КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/2899/2019
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 березня 2019 року м. Київ

Справа № 761/28316/17

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді-доповідача Ящук Т.І.,

суддів Немировської О.В., Чобіток А.О.,

за участю секретаря судового засідання Пітенко І.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 19 вересня 2018 року, постановлене у складі суддіПіхур О.В.,

у справі за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та гарантія», третя особа - ОСОБА_3 про визнання недійсним договору про відступлення прав вимоги,

встановив:

У серпні 2017 року ОСОБА_2 звернулася до суду з даним позовом до ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та гарантія», третя особа: ОСОБА_3 про визнання недійсним договору про відступлення прав вимоги.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 26.08.2008 року між ОСОБА_4 та ЗАТ «ОТП Банк» було укладено кредитний договір №ML-002/159/2008, в забезпечення виконання ОСОБА_4 своїх зобов'язань між ОСОБА_2 та банком було укладено договір поруки №SR-002/159/2008 від 26.08.2008 року. Із повістки до Дарницького районного суду м. Києва, яку позивач отримала в липні 2017 року, вона дізналася, що 19.05.2017 року між банком та ТОВ «ФК Довіра та гарантія» було укладено договір відступлення прав вимоги №19/05/17, за яким новим кредитором за кредитним договором та договором поруки стало ТОВ «ФК «Довіра та гарантія».

25 травня 2017 року між ТОВ «ФК Довіра та гарантія» та ОСОБА_3 було укладено договір відступлення прав вимоги №25-05, за яким новим кредитором за кредитним договором та договором поруки став ОСОБА_3

Позивач вважає укладений 25.05.2017 року договір відступлення прав вимоги № 25-05 протиправним, незаконним, таким, що укладений з порушенням норм чинного законодавства, оскільки умови даного договору мають ознаки договору факторингу, тоді як за договором факторингу фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати фінансові операції, а не фізична особа.

Також позивача не було належним чином повідомлено про договори відступлення прав вимоги. Тому просила визнати недійсним договір відступлення прав вимоги (факторингу) № 25-05 від 25.05.2017 року, який укладено між ТОВ ФК «Довіра та Гарантія» та ОСОБА_3, з підстав, передбачених ст.ст. 203, 215, 1077-1079 ЦК України.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 19 вересня 2018 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, позивач ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити. Вважає, що вказане рішення прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, є незаконним та необґрунтованим, суд неповно встановив обставини, які мають значення для справи, неправильно дослідив докази, які містяться в матеріалах справи.

Позивач вважає, що суд першої інстанції не надав належної правової оцінки тим обставинам, що між відповідачем і третьою особою укладений договір факторингу, а відповідно до вимог законодавства фактором не може бути фізична особа, тобто суд не звернув уваги на положення ч. 3 ст. 1079 ЦК України.

Суд першої інстанції, відмовляючи в позові, обґрунтовував свої висновки тим, що позивач не довів того, що відступлення права вимоги є таким, що порушує публічний порядок. Проте, суд не звернув уваги на те, що з цих підстав позивач позов не заявляв, підстави для звернення позивача з даним позовом були інші - ст. 215 ЦК України.

Тому позивач вважає, що суд безпідставно не взяв до уваги те, що між відповідачем та третьою особою укладений договір відступлення права вимоги, який за своєю правовою природою є договором факторингу; на дату укладання договору факторингу законодавством визначені обмеження, які полягали в тому, що відступлення права вимоги можливе лише відносно заборгованості юридичних осіб; законодавством визначено, що фактором може бути лише фізична особа - підприємець або юридична особа, котра має відповідну ліцензію. У ОСОБА_3 відсутня така ліцензія, тому він не може бути фактором та стороною по договору; судом першої інстанції безпідставно відмовлено позивачу у задоволенні поданих під час підготовчого судового засідання клопотань, мотиви відмови оскаржуване рішення суду не містить.

У відзиві на апеляційну скаргу третя особа ОСОБА_3 вважав апеляційну скаргу ОСОБА_2 необґрунтованою, безпідставною і такою, що не підлягає задоволенню. Вказував, що за змістом ст. 1077 ЦК України договір факторингу спрямований на фінансування однією стороною іншої сторони шляхом передачі в її розпорядження певної суми грошових коштів. Зазначена послуга за договором факторингу надається фактором клієнту за плату, розмір якої визначається договором. При цьому сама грошова вимога, передана клієнтом фактору, не може розглядатись як плата за надану останнім фінансову послугу.

Отже оспорюваний договір № 25-05 не є договором факторингу, оскільки за вказаним договором жодна із сторін не передає грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату, тому відсутні підстави вважати, що метою укладення спірного договору відступлення права вимоги є отримання новим кредитором прибутку у вигляді відповідної плати первісного кредитора.

Вказував на те, що договором № 25-05 про відступлення права вимоги від 25.05.2017 року, що укладений між ТОВ ФК «Довіра та гарантія» та ОСОБА_3, передбачено, що первісний кредитор не отримує за вказаним договором жодних послуг, а новий кредитор не отримує жодної плати, пов'язаної з наданням будь-яких послуг за договором та не здійснює фінансування на користь первісного кредитора під вказане відступлення.

З огляду на викладене, вважає, що судом першої інстанції правильно встановлено, що спірний договір № 25-05 від 25 травня 2017 року є договором купівлі-продажу (відступлення) права вимоги, а не договором факторингу.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача ТОВ ФК «Довіра та гарантія» також просив залишити апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення з вищенаведених підстав, а оскаржуване рішення суду першої інстанції - без змін.

В судове засідання позивач ОСОБА_2 не з'явилась, 13 березня 2019 року подала клопотання про розгляд справи за відсутності позивача та її представників, в якому також просила задовольнити апеляційну скаргу.

Представники відповідача ОСОБА_5, ОСОБА_6 просили апеляційну скаргу відхилити, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників відповідача, з'ясувавши обставини справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач ОСОБА_2 обґрунтовувала свої вимоги тим, що як вбачається зі змісту укладеного договору про відступлення права вимоги №25-05 від 25.05.2017 року, умови вказаного договору мають ознаки договору факторингу. Разом з тим, на момент укладення оспорюваного договору про відступлення прав вимоги між ТОВ ФК «Довіра та гарантія» та ОСОБА_3 існували обмеження щодо укладення договорів факторингу, встановлені п.1 Положення про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг, затвердженого Розпорядженням Держфінпослуг № 231 від 03 квітня 2009 року, в частині набуття фактором відступленого права грошової вимоги за договорами факторингу до боржників-фізичних осіб.

Відповідно до положень ст. 1079 ЦК України клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб'єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції.

Розпорядженням Нацкомфінпослуг від 06.02.2014 року № 352 «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг та внесення змін до розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 03 квітня 2009 року № 231» фінансову послугу факторингу визначено сукупністю таких операцій з фінансовими активами ( крім цінних паперів та похідних цінних паперів) як: фінансування клієнтів - суб'єктів господарювання, які уклали договір, з якого випливає право грошової вимоги; набуття відступленого права грошової вимоги, в тому числі права вимоги, яке виникне в майбутньому, до боржників за договором, на якому базується таке відступлення; отримання плати за користування грошовими коштами, наданими в розпорядження клієнта, у тому числі шляхом дисконтування суми боргу, розподілу відсотків, винагороди, якщо інший спосіб оплати не передбачено договором, на якому базується відступлення.

З огляду на викладені норми та положення ст. 5, 23 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» позивач вважає, що договір відступлення прав вимоги № 25-05 від 25.05.2015 року, який укладено між ТОВ ФК «Довіра та гарантія» та ОСОБА_3, не відповідає приписам чинного законодавства, оскільки боржником за угодою про відступлення права грошової вимоги є фізична особа, а новим кредитором є фізична особа, що є порушенням чинного законодавства. Правовими підставами визнання недійсним вказаного договору позивач визначила ч. 1 ст. 203 ЦК України та ст. 215 ЦК України.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, суд першої інстанції виходив з того, що судом не встановлено підстав недійсності правочину, укладеного сторонами під час його вчинення. Також позивач не довів, що договір відступлення прав вимоги від 25.05.2017 року є таким, що порушує публічний порядок, тобто був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним ( ст. 228 ЦК України).

Посилання ж позивача на те, що при укладанні оспорюваних договорів було порушено п.1 Положення Держфінпослуг № 231 від 03.04.2009 року, яке на момент укладення договору було чинним, суд першої інстанції вважав безпідставними, оскільки Розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України № 231 від 03 квітня 2009 року «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг», на недотримання якого посилався позивач, як на підставу недійсності договорів факторингу, прийнято у відповідності з пунктом 6 частини першої статті 28 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», за яким Державна комісія з регулювання ринків фінансових послуг України дає висновки про віднесення операцій до того чи іншого виду фінансових послуг. Зазначене розпорядження не встановлює вимог, які мали бути додержані сторонами спірного договору при його вчиненні.

Крім того, пункт 1 Розпорядження № 231 виключено на підставі розпорядження Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг від 06 лютого 2014 року № 352.

Відступлення права вимоги за своєю суттю означає договірну передачу зобов'язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором.

Натомість договір факторингу має на меті фінансування однієї сторони договору іншою стороною шляхом надання їй визначеної суми грошових коштів. Ця послуга згідно з договором факторингу надається фактором клієнту за плату, розмір якої визначається договором. При цьому право грошової вимоги, передане фактору, не є платою за надану останнім фінансову послугу. Дана позиція підтверджується Постановою Верховного Суду України від 06.07.2015 року по справі №6-301цс15 .

Таким чином, відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем під час укладення оспорюваного договору було дотримано вимог цивільного законодавства щодо змісту та форми вчиненого правочину, воля сторін договору була спрямована на реальне настання правових наслідків, що обумовлені договором, а доводи позивача про визнання оспорюваного правочину недійсним не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи, тому суд дійшов до висновку, що в задоволенні позовних вимог необхідно відмовити в повному обсязі.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх законними і обґрунтованими.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 26 серпня 2008 року між ОСОБА_4 та ЗАТ «ОТП Банк» було укладено кредитний договір №ML-002/159/2008. В забезпечення виконання ОСОБА_4 зобов'язань за кредитним договором між ОСОБА_2 та банком було укладено договір поруки №SR-002/159/2008 від 26 серпня 2008 року.

19 травня 2017 року між ПАТ «ОТП Банк» та ТОВ «ФК Довіра та гарантія» було укладено договір відступлення прав вимоги №19/05/17, за яким первісний кредитор передає у повному обсязі, а новий кредитор приймає на себе у повному обсязі право вимоги, що належить первісному кредитору за кредитними договорами, перелік яких міститься в Реєстрі боржників, наведеному у додатку 1 до цього договору, в тому числі за кредитним договором №ML-002/159/2008 від 26.08.2008 року та договором поруки №SR-002/159/2008 від 26.08.2008 року (а.с. 17-26).

25 травня 2017 року між ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» та ОСОБА_3 було укладено договір відступлення прав вимоги №25-05, згідно якого новим кредитором за кредитним договором №ML-002/159/2008 від 26.08.2008 року та договором поруки №SR-002/159/2008 від 26.08.2008 року став ОСОБА_3 (а.с. 27-34).

ПАТ «ОТП Банк» повідомило позивача про те, що передало ТОВ «ФК Довіра та гарантія» права щодо кредитного договору №ML-002/159/2008 від 26.08.2008 року та договору поруки №SR-002/159/2008 від 26.08.2008 року, що підтверджується листом №7373-3-1/1955 від 25.05.2017 року (а.с. 15).

Згідно з листом від 31 травня 2017 року, ОСОБА_3 повідомив позивача про те, що ТОВ «ФК Довіра та гарантія» передало йому права вимоги щодо кредитного договору №ML-002/159/2008 від 26.08.2008 року та договору поруки №SR-002/159/2008 від 26.08.2008 року, (а.с. 16).

Згідно зі статтею 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх умов договору (частина перша статті 638 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Зазначені положення узгоджуються з нормами частини першої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України, відповідно до яких підставою недійсності правочинів є суперечність їх актам цивільного законодавства.

Відповідно до частини першої статті 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

За змістом статті 1079 ЦК України сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб'єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції.

Відмежування вказаного договору від інших подібних договорів, зокрема договору відступлення права вимоги (цесії), визначає необхідність застосування спеціальних вимог законодавства, у тому числі відносно осіб, які можуть виступати фактором.

Разом з тим розділ І книги п'ятої ЦК України регулює загальні положення про зобов'язання, зокрема положення щодо сторін у зобов'язанні.

Так, відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Законодавством також передбачені порядок та підстави заміни сторони (боржника чи кредитора) у зобов'язанні.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

У частині першій статті 516 ЦК України зазначено, що заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

За загальним правилом наявність згоди боржника на заміну кредитора в зобов'язанні не вимагається, якщо інше не встановлено договором або законом.

До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (частина перша статті 514 ЦК України).

Відступлення права вимоги за суттю означає договірну передачу зобов'язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором.

Натомість договір факторингу має на меті фінансування однієї сторони договору іншою стороною шляхом надання їй визначеної суми грошових коштів. Ця послуга згідно з договором факторингу надається фактором клієнту за плату, розмір якої визначається договором. При цьому право грошової вимоги, передане фактору, не є платою за надану останнім фінансову послугу.

Згідно зі статтею 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно з висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 11 вересня 2018 року у справі № 909/968/16 (провадження № 12-97гс18), договір факторингу є правочином, який характеризується тим, що: а) йому притаманний специфічний суб'єктний склад (клієнт - фізична чи юридична особа, яка є суб'єктом підприємницької діяльності, фактор - банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати фінансові, в тому числі факторингові операції, та боржник - набувач послуг чи товарів за первинним договором); б) його предметом може бути лише право грошової вимоги (такої, строк платежу за якою настав, а також майбутньої грошової вимоги); в) метою укладення такого договору є отримання клієнтом фінансування (коштів) за рахунок відступлення права вимоги до боржника; г) за таким договором відступлення права вимоги може відбуватися виключно за плату; д) його ціна визначається розміром винагороди фактора за надання клієнтові відповідної послуги, і цей розмір може встановлюватись у твердій сумі; у формі відсотків від вартості вимоги, що відступається; у вигляді різниці між номінальною вартістю вимоги, зазначеної у договорі, та її ринковою (дійсною) вартістю тощо; е) вимоги до форми такого договору визначені у статті 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг».

Правочин, якому не притаманні перелічені ознаки, є не договором факторингу, а правочином з відступлення права вимоги. Порушення вимог до форми, змісту, суб'єктного складу договору факторингу відповідно до статті 203 ЦК України зумовлює його недійсність.

У вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду зазначила, що у Цивільному кодексі України, як вбачається зі змісту його статей 512, 1077, проведено розмежування правочинів, предметом яких є відступлення права вимоги, а саме: правочини з відступлення права вимоги (цесія) та договори факторингу.

З аналізу статей 512-518 Цивільного кодексу України можна зробити такий висновок щодо суб'єктного складу правочинів з відступлення права вимоги: відповідно до статті 2 цього Кодексу учасниками цесії можуть бути будь-яка фізична або юридична особа.

Разом з тим, із частини першої статті 1077 Цивільного кодексу України, статті 350 Господарського кодексу України та частини п'ятої статті 5 Закону України «Про банки і банківську діяльність» вбачається, що суб'єктний склад у договорі факторингу має три сторони: клієнта, яким може бути фізична чи юридична особа, яка є суб'єктом підприємницької діяльності (частина друга статті 1079 Цивільного кодексу України), фактора, яким може бути банк або інша банківська установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції (частина третя статті 1079 Цивільного кодексу України) та боржник, тобто набувач послуг чи товарів за первинним договором.

У статті 350 Господарського кодексу України зазначено, що фактором може бути лише банк, разом з тим, у пункті 1 частини 1 статті 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», норми якого є спеціальними, вказано, що фінансовими установами є банки, кредитні спілки, ломбарди, лізингові компанії, довірчі товариства, страхові компанії, установи накопичувального пенсійного забезпечення, інвестиційні фонди й компанії та інші юридичні особи, виключним видом діяльності яких є надання фінансових послуг, а у випадках, прямо передбачених законом, - інших послуг (операцій), пов'язаних із наданням фінансових послуг. У частинах першій, другій статті 7 Закону зазначено, що юридична особа, яка має намір надавати фінансові послуги, зобов'язана звернутися до відповідного органу державного регулювання ринків фінансових послуг протягом тридцяти календарних днів з дати державної реєстрації для включення її до державного реєстру фінансових установ.

У разі якщо відповідно до закону надання певних фінансових послуг потребує ліцензування, фінансова установа має право на здійснення таких послуг лише після отримання відповідних ліцензій. Отже, фактор для надання фінансової послуги повинен бути включеним до Державного реєстру фінансових установ.

Щодо розмежування за предметом договору, то під час цесії може бути відступлене право як грошової, так і не грошової (роботи, товари, послуги) вимоги. Цивільний кодекс України передбачає лише перелік зобов'язань, у яких заміна кредитора не допускається (статті 515 Цивільного кодексу України). Предметом договору факторингу може бути лише право грошової вимоги (як такої, строк платежу за якою настав, так і майбутньої грошової вимоги (стаття 1078 Цивільного кодексу України).

Згідно з пунктом 5 частини першої статті 1 Закону фінансова послуга - це операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів. За змістом пункту 11 частини першої статті 4 Закону факторинг є фінансовою послугою.

Метою укладення договору відступлення права вимоги є безпосередньо передання такого права. Метою договору факторингу є отримання клієнтом фінансування (коштів) за рахунок відступлення права вимоги до боржника.

При цесії право вимоги може бути передано як за плату, так і безоплатно. За договором факторингу відступлення права вимоги може відбуватися виключно за плату.

Ціна договору факторингу визначається розміром винагороди фактора за надання клієнтові відповідної послуги. Розмір винагороди фактора може встановлюватись по-різному, наприклад, у твердій сумі; у формі відсотків від вартості вимоги, що відступається; у вигляді різниці між номінальною вартістю вимоги, зазначеної у договорі, та її ринковою (дійсною) вартістю.

Якщо право вимоги відступається «за номінальною вартістю» без стягнення фактором додаткової плати, то в цьому випадку відносини факторингу відсутні, а відносини сторін регулюються загальними положеннями про купівлю-продаж з урахуванням норм стосовно заміни кредитора у зобов'язанні (частина третя статті 656 Цивільного кодексу України). (пункти 50-62 постанови Великої Палати Верховного Суду у справі № 909/968/16).

Як вбачається з пункту 1.1 договору № 25-05, укладеного між ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» ( далі - Цедент) та ОСОБА_3 ( далі - Цесіонарій) на умовах, визначених цим договором, цедент передає, а цесіонарій приймає права вимоги за кредитним договором № МL-002/159/2008 ( з усіма додатковими угодами та додатками до нього), укладений між ПАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_4, кредитором за яким є цедент на підставі договору про відступлення права вимоги № 19/05/17 від 19 травня 2017 року, в межах суми боргу за кредитним договором у розмірі 2 683 617, 17 грн., станом на дату набуття цедентом права вимоги.

Згідно з п.1.2 договору, відступлення права вимоги за договором, вказаним в п.1.1. цього договору, розповсюджуються в повному обсязі та на умовах, які існують на момент відступлення права вимоги, а саме: повернення заборгованості за кредитом в розмірі 1 876 924,73 грн.; повернення заборгованості за процентами в розмірі 806 964,44 грн.

Пунктом 2.1. договору визначено, що права вимоги за договором, вказаним в п.1.1. цього договору, вважаються переданими з моменту сплати цесіонарієм цеденту суми, визначеної в п.2.2. цього договору. Пунктом 2.2. договору передбачено, що вартість права вимоги, що відступається, становить 500 000 грн., без ПДВ.

З викладеного вбачається, що за спірним договором передбачено передачу права вимоги до боржника ОСОБА_4 від ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» до фізичної особи ОСОБА_3 за умови оплати цесіонарієм суми в розмірі 500 000 грн., яка є в декілька разів меншою від суми заборгованості боржника ОСОБА_4, право грошової вимоги на яку передається ОСОБА_3

Таким чином з умов договору вбачається, що новий кредитор не отримує жодної плати, пов'язаної із наданням будь-яких послуг за договором, та не здійснює фінансування на користь первісного кредитора під вказане відступлення.

Отже, у правовідносинах зазначених сторін відсутні елементи договору факторингу, оскільки не встановлено факту фінансування фінансовою установою фізичної особи (клієнта) під відступлення права грошової вимоги, а навпаки, договором передбачено набуття права вимоги фізичною особою на підставі компенсації частини отриманого від права вимоги.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що право вимоги за кредитним договором перейшло від відповідача ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» до третьої особи ОСОБА_3 на підставі договору відступлення права вимоги (цесії), а тому доводи апеляційної скарги позивача щодо укладення між цими сторонами договору факторингу та щодо наявності підстав для визнання такого договору факторингу недійсним - є безпідставними.

За таких обставин, висновки суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог є правильними.

Доводи апеляційної скарги позивача про те, що суд неправильно визначив підстави позову, адже позивач не посилалась на положення ст. 228 ЦК України ( правові наслідки вчинення правочину, який порушує публічний порядок, вчинений з метою, що суперечить інтересам держави і суспільства), колегія суддів не приймає до уваги як підставу для скасування законного і обґрунтованого рішення, оскільки, як вбачається за змісту позовної заяви, позивач вказувала, що оспорюваний договір відступлення права вимоги № 25-05 укладений з недодержанням в момент вчинення правочину стороною ( сторонами) вимог, які встановлені частиною першою статті 203 ЦК України, відповідно до якої зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Таким чином, перевіряючи заявлені позивачем підстави недійсності оспорюваного правочину, суд першої інстанції обґрунтовано надав оцінку відповідності вказаного договору вимогам чинного цивільного законодавства, а також зазначив про недоведеність позовних вимог щодо суперечності змісту правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Доводи апеляційної скарги позивача щодо неприйняття в підготовчому судовому засіданні її заяви про зміну предмету позову від 04.06.2018 року на правильність висновків суду першої інстанції не впливають та не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного рішення.

Враховуючи предмет та підстави даного позову, колегія суддів також вважає безпідставними доводи апеляційної скарги щодо необґрунтованості відмови судом першої інстанції у задоволенні клопотання позивача про витребування доказів - реєстраційної справи на квартиру АДРЕСА_1, оскільки предметом даного позову не є договір про відступлення права вимоги № 1545, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Семеновою Г.В. 29 травня 2017 року.

Таким чином, доводи апеляційної скарги позивача щодо порушення судом норм матеріального та процесуального права не можуть бути прийняті судом апеляційної інстанції в якості підстав для скасування оскаржуваного рішення, оскільки висновків суду не спростовують та на їх правильність не впливають.

За правилами ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 374, 375, 381-383 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2- залишити без задоволення.

Шевченківського районного суду м. Києва від 19 вересня 2018 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 05 квітня 2019 року.

Суддя - доповідач: Ящук Т.І.

Судді: Немировська О.В.

Чобіток А.О.