Ухвала

Іменем України

01 квітня 2019 року

м. Київ

справа № 442/6818/14-ц

провадження № 61-1907ск19

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: СтупакО. В. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідачі: ОСОБА_5, ОСОБА_6,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_5 ухвалу Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 21 червня 2018 року у складі судді Крамар О. В. та постанову Львівського апеляційного суду від 29 грудня 2018 року у складі колегії суддів: Копняк С. М., Бойко С. М., Ніткевича А. В.,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_5 звернулася до суду із заявою про перегляд за нововиявленими обставинами рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 20 жовтня 2015 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про стягнення боргу та визначення права власності.

В обґрунтування заяви зазначала на те, що 06 квітня 2011 року вона уклала з ОСОБА_4 договір позики, за умовами якого отримала грошові кошти в розмірі 398 300,00 грн. З метою забезпечення виконання зобов'язань за указаним договором, передала в іпотеку позивачу своє нерухоме майно, в тому числі садовий будинок і земельну ділянку, що знаходяться під номером 2 у садівничому товаристві «Здоров'я», що у м. Дрогобичі. Садовий будинок на час передачі складав площу 28,7 кв. м, земельна ділянка - площею 0,0922 га кадастровий номер НОМЕР_1. Оскільки вона не змогла виконати умови договору позики, 20 жовтня 2015 року Дрогобицький міськрайонний суд передав її садовий будинок у власність позивача. При цьому у своєму рішенні суд не зауважив, що площа будинку, яка була вказана в договорі іпотеки, і реальна площа будинку відрізнялися, так як від 06 квітня 2011 року до 20 жовтня 2015 року вона добудувала садовий будинок, і він вже складав площу не 28,7 кв. м, а 74,9 кв. м. Таким чином, добудовано 46.2 кв. м, що не відображено в іпотечному договорі. В рамках кримінального провадження № 0001555 згідно з клопотанням її адвоката приватна установа науково-дослідний інститут судових експертиз та права провів комісійну будівельно-технічну документально-оцінювальну експертизу садового будинку, що знаходиться в м. Дрогобичі, в садівничому товаристві «Здоров'я» під номером 2, а також земельної ділянки кадастровий номер: НОМЕР_1. Згідно з висновком експертної оцінки від 11 травня 2018 року, ринкова вартість садового будинку, що знаходиться під номером 2, в садівничому товаристві «Здоров'я» в м. Дрогобичі Львівської області, на час винесення судового рішення у справі становила 436 900,00 грн, ринкова вартість земельної ділянки площею 0,0922 га, кадастровий номер НОМЕР_1, на час винесення судового рішення, становила 226 900,00 грн. Загальна вартість садового будинку, та земельної ділянки становила 663 700,00 грн, що в декілька разів перевищує суму 398 300,00 грн.

З огляду на те, що суд не досліджував вартість її садового будинку та земельної ділянки на момент ухвалення судового рішення, та не звернув увагу на те, що площа садового будинку змінилася, і вартість її майна в декілька разів перевищує суму боргу, ОСОБА_5 просила скасувати за нововиявленими обставинами рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 20 жовтня 2015 року у частині передачі у власність позивачу садового будинку, що знаходиться під номером 2 у садівничому товаристві «Здоров'я», що у м. Дрогобичі Львівської області, а також земельної ділянки площею 0,0922 га, кадастровий № НОМЕР_1, що знаходиться в садівничому товаристві «Здоров'я» в м. Дрогобич Львівської області, та стягнення з неї суми боргу в розмірі 398 300,00 грн.

Ухвалою Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 21 червня 2018 року, залишеною без змін постановою Львівського апеляційного суду від 29 грудня 2018 року, в задоволенні заяви ОСОБА_5 відмовлено.

16 січня 2019 року ОСОБА_5 звернулася до Верховного Суду із касаційною скаргою на ухвалу Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 21 червня 2018 року та постанову Львівського апеляційного суду від 29 грудня 2018 року, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати вказані судові рішення та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвалою Верховного Суду від 04 лютого 2019 року касаційну скаргу ОСОБА_5 залишено без руху та надано для усунення виявлених недоліків строк до 11 березня 2019 року, але не більше десяти днів із дня вручення ухвали, зокрема запропоновано заявнику зазначити у касаційній скарзі усіх учасників справи.

У березні 2019 року на адресу Верховного Суду надійшли матеріали на усунення недоліків касаційної скарги, а саме уточнена редакція касаційної скарги ОСОБА_5 Таким чином, недоліки касаційної скарги усунуто.

У відкритті касаційного провадження необхідно відмовити з таких підстав.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з положеннями пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України суд в порядку, передбаченому частинами четвертою, п'ятою цієї статті, відмовляє у відкритті касаційного провадження, якщо касаційна скарга є необґрунтованою.

Відповідно до частини п'ятої статті 394 ЦПК України у разі якщо суддя-доповідач дійде висновку, що подана касаційна скарга є необґрунтованою, вирішення питання про відкриття провадження здійснюється постійною колегією суддів, до складу якої входить суддя-доповідач.

Разом із тим, як зазначено у частині п'ятій статті 394 ЦПК України, якщо жоден суддя із складу колегії не дійде висновку про необхідність відкриття касаційного провадження через необґрунтованість скарги, колегія суддів постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження.

Із матеріалів касаційної скарги, змісту оскаржуваних судових рішень вбачається, що скарга є очевидно необґрунтованою і наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності зазначених судових рішень.

Такого висновку суд дійшов з огляду на таке.

Згідно з частиною першою статті 423 ЦПК України рішення, постанова або ухвала суду, якими закінчено розгляд справи, що набрали законної сили, можуть бути переглянуті за нововиявленими або виключними обставинами.

Нововиявлені обставини - це юридичні факти, які мають істотне значення для розгляду справи та існували на час розгляду справи, але не були і не могли бути відомі заявнику, а також обставини, які виникли після набрання судовим рішенням законної сили та віднесені законом до нововиявлених обставин.

Необхідними умовами нововиявлених обставин, визначених пунктом 1 частини другої статті 423 ЦПК України, є те, що вони існували на час розгляду справи; ці обставини не могли бути відомі заявникові на час розгляду справи; вони входять до предмета доказування у справі та можуть вплинути на висновки суду про права та обов'язки осіб, які беруть участь у справі.

Нововиявлені обставини мають підтверджуватися фактичними даними (доказами), що в установленому порядку спростовують факти, покладені в основу судового рішення. Суд має право скасувати судове рішення за нововиявленими обставинами лише за умови, що ці обставини можуть вплинути на юридичну оцінку обставин, здійснену судом у судовому рішенні, що переглядається.

При вирішенні питання про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами суд має виходити з визначених частиною другою статті 423 ЦПК України підстав, перелік яких є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає, та дотримання заявником умов, що містяться в статтях 424, 426 ЦПК України.

Обставини, які відповідно до пункту 1 частини другої статті 423 ЦПК України є підставою для перегляду судового рішення, це юридичні факти, які існували на час розгляду справи, але не були і не могли бути відомі заявнику, повинні бути істотними, тобто такими, що могли вплинути на висновки суду при ухваленні судового рішення і були встановлені після набрання ним законної сили. Питання про те, які обставини можна вважати істотними, є оціночним, і вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням того, чи ці обставини могли спростувати факти, покладені в основу судового рішення, та вплинути на висновки суду під час його ухвалення таким чином, що якби вказана обставина була відома особам, які беруть участь у справі, то зміст судового рішення був би іншим. Згідно з частиною третьою статті 12 ЦПК України доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі та щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виник спір, а тому підставою для скасування судового рішення є не всі невідомі на час розгляду справи обставини, а лише ті, які входять до предмета доказування у справі.

Необхідно розрізняти нові докази та докази, якими підтверджуються нововиявлені обставини, оскільки нові докази не можуть бути підставою для перегляду судового рішення за нововиявленими обставинами.

Відмовляючи у задоволенні заяви ОСОБА_5 про перегляд за нововиявленими обставинамирішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 20 жовтня 2015 року, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, правильно виходив із того, що обставини, на які посилається заявник, не є нововиявленими обставинами в розумінні вимог статті 423 ЦПК України.

Доводи касаційної скарги про те, що заявник не була належним чином повідомлена про дату, час і місце розгляду цієї справи в суді апеляційної інстанції, чим порушено вимоги частини першої статті 8 ЦПК України, Верховний Суд відхиляє з урахуванням того, що відсутність заявника на судовому завданні під час розгляду її апеляційної скарги жодним чином не вплинуло на правильність, законність та обґрунтованість винесеного судом апеляційної інстанції судового рішення.

Посилання заявника у касаційній скарзі на те, що суд апеляційної інстанції не вказав у своїй постанові мотивів прийняття або відхилення кожного аргументу, який викладений в її апеляційній скарзі, є безпідставними, оскільки, як неодноразово відзначав Європейський суд з прав людини, рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

Інші наведені в касаційній скарзі доводи зводяться до незгоди з оскаржуваними судовими рішеннями та правильність висновків судів не спростовують.

Отже, оскаржувані судові рішення є законними та обґрунтованими, ухваленими із додержанням норм матеріального та процесуального права, підстави для їх скасування відсутні.

Керуючись пунктом 5 частини другої, частинами п'ятою і шостою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження у справі за заявою ОСОБА_5 про перегляд за нововиявленими обставинами рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 20 жовтня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про стягнення боргу та визначення права власності, за касаційною скаргою ОСОБА_5 ухвалу Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 21 червня 2018 року та постанову Львівського апеляційного суду від 29 грудня 2018 року відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:О. В. Ступак С. О. Погрібний Г. І. Усик
рррл