Ухвала

10 квітня 2019 року

м. Київ

справа № 462/3191/17

провадження № 61-7081ск19

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Курило В. П. розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Львівського апеляційного суду від 07 березня 2019 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа - товариствао з обмеженою відповідальністю «Науково - виробнича реставраційна фірма «Леополіс-Ампір», про стягнення коштів,

ВСТАНОВИВ:

19 липня 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовними вимогами до ОСОБА_2 про стягнення коштів.

Позовні вимоги мотивовано тим, що 02 лютого 2010 року між ним та ОСОБА_2 був укладений договір позики, відповідно до умов якого останній отримав від нього кошти в розмірі 8 000,00 грн, які був зобов'язаний повернути до 25 серпня 2013 року.

Згідно пункту 5 цього договору у разі, коли позичальник не поверне позичені гроші у встановлений строк, сума боргу подвоюється.

Також 02 лютого 2010 року між ним та ТзОВ «Науково-виробнича реставраційна фірма «Леополіс-Ампір» був укладений договір застави, відповідно до якого ТзОВ «Науково-виробнича реставраційна фірма «Леополіс-Ампір» виступала майновим поручителем перед ним.

20 березня 2014 року Залізничний районний суд міста Львова ухвалив рішення, яким стягнув з ОСОБА_2 на його користь 16 000,00 грн за договором позики від 02 лютого 2010 року.

12 серпня 2014 року ОСОБА_2 сплатив йому 4 000,00 грн. Решту суми боргу відповідач не погашає.

З урахуванням зазначених обставин, уточнених позовних вимог від

24 вересня 2018 року, на підставі статті 625 ЦК України, ОСОБА_1 просив суд стягнути з ОСОБА_2 інфляційні втрати за період з 25 серпня 2013 року по 25 квітня 2017 року та 80 % річних (згідно пункту 7 договору позики від 02 лютого 2010 року), що разом становить 62 001,29 грн.

Рішенням Залізничного районного суду міста Львова від 28 вересня

2018 року позовні вимоги задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 в рахунок суми боргу

62 001,29 грн.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_2 оскаржив його в апеляційному порядку.

Постановою Львівського апеляційного суду від 07 березня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково.

Рішення Залізничного районного суду міста Львова від 28 вересня 2018 року скасовано та ухвалено нове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 15 050,95 грн.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

01 квітня 2019 року через засоби поштового зв'язку ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати постанову Львівського апеляційного суду від 07 березня 2019 року та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки касаційна скарга подана на судове рішення у малозначній справі, що не підлягає касаційному оскарженню.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Відповідно до пункту 1 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується станом на

01 січня календарного року, в якому подається скарга (частина дев'ята статті 19 ЦПК України).

Законом України «Про Державний бюджет України на 2019 рік» з 01 січня 2019 році встановлено прожитковий мінімум на одну працездатну особу у розмірі 1 921,00 грн.

Предметом позову у справі № 462/3191/17 є стягнення інфляційних втрат за період з 25 серпня 2013 року по 25 квітня 2017 року та 80 % річних, що разом становить 62 001,29 грн.

Таким чином ціна позову у даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб 192 100,00 грн (1 921,00 грн х 100).

У касаційній скарзі заявник посилаючись на підпункт «б» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, зазначає, що справа є малозначною, однак ОСОБА_1 позбавлений можливості спростувати обставини, встановлені оскарженою постановою апеляційного суду, при розгляді іншої справи.

25 березня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Залізничного районного суду міста Львова з позовними вимогами про стягнення з ОСОБА_2 боргу, з урахуванням встановленого індексу інфляції, та 80 % річних на підставі 625 ЦПК України. Даній справі присвоєно № 462/1888/19. Проте, постановою Львівського апеляційного суду від 07 березня 2019 року встановлено обставини, які є обов'язковими для ОСОБА_1 та

ОСОБА_2 при розгляді іншої справи.

Посилання заявника у касаційній скарзі на підпункт «б» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК Україниє безпідставними. Посилання у касаційній скарзі на порушення норм матеріального та процесуального права фактично підтверджує незгоду ОСОБА_1 з оскарженим судовим рішенням.

Посилання на інші випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України за наявності яких судове рішення у малозначній справі підлягає касаційному оскарженню, касаційна скарга та додані до неї матеріали не містять.

Малозначна справа є такою в силу вимог закону, тому незалежно від того визнавав її такою суд першої чи апеляційної інстанції, ураховуючи, що частина шоста статті 19 ЦПК України належить до Загальних положень цього Кодексу, які поширюються й на касаційне провадження, Верховний Суд вважає за можливе визнати цю справу малозначною.

Національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року).

Однією з основних засад судочинства є забезпечення права на касаційне оскарження судового рішення у випадках, встановлених законом (пункт 8 частини другої статті 129 Конституції України, пункт 9 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN,

№ 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).

Верховним Судом досліджено та взято до уваги: ціну позову, предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства й не встановлено випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Зазначення судом апеляційної інстанції у постанові про можливість її оскарження до суду касаційної інстанції не змінює характер та предмет позову у даній справі, та не спростовує наявність у Верховного Суду повноважень на визнання справи малозначною, оскільки частина шоста статті 19 ЦПК України розміщена у загальних положеннях цього Кодексу, то вона поширюються й на касаційне провадження.

Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Оскільки доводи касаційної скарги не свідчать про наявність підстав, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, оскаржене судове рішення прийнято у малозначній справі, ціна позову в якій не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки касаційна скарга подана на судове рішення, яке не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись статтями 19, 389, 394 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Львівського апеляційного суду від 07 березня 2019 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа - товариствао з обмеженою відповідальністю «Науково - виробнича реставраційна фірма «Леополіс-Ампір», про стягнення коштів.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Суддя В. П. Курило