КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 квітня 2019 року місто Київ

єдиний унікальний номер справи: 753/5151/16-ц

номер провадження: 22-ц/824/306/2019

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Верланова С.М. (суддя - доповідач),

суддів: Мережко М.В., Савченка С.І.,

за участю секретаря - Воронової Л.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційної скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 04 листопада 2016 року у складі судді Парамонова М.Л., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа: ОСОБА_4, про усунення перешкод у користуванні майном, знесення самочинного будівництва, приведення будинку в попередній стан та відшкодування витрат,

В С Т А Н О В И В:

У березні 2016 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3, третя особа: ОСОБА_4, про усунення перешкод у користуванні майном, знесення самочинного будівництва, приведення будинку в попередній стан та відшкодування витрат.

Позовна заява ОСОБА_1 мотивована тим, що вона та відповідач ОСОБА_3 є співвласниками в рівних частках земельної ділянки площею 0,0882 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 на підставі договору дарування від 10 грудня 2004 року. На вказаній земельній ділянці розташований житловий будинок загальною площею 127,6 кв. м, який також належить сторонам на праві спільної власності на підставі договору дарування від 10 грудня 2004 року. Зазначала, що відповідач без погодження з нею та без отримання документа, який дає право на виконання будівельних робіт, здійснила реконструкцію та добудову вказаного вище житлового будинку, внаслідок чого було порушено права позивача, пошкоджений житловий будинок та створені перешкоди у користуванні належним позивачу житловим будинком та земельною ділянкою.

З урахуванням наведеного, ОСОБА_1 просила усунути перешкоди у користуванні житловим будинком та земельною ділянкою, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1, знести самочинне будівництво з реконструкції та добудови житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 за рахунок ОСОБА_3 та привести житловий будинок у стан до початку самочинного будівництва за рахунок ОСОБА_3 Також ОСОБА_1 просила відшкодувати витрати на знесення самочинного будівництва та приведення житлового будинку у попередній стан шляхом стягнення з ОСОБА_3 на її користь 1 400 000 грн 00 коп.

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 04 листопада 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд не дав належної оцінки доводам позовної заяви ОСОБА_1 про те, що відповідач ОСОБА_3 без погодження з нею та без отримання документа, який дає право на виконання будівельних робіт, здійснила реконструкцію житлового будинку, який належить їм на праві спільної власності в рівних частинах, внаслідок чого було порушено права позивача, пошкоджений житловий будинок та створені перешкоди у користуванні належним позивачу житловим будинком та земельною ділянкою. Вказує, що відповідач ОСОБА_5 розпочала будівельні роботи з реконструкції житлового будинку саме тоді коли ОСОБА_1 перебувала за кордоном. Вважає, що наведені обставини свідчать про те, що ОСОБА_3 без погодження з ОСОБА_1 та порушенням законодавства здійснила самочинну реконструкцію житлового будинку, що перешкоджає позивачу користуватися ним.

Представник ОСОБА_3 - ОСОБА_6 подала заперечення на апеляційну скаргу, в яких зазначає, що доводи апеляційної скарги є безпідставними, а рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим. Вказує, що будівельні роботи у житловому будинку здійснювались виключно за згодою та участю обох власників житлового будинку, що підтверджується розпорядженням Дарницької районної державної у місті Києві адміністрації №1439, показами у суді першої інстанції свідків ОСОБА_7 та ОСОБА_8, заявами ОСОБА_1 і ОСОБА_3 до Дарницької районної державної у місті Києві адміністрації про надання дозволу на реконструкцію житлового будинку, технічним паспортом на житловий будинок, який виготовлений 11 квітня 2016 року на замовлення обох власників будинку ОСОБА_3 та ОСОБА_1 Зазначає, що позивач не надала жодних доказів, які б підтверджували, що відповідач перешкоджає їй у користуванні та розпорядженні спірним будинком, а тому вважає, що відповідач не порушила права позивача. Вказує, що вимога про знесення добудови може бути задоволена лише у випадку, якщо позивач доведе, що така добудова та інші будівельні роботи перешкоджають їй у користуванні спільним майном, проте позивач таких доказів не надала, а тому вважає, що суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про відмову у задоволенні позову. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Дарницького районного суду міста Києва від 04 листопада 2016 року - без змін.

При апеляційному розгляді справи встановлено, що третя особа ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 від ІНФОРМАЦІЯ_1 року, виданого Бориспільським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Київській області (а.с.132, т.3). Згідно листа Шістнадцятої Київської державної нотаріальної контори від 04 березня 2019 року №793/01-16 спадкова справа після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_4 не заводилась (а.с.153, т.3).

Відповідно до положень ч.ч.1,2 ст.376 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з'явилися в судове засідання, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, враховуючи доводи, які викладені у запереченні на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із їх недоведеності.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони грунтуються на матеріалах справи та вимогах закону.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що згідно договору дарування земельної ділянки від 10 грудня 2004 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кириленко Л.В. та зареєстрованого в реєстрі за №5750, ОСОБА_1 та ОСОБА_3 є співвласниками в рівних частинах (по 1/2 частині кожна) земельної ділянки загальною площею 0,0882 га з цільовим призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель, кадастровий номер НОМЕР_2, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.20 т.1), Вказані обставини також підтверджуються копією державного акту на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_3 від 22 лютого 2005 року, виданого на ім'я ОСОБА_1 та копією державного акту на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_4 від 22 лютого 2005 року, виданого на ім'я ОСОБА_3 (а.с.40-41, 81, т.1).

Відповідно до договору дарування від 10 грудня 2004 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кириленко Л.В. та зареєстрованого в реєстрі за №5753, ОСОБА_1 та ОСОБА_3 є співвласниками в рівних частинах (по 1/2 частині кожна) житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1, що розташований на земельній ділянці загальною площею 0,0882 га (а.с.80 т.1).

Згідно технічного паспорта на садибний (індивідуальний) житловий будинок, який виготовлений 08 жовтня 2004 року Київським бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна, житловий будинок по АДРЕСА_1, житловою площею 88,60 кв.м, загальною площею 127,60 кв.м, має 4 житлові кімнати (а.с.42-46 т.1).

Встановлено, що поділ житлового будинку в натурі сторони відповідно до належних їм на праві власності часток не проводили.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3, як співвласники будинку АДРЕСА_1, за спільною згодою у грудні 2006 року звернулися із заявою до Дарницької районної у місті Києві державної адміністрації про надання дозволу на реконструкцію житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1

Розпорядженням Дарницької районної у місті Києві державної адміністрації від 20 грудня 2006 року №1439 дозволено ОСОБА_1 та ОСОБА_3 здійснити реконструкцію житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 (п.1). Цим розпорядженням зобов'язано ОСОБА_1 та ОСОБА_3 в установленому порядку: отримати архітектурно-планувальне завдання в Головному управлінні містобудування, архітектури та дизайну міського середовища, виконати технічні умови експлуатаційних органів на приєднання об'єкту до інженерних мереж міста, розробити та погодити проектну документацію, оформити дозвіл на проведення будівельних робіт в Управлінні Держархбудконтролю міста Києва та отримати в Головному управлінні контролю за благоустроєм міста ордер на виконання робіт (п.2) (а.с.79 т.1).

Дане розпорядженням Дарницької районної у місті Києві державної адміністрації від 20 грудня 2006 року є чинним і доказів про те, що це розпорядження скасоване матеріали справи не містять.

Тому доводи апеляційної скарги про те, що позивач не давала згоду відповідачу на реконструкцію житлового будинку, є необґрунтованими.

По справі встановлено, що у період з 2006 року по 2016 року здійснювались будівельні роботи з реконструкції житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1.

Згідно технічного паспорта на житловий будинок, господарські будівлі та споруди по АДРЕСА_1, який виготовлений 11 квітня 2016 року фізичною особою - підприємцем ОСОБА_10 на замовлення ОСОБА_3 та ОСОБА_1, збудовано самочинно: прибудова 2016 року, літ.«а», площею 72,0 кв.м та надбудова 2016 року, літ. «А», площею 177,3 кв.м. Житловий будинок є двоповерховим з мансардою та двохквартирним. Загальна площа житлового будинку становить 331,8 кв.м, житлова площа 161,6 кв.м. (а.с.204-210, т.1).

При апеляційному розгляді справи встановлено, що відповідно до висновку судової будівельно-технічної експертизи №6990/17-44 від 28 вересня 2018 року, яка проведена старшим судовим експертом Київського науково-дослідного інституту судових експертиз на підставі ухвали апеляційного суду міста Києва від 09 березня 2017 року, встановлено, що житловий будинок переніс виконання будівельних робіт з реконструкції у 2015 році, будівництво об'єкту по АДРЕСА_1 велось без дозвільних документів з порушенням вимог нормативних документів, з використанням сучасних матеріалів та технологій. У зв'язку з цим судовий експерт дійшов висновку, що демонтаж самочинно збудованого об'єкту по АДРЕСА_1 можливий без завдання шкоди первісному будинку за умови розробки проектної документації (а.с.76-93, т.3).

Отже, наведені вище докази свідчать про те, що реконструкція житлового будинку по АДРЕСА_1 здійснена самочинно, без дозвільних документів з порушенням вимог нормативних актів.

Разом з тим, відповідно до вимог ч.1 ст.15, ч.2 ст.16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, яке суд захищає у спосіб, встановлений ч.2 ст.16 ЦК України або іншим способом, що встановлений договором або законом.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 зазначала, що відповідач ОСОБА_3 без погодження з нею та без отримання документа, який дає право на виконання будівельних робіт, здійснила реконструкцію та добудову вказаного вище житлового будинку, внаслідок чого було порушено права позивача, пошкоджений житловий будинок та створені перешкоди у користуванні належним позивачу житловим будинком та земельною ділянкою.

Відповідно до ст.ст.10, 60 ЦПК України, у редакції, чинній на момент розгляду справи, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з ч.1 ст.58, ч.2 ст.59 ЦПК України, у редакції, чинній на момент розгляду справи, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Положеннями ст.212 ЦПК України, у редакції, чинній на момент розгляду справи, встановлено, що жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Згідно з приписами ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення будь-яких порушень його права власності, гарантованого ст.41 Конституції України, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням володіння. При цьому право власності має захищатися лише при доведеності самого факту його порушення діями відповідача у створенні позивачеві перешкод щодо здійснення ним цього права із застосування наслідків, в тому числі і звільнення земельної ділянки від самовільно зведених споруд шляхом їх знесення чи усунення інших перешкод у користуванні земельною ділянкою.

Крім того, вирішуючи питання про знесення нерухомого майна, суди в кожному випадку з'ясовують, яку частину земельної ділянки займає споруджена будівля, її розмір і конфігурацію, яка частина будівлі підлягає знесенню. За необхідності з'ясування питань, що виникають при розгляді справи і потребують спеціальних знань, суд має право призначити експертизу. Невстановлення вказаних обставин унеможливлює виконання такого рішення.

Наведена правова позиція міститься у постанові Верховного Суду України від 19 квітня 2017 року у справі № 6-129цс17.

Відповідно до ч.1 ст.376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

За змістом ч.ч.4,7 ст.376 ЦК України залежно від ознак самочинного будівництва зазначені в цих пунктах особи можуть вимагати від особи, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво: знесення самочинно збудованого об'єкта або проведення перебудови власними силами чи за її рахунок; приведення земельної ділянки до попереднього стану або відшкодування витрат.

З урахуванням змісту цієї статті в поєднанні з положеннями статей 16, 386, 391 ЦК України позивачами за такими вимогами можуть бути відповідний орган державної влади або орган місцевого самоврядування та інші особи, право власності яких порушено самочинним будівництвом.

За змістом ст.376 ЦК України вимоги про знесення самочинного будівництва інші особи можуть заявляти за умови доведеності факту порушення прав цих осіб самочинною забудовою. Такий висновок узгоджується з нормами ст.ст. 3, 15, 16 ЦК України, ст.3 ЦПК України, у редакції, чинній на час розгляду справи в суді першої інстанції, згідно з якими кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 19 листопада 2014 року у справі № 6-180цс14, та від 19 квітня 2017 року у справі № 6-129цс17.

Тобто, відповідно до вимог ст.376 ЦК України право на звернення до суду з позовом про знесення або перебудову самочинно збудованого об'єкта нерухомості мають як органи державної влади, так і органи місцевого самоврядування. У випадках порушення прав інших осіб право на звернення до суду належить і таким особам за умови, що вони доведуть наявність порушеного права.

Наведена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 31 січня 2019 року у справі №309/3989/14.

Європейський суд з прав людини в своїй практиці, а саме: рішення від 13 травня 1980 року в справі «Артіко проти Італії» (п. 35), рішення від 30 травня 2013 року в справі «Наталія Михайленко проти України» (пункт 32), визначає, що Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних.

Позивач ОСОБА_1 не надала доказів того, що внаслідок самочинної добудови житлового будинку по АДРЕСА_1 порушується її право користування житловим будинком та земельною ділянкою.

Посилання ОСОБА_1 на звіт Інституту мікробіології і вірусології імені Д.К.Заболотного за результатами мікологічного дослідження проб повітря та зразків внутрішніх поверхонь житлового приміщення за адресою: АДРЕСА_1 згідно з яким встановлено, що мікологічний стан житлового приміщення у будинку є незадовільним та потребує проведення рядку профілактичних та дезінфекційних заходів, а також посилання позивача на те, що будинок відключений від газопостачання у зв'язку з тим, що на другому поверсі будинку зруйнований димовентиляційний канал, колегія суддів не приймає до уваги з таких підстав.

Згідно зі ст.ст. 3, 10, 60, 119, 212-213 ЦПК України, у редакції, чинній на момент розгляду справи, позивач сам визначає зміст позовних вимог, викладає обставини, якими обґрунтовуються вимоги, а суд, зберігаючи об'єктивність і неупередженість, створює необхідні умови для всебічного і повного дослідження обставин справи. Право визначення підстав та предмету позову належить виключно позивачу і суд сам за власною ініціативою їх змінити не може.

Зі змісту позову вбачається, що ОСОБА_1 не обґрунтовувала позовні вимоги тим, що внаслідок самочинної добудови житлового будинку порушено її право користування будинком тим, що мікологічний стан житлового приміщення є незадовільний та будинок відключено від газопостачання. В ході розгляду справи у суді першої інстанції позивач не уточнювала позовні вимоги, а тому у суду відсутні підстави для надання правової оцінки цим обставинам.

Отже враховуючи, що захисту в судовому порядку з підстав, передбачених ст.376 ЦК України, підлягає лише тільки дійсне порушене право, однак позивач не довела, що внаслідок самочинної добудови житлового будинку по АДРЕСА_1 порушено її право користування житловим будинком та земельною ділянкою, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні майном, знесення самочинного будівництва, приведення будинку в попередній стан та відшкодування витрат.

Таким чином, рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, висновки суду є обґрунтованими, передбачених законом підстав для його скасування при апеляційному розгляді не встановлено.

Обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження у суді першої інстанції і висновки з цього приводу, зроблені судом ґрунтуються на встановлених обставинах та досліджених у судовому засіданні доказах.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, судом додержано вимоги матеріального та процесуального права, а тому це рішення відповідно до ст.375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись ст.ст.374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 04 листопада 2016 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий

Судді