ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова

Іменем України

Справа № 623/473/18

Провадження № 22-ц/818/1741/19

09 квітня 2019 року

м. Харків

Харківський апеляційний суд в складі колегії:

головуючого - Сащенко І.С.

суддів - Коваленко І.П., Овсяннікової А.І.,

за участю секретаря - Бойко А.О.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідачі - ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4,

розглянув у відкритому судовому засіданні в місті Харкові апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_5 на рішення Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 15 січня 2019 року (суддя Бєссонова Т.Д.) по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання недійсним договору купівлі- продажу, -

встановив:

У лютому 2018 року позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3., ОСОБА_4 про розірвання договору купівлі- продажу.

В обґрунтування позову посилався на те, що він разом з відповідачами - ОСОБА_2, ОСОБА_3., які є дружиною та донькою, мали на праві спільної сумісної власності квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. 23 червня 2017 року позивач разом з співвласниками здійснили продаж спірної квартири ОСОБА_4, на підставі договору купівлі-продажу. Як передбачено умовами договору купівлі- продажу позивач з дружиною повинні були звільнити спірну квартиру до 23.07.2017 року. Внаслідок істотної зміни обставин ( 22 червня 2017 року позивач отримав травму лівої голені, закриту черепно -мозкову травму та струс головного мозку) він не мав можливості звільнити квартиру та здійснити переїзд до іншої країни. Позивач звертався до ОСОБА_4 в усній і письмовій формі з пропозицією розірвати договір купівлі - продажу квартири за згодою сторін, однак відповідачка ОСОБА_4 цього не бажає.

З урахуванням змінених позовних вимог просив суд визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири від 23 червня 2017 року, що укладений між ОСОБА_1, якій діяв за себе та ОСОБА_3., ОСОБА_2 та ОСОБА_4, посвідчений приватним нотаріусом Ізюмського міського нотаріального округу Банніковим С.І. та зареєстрований в реєстрі за № 1208, оскільки при посвідченні вказаного договору купівлі продажу нотаріусом були порушені вимоги ст. 43 ЗУ «Про нотаріат» та п. 13 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами.

Представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_5 позовні вимоги підтримав.

Відповідачі - ОСОБА_3., ОСОБА_2 в судове засідання не з"явились.

Представник відповідача ОСОБА_4- ОСОБА_10 в судовому засіданні проти позовних вимог заперечувала.

Рішенням Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 15 січня 2019 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з вказаним рішенням суду ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_5 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення скасувати та постановити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Скарга мотивована неповним з`ясуванням судом обставин, що мають значення для справи; порушенням норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що під час укладення договору купівлі-продажу встановлення осіб - продавців ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було здійснено на підставі документів, що були не чинними. Суд першої інстанції не звернув уваги на те, що з 2009 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 були громадянами Російської Федерації.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_4 зазначила, що на час посвідчення договору купівлі-продажу особи, які вчиняли правочин мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасників правочину було вільним та відповідало їх внутрішній волі. Надані нотаріусу документи повністю відповідали вимогам діючого законодавства, тому у приватного нотаріуса Ізюмського міськрайонного нотаріального округу не було підстав для відмови в оформлені договору купівлі-продажу квартири.

Вислухавши доповідь судді, пояснення осіб, що з'явилися, вивчивши апеляційну скаргу та матеріали справи, судова колегія вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що будь-яких доказів, які б давали суду правові підстави для встановлення порушення прав позивача при укладенні договору та визнання оспорюваного договору недійсним позивачем не надано.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

Відповідно до ст.ст.12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно ч.1 ст. 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст.ст.525, 627, 629 ЦК України підставами для виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договір, який є обов'язковим для виконання сторонами, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. При цьому сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (предмет договору, умови, визначені законом як істотні, а також ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди).

Згідно ст.655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Підставою недійсності правочину, відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України, є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч.1-3,5,6 ст.203 ЦК України.

Відповідно до ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1, що діяв за себе та громадянку Російської Федерації ОСОБА_3. з однієї сторони та ОСОБА_4 з іншої сторони 23 червня 2017 року уклали договір купівлі-продажу квартири, яка знаходиться в АДРЕСА_1, посвідчений приватним нотаріусом Ізюмського міського нотаріального округу, Банніковим С.І. та зареєстрований в реєстрі за № 1208 ( а.с.16-17).

Продаж квартири здійснено за 161100,00 гривень, вказані грошові кошти ОСОБА_2, ОСОБА_1 за себе та за довіреністю ОСОБА_3. отримали від ОСОБА_4 частками повністю до підписання договору ( п.3 договору купівлі-продажу квартири), що не оспорюється позивачем.

Згідно із п. 8.2 договору продавці зобов'язалися звільнити вищевказану квартиру та знятися з реєстраційного обліку до 23.07.2017 року ( а.с.17).

Із копії витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності квартира, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 належить на праві приватної власності ОСОБА_4 ( а.с.18-22).

Як вбачається із копії договору купівлі - продажу від 23.06.2017 року, особи продавців встановлені нотаріусом на підставі паспортів громадян України, а саме: паспорту серії НОМЕР_1, виданого Ізюмським МРВ УМВС України в Харківській області 04 вересня 2001 року, за яким встановлено особу ОСОБА_1 та паспорту серії НОМЕР_2, виданого Ізюмським МРВ УМВС України в Харківській області 23 червня 2001 року, за яким встановлено особу ОСОБА_2. На сторінці 12 вказаних вище паспортів проставлено штамп ФМС Російської Федерації «Разрешено временное проживание», копії яких надано до матеріалів справи ( а.с.155-156, 157-158).

Звертаючись до суду з позовом ОСОБА_1 зазначав, що при оформлені угоди нотаріусом, який здійснював посвідчення договору купівлі-продажу квартири, особи продавців, а саме - ОСОБА_1. та ОСОБА_2 встановлені на підставі документів, що були нечинними, оскільки з 2009 року вказані особи були громадянами Російської Федерації.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч.1 ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до частини 1 статті 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Як вбачається з матеріалів справи, договір купівлі-продажу укладався нотаріально в присутності нотаріуса, який посвідчивши його, підтвердив таким чином у відповідності до вимог ст.ст.43 - 45 Закону України «Про нотаріат», що договір купівлі-продажу було вчинено саме у присутності сторін договору, після перевірки їх особи, визначення обсягу дієздатності та за відсутності сумнівів щодо обсягу цивільної дієздатності та правоздатності, відсутності сумнівів щодо поданих документів, дійсність намірів кожної із сторін до вчинення правочину, а також відсутність у сторін заперечень щодо кожної з умов правочину, перевірку справжності підписів учасників правочину.

Крім того, відмова від українського громадянства відбувається відповідно до процедури, яка регламентується Законом України «Про громадянство України» від 18 січня 2001 року № 2235-ІІІ.

Також у статті 2 Закону України «Про громадянство України» від 18 січня 2001 року № 2235-ІІІ зазначено, що законодавство України про громадянство грунтується на принципах єдиного громадянства - громадянства держави України, що виключає можливість існування громадянства адміністративно-територальних одиниць України. Якщо громадянин України набув громадянство (підданство) іншої держави або держав, то у правових відносинах з Україною він визнається лише громадянином України.

Вказаним законом передбачена відповідна процедура прийняття та припинення громадянства України.

Проте, позивачем на надано суду доказів припинення ним та ОСОБА_2. громадянства України.

Отже, посилання ОСОБА_1 в апеляційній скарзі на те, що він та ОСОБА_2 з 2009 року являються громадянами іншої держави та при оформлені договору купівлі-продажу квартири нотаріус, який здійснював посвідчення угоди, встановив особи ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на підставі недійсних документів є безпідставними.

Приведені в апеляційній скарзі доводи зводяться до тлумачення діючого законодавства, незгоди з рішенням суду, переоцінки його висновків та не спростовують правильність рішення суду першої інстанції. Будь-яких інших доказів, що спростовують правильність рішення суду в апеляційній скарзі не наведено.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 5 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, №63566/00, №23, ЄСПЛ, від 18 липня 2007 року).

Згідно з статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст.367, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_5 - залишити без задоволення.

Рішення Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 15 січня 2019 року- залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 10 квітня 2019 року.

Головуючий І.С. Сащенко

Судді А.І. Овсяннікова

І.П. Коваленко