Справа № 154/3375/17 Головуючий у 1 інстанції: Лященко О.В.
Провадження № 22-ц/802/18/19 Категорія: 54 Доповідач: Карпук А. К.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 січня 2019 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Карпук А.К.

суддів - Бовчалюк З.А., Здрилюк О.І.,

секретар Галицька І.П.

з участю: позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

відповідача ОСОБА_3,

представника відповідача ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 про стягнення заробітної плати, компенсації за невикористану відпустку, середнього заробітку за час вимушеного прогулу, середнього заробітку за час затримки розрахунків, вихідної допомоги та моральної шкоди за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 01 жовтня 2018 року,-

встановив:

Позивач ОСОБА_1 звернулась в суд з даним позовом покликаючись на такі обставини.

10 червня 2017 року вона звернулась до відповідача ОСОБА_3 з приводу працевлаштування і їй було запропоновано посаду продавця квасу.

15 червня 2017 року її допущено до роботи, хоча у наказі від 20.06.2017 року зазначено про прийняття на роботу продавця квасу з 20.06.2017 року.

Без законних підстав її звільнили з роботи з 28.06.2017 року та не провели повного розрахунку, не видали трудової книжки.

21.08.2017 роботодавцем було видано трудову книжку і довідку про доходи за червень 2017 року, тому вважає днем звільнення 21.08.2017 року.

До сум розрахунку, належних їй при звільненні відносить компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки та додаткової відпустки, право на яку вона має як одинока мати, а також вихідну допомогу відповідно до ст.44 КЗпП України.

З урахуванням уточнених позовних вимог просила стягнути з фізичної особи - підприємця ОСОБА_3 в її користь кошти, належні при звільненні працівника в сумі 3 397,95 грн., а саме : 757,95 грн. заробітної плати за фактично відпрацьований час в період з 15 по 19 червня 2017 року; 960,00 грн. заробітної плати за період роботи з 20 по 27 червня 2017 року; 480,00 грн. компенсації за невикористану щорічну відпустку; 1200,00 грн. компенсації за невикористані щорічну додаткову відпустку, а також середній заробіток за час вимушеного прогулу з 30.06. по 21.08.2017 року в сумі 6 080 грн., середній заробіток за весь час затримки розрахунку (станом на 01.03.2018 року ) в сумі 21 280 грн., вихідну допомогу у розмірі тримісячного середнього заробітку, що становить 9600,00 грн. та моральну шкоду у розмірі 3 000,00 грн.

Рішенням Володимир-Волинського міського суду від 01 жовтня 2018 року позов задоволено частково.

Постановлено стягнути з фізичної особи - підприємця ОСОБА_3, ІПННОМЕР_2, АДРЕСА_1 в користь ОСОБА_1, ІПН НОМЕР_1, АДРЕСА_2, 6080 грн. 00 коп. коштів пов'язаних із затримкою видачі трудової книжки при розрахунку, та 500 грн. моральної шкоди, а всього стягнути в її користь 6580 грн.

В задоволенні решти вимог - відмовити.

Стягнути з фізичної особи підприємця ОСОБА_3, ІПННОМЕР_2, АДРЕСА_1 в дохід держави судовий збір у розмірі 1409 грн. 60 коп.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу у якій просить рішення суду у частині відмови у задоволенні позову скасувати та постановити нове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач зазначив, що ОСОБА_1 була прийнята на роботу з 20 червня 2017 року та звільнена з роботи 28.06.2017 року. Суд першої інстанції стягнув 6080 грн. коштів у зв»язку із затримкою видачі трудової книжки та 500 грн. на відшкодування моральної шкоди і з таким рішенням відповідач погодився.

Позивач не подавала роботодавцеві відомостей про те, що вона є одинокою матір'ю. Просила у задоволенні апеляційної скарги відмовити.

Рішення суду в частині стягнення середнього заробітку за час затримки видачі трудової книжки та відшкодування моральної шкоди ніким не оскаржувалось, тому відповідно до положень частини І статті 367 ЦПК України апеляційним судом не переглядається.

Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши письмові докази у справі колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що згідно із наказом від 20.06.2017 №1-К ОСОБА_1 була прийнята на роботу продавця квасу до ФОП ОСОБА_3 з 20.06.2017 p., з оплатою праці відповідно до чинного законодавства, не нижче 3200 грн. посадового окладу у відповідності до виробничих обставин, погодних умов за фактично відпрацьованого часу. Дана обставина підтверджується копією наказу, записом в трудовій книжці, табелем обліку використання робочого часу.

Наказом № К від 30.06.2017 року ОСОБА_1 звільнена з роботи за прогул (а.с.16). ОСОБА_1 не заявляла позовних вимог про скасування наказу про звільнення, поновлення її на роботі.

Відповідно до ст. 24 КЗпП України, при укладенні трудового договору громадянин зобов'язаний подати паспорт або інший документ, що посвідчує особу, трудову книжку, а у випадках, передбачених законодавством, - також документ про освіту (спеціальність, кваліфікацію), про стан здоров'я та інші документи. Працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Забороняється укладення трудового договору з громадянином, якому за медичним висновком запропонована робота протипоказана за станом здоров'я.

Із змісту наказу №1 від 15.06.2017 року вбачається, що з метою подальшого прийняття на роботу у цей день з позивачем ОСОБА_1 проведено навчання, стажування, тобто ознайомлено позивача з порядком виконання трудових обов'язків, що законодавством не заборонено. Разом з тим у цьому наказі не зазначено, що позивач допущена до виконання трудових обов'язків з 15.06.2017 року.

Встановивши, що ОСОБА_1 лише 20 червня 2017 року подала паспорт, трудову книжку, взявши до уваги наказ про прийняття на роботу саме з 20.06.2017 року, суд першої інстанції обґрунтовано відхилив доводи позивача про її перебування у трудових відносинах з підприємцем з 15 червня 2017 року та відмовив у стягненні заробітної плати за період з 15 червня по 19 червня 2017 року.

Згідно з табелем обліку використання робочого часу, відповідач відпрацювала 20, 21, 27 червня - по вісім годин та 22 червня 2017 року - п'ять годин (а.с.84).

За відпрацьований час - 3 дні і 5 годин їй нараховано 580 грн.65 копійок виходячи з окладу 3200 грн., що підтверджується журналом нарахування заробітної плати, які були отримані нею за рахунок денної виручки у розмірі 590 гривень (а.с.17) . У суді апеляційної інстанції позивач пояснила, що одержуючи ці кошти вона припускала, що це заробітна плата. Наведеним спростовуються пояснення позивача про наявність на день звільнення заборгованості по заробітній платі за період з 20 червня по 28 червня 2017 року.

Доводи позивача про те, що у день звільнення їй належала до виплати вихідна допомога, компенсація за невикористані дні щорічної відпустки та соціальної відпустки не ґрунтуються на Законі.

Зокрема, підстави для виплати вихідної допомоги передбачені статтею 44 КЗпП України, яка гласить, що при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку; у разі призову або вступу на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу (пункт 3 статті 36) - у розмірі двох мінімальних заробітних плат; внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку; у разі припинення трудового договору з підстав, зазначених у пункті 5 частини першої статті 41, - у розмірі не менше ніж шестимісячний середній заробіток.

Отже законом не передбачено виплати вихідної допомоги у разі звільнення працівника за порушення трудової дисципліни, а ОСОБА_1 звільнена за прогул.

При звільненні працівника відповідно до статті 83 КЗпП і статті 24 Закону № 504 йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, що мають дітей.

Відповідно до частини першої статті 6 Закону України «Про відпустки» щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору.

Тобто для того, щоб набути право на 1 день відпустки, ОСОБА_1 повинна була перебувати у трудових відносинах не менше 15 днів. Оскільки вона перебувала у трудових відносинах лише 9 днів, пропрацювавши фактично лише 3.5 дні, тривалість відпустки визначається днями ( а не годинами), право на щорічну відпустку вона не набула, тому її вимога про стягнення компенсації за невикористані дні щорічної відпустки безпідставна.

При вирішенні вимоги про компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки апеляційний суд виходить з такого.

Відповідно до частини першої статті 19 Закону України «Про відпустки» (далі-Закону) та ст.182-11 КЗпП одинокій матері (крім інших, зазначених у цій нормі працівників) надається щорічно додаткова оплачувана відпустка тривалістю 10 календарних днів без урахування святкових і неробочих днів.

Для набуття права на таку відпустку працівник зобов'язаний подати роботодавцеві докази про наявність дитини, про те, що такий працівник є одинокою матір'ю та що така мати виховує дитину без участі батька. При цьому слід звернути увагу, що для надання пільг і гарантій, установлених трудовим законодавством щодо відпусток, факт утримання (аліменти) значення не має, бо в пункті 5 частини дванадцятої статті 10 Закону визначено одиноку матір як таку, яка без батька дитину лише виховує.

Положеннями частини 2 статті 24 КЗпП України обов'язок надання «інших документів» при влаштуванні на роботу покладений на працівника.

Згідно з приписами статті 25 КЗпП України при укладенні трудового договору забороняється вимагати від осіб, які поступають на роботу, відомості про їх партійну і національну приналежність, походження, реєстрацію місця проживання чи перебування та документи, подання яких не передбачено законодавством.

Під час розгляду справи встановлено, що позивач при влаштуванні на роботу, а також працюючи, у порушення вимог частини 2 ст. 24 КЗпП України не подавала відповідачеві ні свідоцтва про народження дитини, ні доказів про те, що шлюб між нею і батьком дитини розірваний та що вона виховує дитину без участі батька, а відповідач, як роботодавець, відповідно до положень статті 25 КЗпП України такі документи не вправі вимагати, відтак у роботодавця не було підстав нараховувати компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки при звільненні.

Крім того, навіть після звернення до суду, ОСОБА_1 приєднала до позовної заяви лише свідоцтво про народження, свідоцтво про шлюб, рішення суду про розірвання шлюбу, однак належних і допустимих доказів того, що вона виховує дитину без участі батька, позивач не подала.

Наведені в апеляційній скарзі доводи про недотримання норм 44, 83, 97, 116, 117 КЗпП України, статтей 1, 15, 21 Закону України «Про оплату праці» не знайшли свого підтвердження при розгляді справи апеляційним судом.

При укладенні трудового договору відповідач та позивач не обумовлювали про прийняття на роботу з випробовуванням, тому аргументи позивача про порушення судом статті 26 КЗпП України безпідставні.

Позивач ОСОБА_1 не заявляла позовних вимог про скасування наказу про запровадження робочого дня у святковий день, наказу про звільнення та не просила поновити її на роботі, тому її посилання на порушення судом вимог статті 71, 73, 184 КЗпП України суд відхиляє.

На підставі наведеного апеляційний суд приходить до висновку що суд першої інстанції ухвалив судове рішення в оскарженій частині з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстави для його скасування відсутні.

Керуючись статтями 367,369, 375, 382-384, 389-390 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 01 жовтня 2018 року в даній справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту даної постанови.

Головуючий

Судді: