Постанова

Іменем України

10 січня 2019 року

м. Київ

справа № 337/5264/17-ц

провадження № 61-40505 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач), ГулькаБ. І., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

представники позивача: ОСОБА_5, ОСОБА_6,

відповідач - ОСОБА_7,

представники відповідача: ОСОБА_8, ОСОБА_9,

третя особа - орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Хортицькому району,

представник третьої особи - Алішевська ВікторіяВолодимирівна,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на постанову апеляційного суду Запорізької області від 27 червня 2018 року у складі колегії суддів: Онищенка Е. А., Бєлки В. Ю., Воробйової І. А.,

В С Т А Н О В И В :

У грудні 2017 року ОСОБА_4 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_7, третя особа - орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Хортицькому району, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Позовні вимоги обгрунтовані тим, що йому на праві приватної власності належить квартира АДРЕСА_1. В його квартирі зареєстрована його колишня дружина - ОСОБА_7, шлюбні відносини з якою припинені з квітня 2013 року, а шлюб розірвано в червні 2014 року. Під час шлюбу у подружжя народилась дитина - ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Після припинення шлюбних відносин та розірвання шлюбу ОСОБА_7 продовжувала мешкати у вказаній квартирі, проте з квітня 2015 року, тобто понад один рік, колишня дружина у спірній квартирі без поважних причин не мешкає, її майна в квартирі немає, оплату за житлово-комунальні послуги не здійснює, що є підставою для визнання її такою, що втратила право користування спірною квартирою.

Враховуючи вищевикладене, ОСОБА_4 просив суд визнати ОСОБА_7 такою, що втратила право користування вищевказаною квартирою.

Рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 17 квітня 2018 року у складі судді Мурашової Н. А. позов ОСОБА_4 задоволено.

Визнано ОСОБА_7 такою, що втратила право користування житловим приміщенням у квартирі АДРЕСА_1.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_7 не довела факту наявності перешкод із сторони ОСОБА_4 щодо користування спірною квартирою, зокрема того, що колишній чоловік не впускав її до квартири, замінив замки на вхідних дверях і вона не мала вільного доступу до квартири, а також, що проти неї та дитини вчинювались протиправні дії із застосуванням фізичного та психологічного насильства, і вони вплинули на психологічний стан дитини, покращення якого потребувало саме зміни місця проживання. Не надано доказів того, що ОСОБА_7 не втратила інтерес до спірної квартири, має намір там мешкати, проте з незалежних від неї об'єктивних причин не може користуватися вказаним житловим приміщенням. Тобто, відповідач без поважних причин у спірній квартирі понад один рік не проживає, суд керувався статтею 405 ЦК України.

Постановою апеляційного суду Запорізької області від 27 червня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_7 задоволено.

Рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 17 квітня 2018 року скасовано та ухвалено нове.

У задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Вирішено питання щодо судових витрат.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що позбавляючи ОСОБА_7 конституційного права на житло, суд першої інстанції не навів переконливих доказів та не дав належну правову оцінку встановленим фактам. Зокрема, вчиненням ОСОБА_4 дій щодо вивезення спільного сумісного майна зі спірної квартири до іншого невідомого місця з метою створення незручних умов проживання колишньої дружини разом із малолітньою дитиною, для того, щоб примусити останніх покинути квартиру. Суд першої інстанції проігнорував показання свідків зі сторони ОСОБА_7, які свідчили про наявність з боку ОСОБА_4 перешкод у користуванні спірною квартирою. Також наявність звернень колишньої дружини до правоохоронних органів свідчить про вчинення колишній чоловіком протиправних дій щодо ОСОБА_7 Розгляд вказаних звернень не в порядку КПК України не може слугувати підставою для неврахування таких при розгляді справи.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржуване судове рішення апеляційного суду скасувати й ухвалити нове рішення, яким залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що у заявах до правоохоронних органів колишньої дружини про вчинення ним протиправних дій щодо неї не винесено процесуальних рішень, а, отже, такі не підтверджені під час перевірки компетентними органами, а тому апеляційний суд помилково прийняв їх доказом вчинення ним протиправних дій. Крім того, зазначив, що ОСОБА_7 не є власником або співвласником спірної квартири, не є членом його родини та не пов'язана спільним проживанням та веденням спільного господарства з ним, а тому є неважливим, який час його колишня дружина була відсутня у квартирі та з яких причин, оскільки вона немає ніякого відношення до спірної квартири та до нього, окрім реєстрації її місця проживання, що носить формальний характер.

У серпні 2018 року ОСОБА_7 подала відзив на касаційну скаргу, вказуючи на те, що в січні 2015 року вона із малолітньою дитиною вимушені були залишити спірну квартиру, оскільки протягом 2014 року і по січень 2015 року колишній чоловік створював неможливі умови проживання для неї та дитини. Вказане виражалось у тому, що ОСОБА_4 наносив їй побої, постійно ініціював сварки, створював аморальну атмосферу. Згодом колишній чоловік почав приводити різних жінок до квартири, неодноразово здавав квартиру в оренду невідомим особам під час проживання її із дитиною у вказаній квартирі. Вказує, що вчинення протиправних дій проти неї колишнім чоловіком підтверджується її зверненням до правоохоронних органів. Крім того, під час судового розгляду свідки, які були викликані за клопотанням ОСОБА_4, вказували, що тривалий час у квартирі проживали квартиранти, яких заселив її колишній чоловік, та що у колишнього подружжя відбувались сварки. Зазначає, що твердження позивача про те, що вона з власної ініціативи та добровільно тривалий час не користується спірною квартирою є хибним, оскільки непроживання її у квартирі є наслідком протиправних дій саме ОСОБА_4, у зв'язку із знущанням над нею та створення аморальної атмосфери для психологічного розвитку дитини. Звертає увагу на те, що за згодою обох сторін місце проживання спільної малолітньої дитини визначено разом із нею, а тому позбавлення в судовому порядку її правом користування спірною квартирою призведе до позбавлення права користування квартирою їх спільної неповнолітньої дитини.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення ухвалено судом з додержанням норм процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Відповідно до частини другої статті 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Аналіз наведеної норми права дає підстави для висновку, що для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, необхідна наявність одночасно двох умов, зокрема, відсутність члена сім'ї без поважних причин понад один рік, а також відсутність поважних причин непроживання за адресою такого житлового приміщення.

У статті 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла, інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позову, апеляційний суд виходив із того, що непроживання ОСОБА_7 разом із спільною неповнолітньою дитиною у спірній квартирі зумовлено, зокрема, вчиненням зі сторони колишнього чоловіка дій щодо створенням незручних умов проживання для неї та дитини, вчиненням сварок та скандалів, наслідком яких були звернення останньої до правоохоронних органів, та спроби здачі спірної квартири іншим людям під час проживання у ній колишньої дружини разом із їх спільною дитиною. Зазначені дії створюють неприйнятну атмосферу для дитини та впливають на її психологічний розвиток, що стало підставою для залишення ОСОБА_7 разом із дитиною спірної квартири.

Не можуть бути прийняті доводи касаційної скарги про те, що ОСОБА_7 не є власником або співвласником спірної квартири, неважливо який час вона була відсутня у квартирі та з яких причин, оскільки вона немає ніякого відношення до спірної квартири та до нього, вони є необгрунтованими, тому що члени сім'ї власника житлового приміщення не мають права власності на житло, в якому вини проживають, що суттєво відрізняє їхній правовий статус від правового статусу власника такого приміщення, унеможливлюючи, зокрема, право розпорядження цим майном. Разом із тим їм належить право використовувати приміщення для проживання, яке є сервітутним правом, тобто правом користування чужим майном (частина перша статті 405 ЦК України).

Таким чином, відсутність ОСОБА_7 разом із малолітньою дитиною у спірній квартирі зумовлена саме протиправними діями позивача, що підтверджуються наявними у матеріалах справи доказами та показаннями свідків, які були допитані у суді першої інстанції за клопотанням сторін та яким апеляційний суд дав належну правову оцінку.

Інші доводи касаційної скарги фактично зводяться до переоцінки наявних у справі доказів та встановлених на їх підставі обставин справи, що відповідно до статті 400 ЦПК України не належить до компетенції суду касаційної інстанції.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Постанову апеляційного суду Запорізької області від 27 червня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Д. Д. Луспеник

Б. І.Гулько

Ю. В.Черняк