Справа № 219/8802/18
Провадження № 2/219/268/2019
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 квітня 2019 р. Артемівський міськрайонний суд Донецької області у складі:

головуючого судді Радченко Л.А.,

за участю секретаря Дубаніної О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Бахмута цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення заборгованості по заробітній платі, грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку та одноразової грошової допомоги, середнього заробітку за час затримки розрахунку,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_2 звернулася до суду з позовною заявою до Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсації за невикористану відпустку, одноразової грошової вихідної допомоги у розмірі одного середньомісячного заробітку, середнього заробітку за час затримки розрахунку, яка мотивована тим, що позивач 08.07.2016 року була прийнятий, відповідно до наказу № 1/ОС від 07.07.2016 року на посаду інженера 1 категорії в групу технічної документації Дорожньої лабораторії автоматики, телемеханіки та звязку виробничого підрозділу «Донецька дистанція звязку» структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця».17.07.2017 року позивач була звільнена на підставі ст. 40 ч 1 КЗпП України, у звязку зі скороченням штату, відповідно наказу № 9106/ДН-ОС від 10.07.2017 року. На день її звільнення була нарахована заробітна плата, але не виплачено заборгованість по заробітній платі за період за березень 2017 року по 17.07.2017 року, грошову компенсацію за не використану щорічну відпустку та одноразову грошову вихідну допомогу розмірі одного середньомісячного заробітку, на підставі ст. 44 КЗпП України у розмірі 16129,26 грн., та середній заробіток за час затримки розрахунку. Просить стягнути з відповідача на його користь заборгованість по заробітній платі, грошову компенсацію за не використану щорічну відпустку, одноразової грошової вихідної допомоги у розмірі одного середньомісячного заробітку у розмірі 16129,26 грн.; середній заробіток за період затримки з 18.07.2017 року по 06.08.2018 року у розмірі 61688,55 грн. та донарахувати по день фактичного розрахунку.

13 вересня 2018 року на адресу суду від представника відповідача ОСОБА_3 надійшов відзив на позовну заяву за вих. № 2022/675 від 11.09.2018 року (а.с. 39-41), в якому зазначив, що у зв'язку з відсутністю організаційних та технічних умов для здійснення господарської діяльності структурного підрозділу «Донецька дирекція залізних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Укрзалізниця» та виробничих підрозділів підпорядкованих дирекції , викликаних припиненням переміщення вантажу через лінію зіткнення у межах Донецької та Луганської області шляхами залізничного та автомобільного сполучення, відповідно Рішення ради національної безпеки і оборони України від 13.04.2014 року «Про невідкладні заходи щодо боротьби з терористичною загрозою і збереження територіальної цілісності України», введеного в дію 405/2014 року, нарахування заробітної плати працівникам було припинено. Наслідком вище вказаного рішення є відсутність зв'язку з виробничими підрозділами структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень, регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Укрзалізниця», а також не передача з непідконтрольної території первинних документів, які необхідні для ведення бухгалтерського обліку, внаслідок чого здійснити нарахування заробітної плати стало не можливим. В зв'язку з відсутністю первинної бухгалтерської документації на підконтрольній Україні території, не має можливості підтвердити заборгованість по заробітній платі. Також згідно науково-правовим висновком Торгово-промислової палати України за 2018 року №126/2/21-10.2 про наявність форс-мажорних обставин, які свідчать про відсутність вини підприємства у невиконанні трудового законодавства та унеможливлюють своєчасну виплату заробітної плати. Крім того зазначає, що надані позивачем до позовної заяви розрахунки заборгованості не містять ні підпису уповноваженої особи, ні печатки, тому є неналежним доказом. Просить суд відмовити в задоволені позовних вимог.

17 вересня 2018 року на адресу суду від позивача надійшла відповідь на відзив (а.с. 51-54), у якій вона зазначає, що відповідач, посилаючись у відзиві на позовну заяву на висновки торгово-промислової палати України № 126/2/21-10.2 від 16.01.2018 року та відсутність первинної документації, фактично визнає факт невиплати заробітної плати за період після 20.03.2017 року. При цьому, наявність форс-мажорних обставин на території Донецької області, які розпочались у 2014 році, не заважили відповідачу продовжити з відповідачем трудові відносини. В свою чергу, посилання відповідача на неможливість нарахування заробітної плати, починаючи з 20.03.2017 року, через відсутність первинної документації на підконтрольній Україні території та відсутність організаційних та технологічних умов для здійснення господарської діяльності, спростовуються даними, наведеними в індивідуальній відомості про застраховану особу, виданій Пенсійний Фондом України, в якій сума заробітку для нарахування пенсії за березень 2017 року складає повний місяць, що дає підстави вважати про те, що відповідач мав всі первинні документи і після 20.03.2017 року. При цьому, частину нарахованої заробітної плати за березень 2017 року ОСОБА_1 отримала 21.09.2017 року у касі дирекції у місті Лиман, у звязку з чим вважає, що організаційні умови для отримання виплат мали місце. При цьому, нею в якості підтвердження обсягів нарахованої заробітної плати за період з березня 2017 року по липень 2017 року подані відповідні розрахунки по заробітній платі, які їй надали у бухгалтерії підприємства та які відповідають вимогам статті 110 КЗпП України. Також вважає безпідставними посилання відповідача на висновок Торгово-промислової палати України від 16.01.2018 року, оскільки Торгово-промислова палата є недержавною, самоврядною організацією, яка не може припинити чи відмінити дію законів України, при цьому, наданий відповідачем науково-правовий висновок , що викладений на бланку Торгово-промислової палати України, не є сертифікатом (висновком) у розумінні статті 141 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні», статті 10 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» та пункту 3.3 Регламенту засвідчення Торгово-промисловою палатою України та регіональними торгово-промисловими палатами форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), затвердженого рішенням Президії ТПП України 18.12.2014 року.

У судове засідання позивач не зявилася, про час розгляду справи була повідомлена належним чином відповідно до ст.ст.128,129 ЦПК України, надала суду заяву, в якій підтримала позовні вимоги та просить справу розглянути у її відсутність, тому, суд вважає можливим розглянути справу у відсутність позивача.

Представник відповідача в судове засідання не з'явився, був належним чином повідомлений про час розгляду справи, відповідно до ст.ст.128,129 ЦПК України, заяв про відкладення розгляду справи не надійшло, тому, суд ухвалив про розгляд справи у відсутність сторони відповідача.

Суд, дослідивши матеріали справи, законодавство, що регулює спірні правовідносини, приходить до переконання, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до частини 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Основним Законом України статтею 43 Конституції передбачено право кожної людини на труд, що включає можливість заробляти собі на життя працею. Зазначеному праву людини, яка належним чином виконує свої трудові обовязки, в рівній мірі кореспондується обовязок працедавця своєчасно та належним чином оплачувати труд працівника і своєчасно виплачувати йому заробітну плату.

Відповідно до ст. 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Згідно ст. 22 цього Закону суб'єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами.

Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) (справа «Суханов та Ільченко проти України» заяви № 68385/10 та 71378/10, справа «ОСОБА_4 Ганс-Адам II проти Німеччини», заява N9 42527/98 тощо) «майно» може являти собою «існуюче майно» або засоби, включаючи «право вимоги» відповідно до якого заявник може стверджувати, що він має принаймні «законне сподівання»/«правомірне очікування» (legitimateexpectation) стосовно ефективного здійснення права власності.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 з 08.07.2016 року перебувала у трудових правовідносинах з відповідачем та 17.07.2017 року була звільнена у звязку зі скороченням штату на підставі п.1 ст. 40 КЗпП України, і що відповідачем не оспорюється.

Частино 1 ст.94 КЗпП України передбачено, заробітна плата-це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Відповідно до ст. 47 КЗпП України роботодавець зобов'язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Відповідно до ст. ст. 115, 116 Кодексу Законів про працю України заробітна плата повинна сплачуватись двічі на місяць. При звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства , провадиться в день звільнення.

Отже, законом передбачено, що при звільненні працівник одержує від підприємства, установи, організації всі суми, зокрема й заробітну плату, одержати яку він має право з урахуванням встановленого належним чином розміру заробітної плати.

Згідно з правовим висновком, який викладено у постанові судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 18 січня 2017 року у справі № 6-2912цс16, всі суми (заробітна плата, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов'язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать.

Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24.12.99 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов'язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов'язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

При визначені розміру заборгованості по заробітній платі, суд бере до уваги надані позивачем розрахунки заробітної плати ( табулеграми) , відповідно до яких нарахований розмір заробітної плати, який підлягає до виплати, складає: за квітень 2017 року 3145,65 грн.; за травень 2017 року 1281,81 грн.; за червень 2017 року 320,46 грн.; за липень 2017 року 9473,87 грн., яка складається з заробітної плати, грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку 17 дні, та одноразової грошової вихідної допомоги у розмірі одного середньомісячного заробітку згідно ст. 44 КЗпП України, згідно наказу про звільнення, а всього складає 14221,79 грн.

Відповідно до Індивідуальних відомостей про застраховану особу Пенсійного фонду України ( форма ОК-5) ОСОБА_1 за період з квітня 2017р. по липень 2017р. дані про нарахування позивачеві заробітної плати відсутні .

Відповідно до виписки АТ КБ « Приватбанк» по надходженням по картці /рахунку 026606 ОСОБА_1 за період з 01.01.2017р. по 26.07.2018р. зарахування грошових коштів по заробітній платі з квітня 2017 р. відсутні .

Зазначене відповідачем не спростовано.

При цьому, суд відхиляє посилання відповідача на відсутність первинної документації, як на підставу для відмови у нарахуванні та виплати позивачу заробітної плати, оскільки, обов,язок здійснювати нарахування та виплату заробітної плати, інших виплат, належних працівникові, а так само вести бухгалтерський , податковий облік, тощо, покладено на працедавця, а не на працівника.

Відповідно до ст.ст.74, 79 КЗпП України, громадянам, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи, надаються щорічні (основна та додаткова) відпустки із збереженням на їх період місця роботи (посади) і заробітної плати.

Положеннями ч. 1 ст. 83 КЗпП України передбачено обов'язок роботодавця у разі звільнення працівника виплатити грошову компенсацію за всі не використані ним дні щорічної відпустки.

Згідно ст. 24 ЗУ «Про відпустки» у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної відпустки.

Як вбачається із матеріалів справи в наказі про звільнення від 10 липня 2017 року №9106/ДН-ос міститься інформація про те, що позивач має право на компенсацію за 17 днів невикористаної відпустки.

Відповідно до статті 44 КЗпП України при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у п. 6 ст. 36 та п. 1, 2 і 6 ст.40 КЗпП України, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку.

Як вбачається із матеріалів справи, а саме, наказу про звільнення ОСОБА_1 від 10 липня 2017 року №9106/ДН-ос, позивач має право на отримання вихідної допомоги в розмірі одного середнього місячного заробітку.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає позовні вимоги в частині стягнення заборгованості по заробітній платі за період роботи позивача у відповідача , а саме, за квітень 2017 року 3145,65 грн.; за травень 2017 року 1281,81 грн.; за червень 2017 року 320,46 грн.; за липень 2017 року 9473,87 грн., яка складається з заробітної плати, грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку 17 дні, та одноразової грошової вихідної допомоги у розмірі одного середньомісячного заробітку, що в загальній сумі складає 14221,79 грн., підлягає задоволенню.

В частині стягнення заборгованості по заробітній платі за березень 2017р. в розмірі 1907,47 грн. слід відмовити, оскільки, відповідно до Індивідуальних відомостей про застраховану особу Пенсійного фонду України ( форма ОК-5) ОСОБА_1 виплачена заробітна плата за березень 2017р. складає 5416,97 грн.

Вирішуючи позовні вимоги в частині стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку, суд прийшов до наступних висновків.

Згідно із частиною 1 статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Відповідно до частини 1статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Отже, за положеннями статті 117 КЗпП України обов'язковою умовою для покладення на підприємство відповідальності за невиплату належних працівникові сум при звільненні є наявність вини підприємства.

Статтею 617 ЦК України передбачено, що особа, яка порушила зобов'язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов'язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.

У пункті 1 частини першої статті 263 ЦК України наведено ознаки непереборної сили та визначено, що непереборна сила - це надзвичайна або невідворотна за даних умов подія. Отже, непереборною силою є надзвичайна і невідворотна зовнішня подія, що повністю звільняє від відповідальності особу, яка порушила зобов'язання, за умови, що остання не могла її передбачити або передбачила але не могла її відвернути, і ця подія завдала збитків.

Згідно зі статтею 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» Торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб'єкта господарської діяльності за собівартістю. Сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) для суб'єктів малого підприємництва видається безкоштовно.

Форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об'єктивно унеможливлюють виконання зобов'язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов'язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме: загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади тощо (частина друга статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні»).

Аналогічний правовий висновок міститься в постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року у справі № 2159цс15, від 23 березня 2016 року у справі № 6-364цс16, від 11 травня 2016 року у справі № 6-383цс15, від 25 травня 2016 року у справі № 6-948цс16, в яких були встановлені подібні правовідносини та аналогічні фактичні обставини.

Відповідно до постанов Верховної Ради України від 17 березня 2015 року № 254-VIII «Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями» та № 252-VIII «Про визначення окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей, в яких запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування» місто Донецьк Донецької області визнано тимчасово окупованою територією України.

Як вбачається із пункту 7 вказаного вище Науково-правового висновку, втрата контролю і доступу Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» ідентифікаційний код юридичної особи: 40075815, Регіональної філії «Донецька залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця», ідентифікаційний код філії: 40150216, до виробничих потужностей та іншого майна, що знаходиться за адресою: Донецька область, місто Донецьк, вул. Артема, 68 та Луганська область, місто Луганськ, вул. Кірова, буд. 44, у тому числі до: трудових книжок працівників; оригіналів наказів; особових справ працівників; посадових інструкцій; табелів обліку робочого часу; примірників звітів, що подавалися до контролюючих органів, комп'ютерної техніки із встановленим програмним забезпеченням трудових відносин з працівниками, починаючи з 20 березня 2017 року щодо структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» та з 12 квітня 2017 року щодо структурного підрозділу «Луганська дирекція залізничних перевезень», коли фактично вийшло з під контролю управління вищевказаними виробничими потужностями позбавило можливості Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» ідентифікаційний код юридичної особи: 40075815, Регіональної філії «Донецька залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця», ідентифікаційний код філії: 40150216, виконати зобов'язання перед вивільненими працівниками згідно з ст. ст. 47, 83, 115 і 116 КЗпП України.

Пунктом 10 вищевказаного Науково-правового висновку передбачено, що унеможливлення виконання Публічним акціонерним товариством «Українська залізниця» обовязків, передбачених законодавством України про працю, а саме: ст.ст. 47, 83,115 і 116 КЗпП України спричинено впливом дії форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), а саме: актами тероризму на територіях міста Донецька Донецької області та міста Луганська Луганської області, тривалі перерви в роботі транспорту, регламентовані умовами відповідних рішень та актами державних органів влади, які на поточну дату продовжують діяти і дату закінчення їх дії встановити неможливо.

Ці форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) є надзвичайними, непередбаченими і мають неминучий характер, їх дії не можна уникнути за звичайних обставин при всій обачливості зобовязальної сторони за трудовим договором, якою за цим висновком є Публічне акціонерне товариство «Українська залізниця».

Суд, враховуючи вищевикладене, дійшов до висновку про те, що позовні вимоги в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку задоволенню не підлягають, оскільки відповідачем надані докази про відсутність вини відповідача у несвоєчасній виплаті заробітної плати, а саме наданий Науково-правовий висновок, яким підтверджено, що починаючи з 2014 року і станом на 17 липня 2017 року вини підприємства у несвоєчасному розрахунку з позивачем немає.

Згідно з ч.1 ст.5 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. При цьому, зі змісту ст.ст.55, 124 Конституції України та ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод випливає, що кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами ст. 76-81 ЦПК України засобами доказування у цивільній справі є письмові, речові і електронні докази, висновки експерта, показання свідків. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доводи відповідача у відзиві на позовну заяву про те, що наказом Держкомстату України від 05.12.2008 року № 489 «Про затвердження типових форм первинної облікової документації зі статистики праці» передбачено, що табель обліку робочого часу є первинним документом, відповідно до якого здійснюється нарахування заробітної плати та у зв'язку з відсутністю первинних документів в структурному підрозділі Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Укрзалізниця» нарахування заробітної плати здійснити не можливо, не підтверджені належними доказами та є припущеннями, є безпідставними.

Діючим законодавством саме на роботодавця покладений обов'язок своєчасно провести всі розрахунки та вжити всі необхідні заходи для збереження первинної бухгалтерської документації підприємства.

З урахуванням наведених обставин, суд дійшов висновку, що на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню з Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» нарахована, але не виплачена заборгованість по заробітній платі, компенсація за невикористану відпустку, одноразова грошова вихідна допомога у розмірі одного середньомісячного заробітку в сумі 14221,79 грн.

Згідно з ч.6 ст.141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Згідно зі ст.5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору звільняються позивачі за подання позовів про стягнення заробітної плати.

З огляду на те, що позивача при поданні позовної заяви звільнено від сплати судового збору та позов майнового характеру, з відповідача на користь держави слід стягнути судовий збір , пропорційно до задоволеної частини вимог про стягнення заборгованості по заробітній платі , у розмірі 621,49 грн.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 5,12, 141, 258, 259, 263, 264, 265, 354 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 (адреса реєстрації: Донецька область, м. Донецьк, вул. Шахтарської Слави, 12/10, адреса проживання: ІНФОРМАЦІЯ_2, іпн) до Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» (адреса знаходження: 03150, м. Київ, вул. Тверська, буд. 5, ідентифікаційний код юридичної особи в ) про стягнення заборгованості із заробітної плати, грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку, одноразової грошової вихідної допомоги у розмірі одного середньомісячного заробітку та суми середнього заробітку за період затримки розрахунку задовольнити частково.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» (адреса знаходження: 03150, м. Київ, вул. Тверська, буд. 5, ідентифікаційний код юридичної особи в ), на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 (адреса реєстрації: Донецька область, м. Донецьк, вул. Шахтарської Слави, 12/10, адреса проживання: ІНФОРМАЦІЯ_2, іпн НОМЕР_1), заборгованість по заробітній платі, грошову компенсацію за невикористану щорічну відпустку та одноразову грошову вихідну допомогу у розмірі одного середньомісячного заробітку на загальну суму 14221,79 грн. (чотирнадцять тисяч двісті двадцять одна грн. сімдесят дев,ять коп.).

В решті позовних вимог ОСОБА_1 Миколаївни- відмовити.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» (адреса знаходження: 03150, м. Київ, вул. Тверська, буд. 5, ідентифікаційний код юридичної особи в ), на користь держави судовий збір у сумі 621,49 грн.

На рішення може бути подана апеляційна скарга до Донецького апеляційного суду через Артемівський міськрайонний суд Донецької області протягом 30 днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя Л.А.Радченко