язанні встановлено строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Зобов'язання, строк виконання якого визначається вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Судом враховано, що сторони лише домовилися укласти в майбутньому договір купівлі - продажу будинку та домовилися про виконання своїх зобовязань до 04 жовтня 2013 року.

Отже, саме після настання цього строку позивач дізнався або повинен був дізнатися, що зобов'язання про укладення договору купівлі-продажу відповідачами не виконуються і у позивача настало право вимоги щодо повернення відповідачами грошових коштів (авансу).

Таким чином, перебіг позовної давності в даному випадку розпочався з 05 жовтня 2013 року та закінчився 05 жовтня 2016 року. Однак, позивач звернувся до суду 11 грудня 2017 року, тобто з пропуском встановленого законом трирічного строку позовної давності.

При цьому, суд відхиляє доводи позивача про те, що позивач неодноразово звертався до відповідачів, у тому числі останній раз влітку 2017 року, оскільки жодних доказів цього суду надано не було.

Інших належних та допустимих доказів того, що позовна давність пропущена позивачем з поважних причин, або того, що позовна давність переривалася, матеріали справи не містять, такі докази позивачем суду не надано.

Відповідно до положень ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно вимог ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Крім того, відповідно до вимог ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до положень ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони гуртуються. Міра, до якої суд має виконати обв'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Справа "Серявін та інші проти України" № 4909/04 §58 ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

За таких обставин, враховуючи, що позов подано з порушенням строків позовної давності, поважних причин пропущення позовної давності суду не доведено, то суд вважає, що у задоволенню позову слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 89, 141, 259, 263-265, 268 ЦПК України,-

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення суми авансу відмовити.

На рішення може бути подана апеляційна скарга до Дніпровського апеляційного суду до або через Нікопольський міськрайонний суд Дніпропетровської області протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складений 09.04.2019 року.

Суддя: ОСОБА_7