Дата документу 02.04.2019 Справа № 311/645/17
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ЄУН 311/645/17 Головуючий у 1 інстанції Степаненко Ю.А.
Провадження №22ц/807/286/19 Суддя-доповідач: Поляков О.З.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 квітня 2019 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого: Полякова О.З.

суддів: Крилової О.В.

Кухаря С.В.

при секретарі: Камаловій В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою державного виконавця Василівського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області Маркіної-Квітки Ірини Станіславівни на ухвалу Василівського районного суду Запорізької області від 26 липня 2018 року у справі за скаргою ОСОБА_4, заінтересована особа: Товариство з обмеженою відповідальністю «Запорізька насіннєва станція» на дії державного виконавця Василівського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області Маркіної-Квітки Ірини Станіславівни, -

В С Т А Н О В И Л А:

У травні 2018 року ОСОБА_5 звернувся до суду зі скаргою ні дії державного виконавця.

В обґрунтування скарги зазначав, що Василівським районним судом Запорізької області 22 серпня 2017 року було розглянуто справу за позовом ТОВ «Запорізька насіннєва станція» до ОСОБА_6, яка діяла в своїх інтересах та інтересах малолітнього сина ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_4, про спонукання укласти договір найму житлового будинку, на виконання якого 22.02.2018 року Василівським районним судом Запорізької області було видано виконавчий лист.

Рішення набрало законної сили 18.01.2018 року. Термін пред'явлення документа до виконання - 18.01.2021 року.

15 травня 2018 року поштою скаржник отримав повідомлення про повернення виконавчого документа без прийняття до виконання від 19.03.2018 року від Державного виконавця Василівського районного ВДВС ГТУЮ у Запорізькій області Маркіної І.С.

Виконавчий документ йому було повернуто без виконання з посиланням на його невідповідність вимогам, передбаченими п.6 ст.4 Закону України «Про виконавче провадження», а саме: в ньому не вказано ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб.

Вважає дії державного виконавця незаконними, та такими, що не ґрунтуються на законі. З огляду на вищенаведене просив суд визнати неправомірними дії державного виконавця Василівського районного ВДВС ГТУЮ у Запорізької області Маркіної - Квітки І.С., про повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання від 19.03.2018 року виконавчого листа № 2/311/461/2017 виданого 22.02.2018 року Василівським районним судом про стягнення з ТОВ «Запорізька насіннєва станція» на користь ОСОБА_4 заборгованості в сумі 1280 гривень. Вирішити питання судових витрат.

Ухвалою Василівського районного суду Запорізької області від 26 липня 2018 року скаргу ОСОБА_4 задоволено.

Визнано дії державного виконавця Василівського районного ВДВС ГТУЮ у Запорізької області Маркіної І.С., про повернення виконавчого документу - виконавчого листа № 2/311/461/2017, виданого 22 лютого 2018 року Василівським районним судом Запорізької області, про стягнення з ТОВ «Запорізька насіннєва станція» на користь ОСОБА_4 заборгованості в сумі 1280 гривень, стягувачу,- неправомірними. Зобов'язано державного виконавця Василівського районного ВДВС ГТУЮ у Запорізької області Маркіну - Квітка І.С. прийняти до виконання виконавчий лист №2/311/461/2017, виданий 22.02.2018 Василівським районним судом, про стягнення з ТОВ «Запорізька насіннєва станція» на користь ОСОБА_4 заборгованості в сумі 1280 гривень.

Не погоджуючись із ухвалою суду, державний виконавець Василівського районного ВДВС ГТУЮ у Запорізької області Маркіна - Квітка І.С. подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність рішення суду нормам матеріального та процесуального права, невідповідність висновку суду обставинамсправи, просить ухвалу суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні скарги ОСОБА_4

01 квітня 2019 року на адресу апеляційного суду надійшла заява від в.о. начальника Василівського ВДВС ГТУЮ у Запорізькій області. Просять справу розглядати без участі уповноваженого представника відділу Маркіної-Квітки І.С. Вирішення питання по суті справи Василівський районний ВДВС ГТУЮ у Запорізькій області просить залишити на розгляд суду.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Задовольняючи скаргу ОСОБА_4 суд першої інстанції зазначив, що державний виконавець при здійсненні виконавчого провадження має право з метою захисту інтересів стягувача одержувати безоплатно від органів, установ, організацій, посадових осіб, сторін та учасників виконавчого провадження необхідні для проведення виконавчих дій пояснення, довідки та іншу інформацію, у тому числі й конфіденційну, а відсутність у виконавчому листі певних даних про особу боржника не є підставою для відмови державним виконавцем у відкритті виконавчого провадження.

Колегія погоджується з таким висновком суду з огляду на наступне.

Статтею 447 ЦПК України передбачається, що сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Так, з матеріалів справи вбачається, що відповідно до виконавчого листа №2-311/461/2017 виданого Василівським районним судом Запорізької області 22.02.2017 року по справі за позовом ТОВ «Запорізька насіннєва станція» до ОСОБА_6, яка діяла в своїх інтересах та інтересах малолітнього сина ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_4, про спонукання укласти договір найму житлового будинку, про стягнення з ТОВ «Запорізька насіннєва станція» на користь ОСОБА_4 витрат на правову допомогу в розмірі 1280 гривень (а.с.5).

Згідно повідомлення про повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання від 19.03.2018 року, державний виконавець Василівського районного ВДВС ГТУЮ у Запорізької області Маркіна - Квітка І.С. за результатами розгляду заяви щодо примусового виконання виконавчого листа №2/311/461/2017 виданого 22.02.2018 року, про стягнення з ТОВ «Запорізька насіннєва станція» на користь ОСОБА_4 витрат на правову допомогу в розмірі 1280 грн., прийнято рішення про повернення виконавчого документу без прийняття до виконання, оскільки виконавчий документ не відповідає вимогам, передбаченим ст.4 Закону України «Про виконавче провадження», у виконавчому документі відсутній ідентифікаційний код юридичної особи (а.с.4).

Відповідно до положення п.6 ч.4 ст.4 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий документ повертається стягувачу органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем без прийняття до виконання протягом трьох робочих днів з дня його пред'явлення, якщо виконавчий документ не відповідає вимогам, передбаченим цією статтею, або якщо стягувач не подав заяву про примусове виконання рішення відповідно до статті 26 цього Закону. Відповідно до п.4 ч.1 ст.4 зазначеного закону у виконавчому документі зазначаються ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань стягувача та боржника (для юридичних осіб - за наявності); реєстраційний номер облікової картки платника податків або серія та номер паспорта (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання в установленому порядку відмовилися від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відмітку в паспорті) боржника (для фізичних осіб - платників податків).

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові № 471/283/17-ц від 22 серпня 2018 року частинами першою та другою статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові № 6-62цс14 від 25.06.2014 р., ч. 1 ст. 18 Закону № 606-ХІV містить вимоги до виконавчого документа, у якому, зокрема, має бути зазначено й індивідуальний ідентифікаційний номер боржника (фізичної особи). Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 26 цього Закону в разі невідповідності змісту виконавчого листа вимогам ст. 18 цього ж Закону державний виконавець відмовляє у відкритті виконавчого провадження. Разом із тим п. 3 ч. 3 ст. 11 Закону № 606-ХІV надає право державному виконавцю при здійсненні виконавчого провадження з метою захисту інтересів стягувача одержувати безоплатно від органів, установ, організацій, посадових осіб, сторін та учасників виконавчого провадження необхідні для проведення виконавчих дій пояснення, довідки та іншу інформацію, у тому числі й конфіденційну. Тому відсутність у виконавчому листі ідентифікаційного номера боржника не є підставою для відмови у відкритті державним виконавцем виконавчого провадження.

З огляду на доводи апеляційної скарги, щодо необґрунтованого посилання суду першої інстанції на правову позицію викладену Верховним судом України у справі №6-45цс14 від 21 травня 2014 року, оскільки Закон України «Про виконавче провадження» на час вчинення виконавчих дій діяв в редакції із змінами, внесеними згідно із Законом № 1798- VIII від 21.12.2016, які внесені після ухвалення Верховним судом України рішення у справі 6-45цс14 від 21 травня 2014 року, колегія вважає необхідним зауважити на наступне.

Верховним Судом України було проаналізовано попередню редакцію Закону України «Про виконавче провадження» (від 21.04.1999 р.). Однак, узгоджується така позиція ВСУ і з положеннями Закону України «Про виконавче провадження» № 1404-VIII (у чинній редакції). Так, положення статті 18 передбачають, що виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право з метою захисту інтересів стягувача одержувати безоплатно від державних органів, підприємств, установ, організацій незалежно від форми власності, посадових осіб, сторін та інших учасників виконавчого провадження необхідні для проведення виконавчих дій пояснення, довідки та іншу інформацію, в тому числі конфіденційну.

Пунктом 3 частини 3 статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право з метою захисту інтересів стягувача одержувати безоплатно від державних органів, підприємств, установ, організацій незалежно від форми власності, посадових осіб, сторін та інших учасників виконавчого провадження необхідні для проведення виконавчих дій пояснення, довідки та іншу інформацію, в тому числі конфіденційну.

Відповідно до ст. 18 ЦПК України при набранні рішенням законної сили, воно є обов'язковим до виконання на всій території України, а державна виконавча служба, як єдиний орган примусового виконання, зобов'язана прийняти всі необхідні заходи для його виконання.

Таким чином, відсутність у виконавчому листі (документі) відомостей про дату народження боржника, реєстраційний номер облікової картки платника податків та його паспортні дані не є підставою для повернення державним виконавцем виконавчих документів без прийняття до виконання, а діючий Закон України «Про виконавче провадження» зобов'язує державного виконавця вживати усілякі заходи для захисту інтересів стягувача, виконувати свою роботу своєчасно, неупереджено та ефективно, що надає йому право самостійно одержувати інформацію для проведення виконавчих дій.

Відповідно до Постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних та кримінальних справ від 07.02.2014 року № 6 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» (із змінами від 03.06.2016): 1. Відповідно до частини п'ятої статті 124 Конституції України, судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України. У пункті 9 частини третьої статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов'язковість рішень суду. Судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України. Отже, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов'язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби й позови, що виникають із відносин щодо примусового виконання судових рішень. 2. При розгляді справ за скаргами сторін виконавчого провадження на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби суди повинні керуватися положеннями Конституції України, пункту 1 статті 6, статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (1950), статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, Цивільного процесуального кодексу України, законами України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", "Про виконавче провадження", іншими нормативно-правовими актами, які регулюють примусове виконання судових рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини, тощо».

Окрім того, колегія вважає необхідним зазначити, що відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини невід'ємною частиною "права на суд" та фундаментальним аспектом верховенства права є принцип правової визначеності (певності), який включає дотримання принципу остаточності судового рішення.

У розумінні практики Європейського суду частина 1 статті 6 Конвенції передбачає не лише доступ до правосуддя і встановлення порядку судового розгляду, а й гарантує виконання судових рішень з метою запобігання заподіяння шкоди одній із сторін.

У справі "Півень проти України" ЄСПЛ констатував порушення ст. 6 Конвенції та зазначив, що невиконання судового рішення не може буде виправдано недоліками законодавства, які унеможливлюють його виконання. У цій справі Європейський суд дійшов висновку про відсутність у законодавстві України нормативної бази щодо завдань, покладених на органи виконавчої влади, і констатував порушення п. 1 ст. 6 Конвенції.

За змістом пункту 1 статті 6, статті 13 Конвенції, статті 1 Першого протоколу до Конвенції кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб правового захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

У Законі України "Про виконавче провадження" поняття "виконавче провадження" розуміється як завершальна стадія судового провадження (стаття 1). Наведене узгоджується з практикою ЄСПЛ щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка гарантує право на справедливий суд. Так, у рішенні від 19 березня 1997 року у справі "Горнсбі проти Греції, заява №183571/91" (Caseof Hornsbyv. Greece) ЄСПЛ зазначив, що для цілей статті 6 Конвенції виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина "судового розгляду. Право на звернення до суду було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної сторони дозволяла, щоб остаточне, обов'язкове для виконання судове рішення залишалось невиконаним на шкоду одній зі сторін…".

19 листопада 2010 року Консультативною радою європейських суддів (КРЄС) прийнято Висновок №13 (2010), який зокрема встановлює, що у державі, яка керується верховенством права, державні органи передусім зобов'язані поважати судові рішення і виконувати їх швидко exofilicio. Сама ідея державного органу, який відмовляється підкоритися рішенню суду, підриває концепцію примату закону (п. 31).

З огляду на викладене, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення питання.

За вказаних обставин, судом першої інстанції постановлено ухвалу з додержанням вимог закону, а тому підстав для її скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384,389 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу державного виконавця Василівського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області Маркіної-Квітки Ірини Станіславівни - залишити без задоволення.

Ухвалу Василівського районного суду Запорізької області від 26 липня 2018 року по цій справі - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 08 квітня 2019 року.

Головуючий:

Судді: