Справа № 214/356/19
2/214/1219/19
21 березня 2019 року м. Кривий Ріг
Саксаганський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі:
головуючого судді Чернової Н.В.,
секретаря судового засідання Звада Л.В.
Представник позивача ОСОБА_1 - адвокат ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до Виконавчого комітету Саксаганської районної у місті ради про визнання права власності, в якому просить суд визнати за ОСОБА_1 право власності на квартиру №2, що знаходиться у будинку №1 за адресою: м. Кривий Ріг, вул. Донецька, загальною площею 47,0 кв.м., житловою площею 29,1 кв.м.
Предявлені вимоги мотивовано тим, що 24.05.2006 року між ОСОБА_3, як відчужувачем та ОСОБА_1, як набувачем, укладено договір довічного утримання, посвідчений державним нотаріусом Четвертої криворізької державної нотаріальної контори в реєстрі за №1-2845. Окрім того, нотаріусом накладено відповідне обтяження заборону на нерухоме майно. 03.10.2016 року ОСОБА_3 померла. 03.10.2017 року ОСОБА_1 звернувся до державного реєстратора прав на нерухоме майно, з метою реєстрації свого набутого права власності на квартиру №2, що знаходиться в будинку №1 по вул. Донецька м. Кривого Рогу, але отримав рішення про відмову у реєстрації прав та їх обтяжень, у звязку з наявністю суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно. Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, право власності на вказану квартиру зареєстровано за ОСОБА_3 на підставі дублікату свідоцтва про право власності на житло №Д85 від 27.01.2006 року. Таким чином, ОСОБА_3 всупереч умовам договору, на підставі безпідставно отриманого дублікату свідоцтва про право власності на житло, повторно здійснила реєстрацію права власності на зазначену квартиру. Окрім того, під час вказаної реєстрації права власності було знято і заборону на відчуження нерухомого майна. При цьому, договір довічного утримання на цей час був діючим, не скасований сторонами та не визнаний недійсним. За таких умов, на думку представника позивача, договір довічного утримання від 24.05.2006 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 є підставою для проведення державної реєстрації прав у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.
Ухвалами суду від 21.01.2019 року позивачу відмовлено у задоволенні заяви про звільнення від сплати судового збору та позовну заяву представника позивача ОСОБА_1 - адвоката ОСОБА_2 залишено без руху на надано строк на усунення недоліків.

28.01.2019 року представником позивача усунуті недоліки, зазначені в ухвалі суду, у звязку з чим 29.01.2019 року відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання.

Ухвалою суду від 08.02.2019 року закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду.

Інших процесуальних дій судом не вчинялось. заходи забезпечення позову/доказів судом не вживались.

Позивач та його представник до суду не зявились, представник позивача надав заяву про розгляд справи за його відсутності, в якій просить позовні вимоги задовольнити, у разі неявки представника відповідача, проти заочного розгляду справи не заперечував.

Представник відповідача до судового засідання не зявився, про дату, час та місце слухання справи повідомлялася належним чином, про що свідчать наявні у матеріалах справи поштові повідомлення, про причини неявка суд не повідомив.

Відповідно до ч.1 ст.280 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів.

Зі змісту п.25 рішення Європейського суду з прав людини від 11 квітня 2011 року у справі "Жук проти України", яке підлягає застосуванню відповідно до ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", слідує, що суди, розглядаючи справи без участі учасників процесу, повинні пересвідчитися, що їм вчасно повідомлено про дату і час розгляду справи, тобто, що їхнє право бути присутніми під час судового розгляду не було порушено.

У зв'язку з належним повідомленням представника відповідача про дату, час та місце розгляду вказаної цивільної справи, суд зі згоди представника позивача вважає можливим провести заочний розгляд вказаної справи на підставі наявних в ній письмових доказів.

Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Згідно з ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін, кожна з яких, відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України, повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Так, судом встановлено, що 03.10.2016 року померла ОСОБА_3, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії І-КИ №700967, виданого Довгинцівським районним у місті ОСОБА_4 відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, актовий запис №1047 (а.с.21).

Відповідно до копії дублікату свідоцтва про право власності №Д85 від 27.01.2006 року, виданого Управлінням житлово-комунального господарства виконавчого комітету Криворізької міської ради, за життя ОСОБА_3 належала квартира №2, що знаходиться у будинку №1 по вул. Донецька в м. Кривому Розі, загальною площею 47,0 кв.м. (а.с.17-18).

24.05.2006 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 укладено договір довічного утримання (догляду), відповідно до умов якого ОСОБА_3 передає ОСОБА_1 квартиру №2, що знаходиться у будинку №1 по вул. Донецька в м. Кривому Розі, загальною площею 47,0 кв.м., за умови її матеріального забезпечення з утримання у сумі 200,00 грн. щомісячно. Вказаний договір посвідчено державним нотаріусом Четвертої Криворізької державної нотаріальної контори ОСОБА_5 (а.с.8-9, 10).

Відповідно до витягу про реєстрацію в Єдиному реєстрі заборон відчужень обєктів нерухомого майна, на вказану вище квартиру накладено обтяження у виді заборони на нерухоме майно, реєстраційний номер 3247888 (а.с.11).

03.10.2017 року ОСОБА_1 звернувся до державного реєстратора прав на нерухоме майно Виконавчого комітету Криворізької міської ради Дніпропетровської області з заявою про державну реєстрацію права власності на вказану квартиру, але рішенням державного реєстратора ОСОБА_6 №37379697 від 03.10.2017 року йому біло відмовлено у державній реєстрації права власності у звязка з тим, що відповідно до відомостей, щ містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, власником квартири, щодо якої подано заяву про реєстрацію права власності є відмінні від заявника особа, а право власності за цією особою зареєстровано на підставі правовстановлюючих документів, оформлених пізніше, ніж наданий заявником для реєстрації договір довічного утримання (догляду) (а.с.12).

При цьому, згідно з відомостями з державного реєстру речових прав на нерухоме майно, 06.09.2013 року рішенням державного реєстратора Криворізького міського управління юстиції Дніпропетровської області ОСОБА_7 зареєстровано за ОСОБА_3 право власності на квартиру №2, що знаходиться у будинку №1 по вул. Донецька в м. Кривому Розі, на підставі дублікату свідоцтва про право власності на житло №Д85 від 27.01.2006 року, виданого 30.08.2013 року Управлінням благоустрою та житлової політики виконкому Криворізької міської ради, згідно з розпорядженням УБЖП №454 від 21.08.2013 року (а.с.13-16, 19-20).

Відповідно до копії технічного паспорту на квартиру №2, що знаходиться у будинку №1 по вул. Донецька в м. Кривому Розі, власниками якого є: ОСОБА_3, вказана квартира складається з: двох кімнат житловою площею 29.1 кв.м., у тому числі 1-а кімната 17,2 кв.м., 2-а кімната 11,9 кв.м., кухні 6,9 кв.м., вбиральні 1,0 кв.м., ванної кімнати 2,3 кв.м., коридору 5,9 кв.м., вбудованої шафи 0,3 кв.м.; загальна площа квартири 47,0 кв.м. (а.с.23-24).

Перевіряючи обґрунтованість предявлених позивачем вимог щодо визнання за ним права власності на вказану квартиру, суд виходить з такого.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Згідно з ч.2ст.22, ч.5ст.55,ст. 64 Конституції України, гарантуючи судовий захист з боку держави, Конституція України одночасно визнає право кожного будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань і це конституційне право не може бути скасоване або обмежене.

Відповідно до ст.744 ЦК України за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов'язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.

Згідно з ч.1 ст.745 ЦК України, договір довічного утримання (догляду) укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.

Так, судом встановлено, що на підставі п.4.3 договору довічного утримання, укладеного 24.05.2006 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1, вказаний договір підлягає державній реєстрації, також, необхідно здійснити державну реєстрацію права власності.

На виконання умов зазначеного договору, 03.10.2017 року ОСОБА_1 звернувся до державного реєстратора прав на нерухоме майно, з метою реєстрації свого набутого права власності на квартиру №2, що знаходиться в будинку №1 по вул. Донецька м. Кривого Рогу, але отримав рішення про відмову у реєстрації прав та їх обтяжень, у звязку з наявністю суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно.

Разом з цим, відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, право власності на вказану квартиру зареєстровано за ОСОБА_3 на підставі дублікату свідоцтва про право власності на житло №Д85 від 27.01.2006 року, виданого 30.08.2013 року Управлінням благоустрою та житлової політики виконкому Криворізької міської ради, згідно з розпорядженням УБЖП №454 від 21.08.2013 року.

На цей момент договір довічного утримання був діючим, не скасований сторонами та не визнаний судом недійсним.

Отже, дослідженими судом письмовими доказами, встановлено, що ОСОБА_3 всупереч умовам договору, на підставі отриманого дублікату свідоцтва про право власності на житло, повторно здійснила реєстрацію права власності на зазначену квартиру.

Відповідно до ст.392 ЦК України, власник майна може предявити позов про визнання його права власності.

Згідно з ч.1 ст.316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Положеннями ч.2 ст.328 ЦК України, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

З урахуванням вимог ст.ст.744, 755 ЦК України, та у відповідності до ст.748 ЦК України, набувач стає власником майна, переданого йому за договором довічного утримання за правилами ст.334 ЦК України.

При цьому, відповідно до ч.ч.3, 4 ст.334 ЦК України, право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

Згідно з ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч.ч.1-4 ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Частиною 1 статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частинами 5, 6 цієї статті визначено, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Статтею 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

За нормами ст.80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі "Бочаров проти України" (остаточне рішення від 17 червня 2011 року), суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом". Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростовних презумпцій щодо фактів.

Приймаючи до уваги викладені вимоги матеріального та процесуального закону, суд вважає, що доводи позовної заяви знайшли своє підтвердження в ході розгляду справи, тому, з метою захисту порушених прав позивача, суд вважає позов обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню в повному обсязі.

При цьому, суд звертає увагу позивача, що в силу ст.392 ЦК України, рішення суду про визнання права власності на майно підтверджує наявне в позивача право власності як речове право, яке підлягає державній реєстрації в порядку, встановленому Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Також, враховуючи повне задоволення позовних вимог, на підставі ч.1 ст. 141 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути на користь позивача з відповідача сплачений ним судовий збір у розмірі 768,40 грн.

Керуючись ст.ст.4, 5, 13, 19, 76-81, 89, 95, 133, 141, 206, 258-259, 263-265, 273, 280, 354, 355, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги представника позивача ОСОБА_1 адвоката ОСОБА_2 до Виконавчого комітету Саксаганської районної у місті ради про визнання права власності задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, право власності на квартиру №2, що знаходиться у будинку №1 за адресою: м. Кривий Ріг, вул. Донецька, загальною площею 47,0 кв.м., яка складається з: двох кімнат житловою площею 29.1 кв.м., у тому числі 1-а кімната 17,2 кв.м., 2-а кімната 11,9 кв.м., кухні 6,9 кв.м., вбиральні 1,0 кв.м., ванної кімнати 2,3 кв.м., коридору 5,9 кв.м., вбудованої шафи 0,3 кв.м.

Речове право, підтверджене рішенням суду, підлягає державній реєстрації в порядку, встановленому законом, після набрання рішенням суду законної сили.

Стягнути з Виконавчого комітету Саксаганської районної у місті ради про визнання права власності на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, РНОКПП НОМЕР_1, сплачений ним судовий збір у розмірі 768 (сімсот шістдесят вісім) грн. 40 коп.

Після набрання рішенням суду законної сили видати виконавчий лист для предявлення на виконання у порядку, встановленому Законом України «Про виконавче провадження» в частині стягнення судових витрат.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом 30 днів з дня його проголошення, не подання заяви про перегляд заочного рішення або апеляційної скарги, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Заочне рішення може бути переглянуте Саксаганським районним судом м. Кривого Рогу Дніпропетровської області за письмовою заявою відповідача, оформленою згідно з ст.285 ЦПК України, та поданою протягом 30 днів з дня його проголошення. У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення, заочне рішення може бути оскаржено відповідачем в загальному порядку до Дніпровського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги через Саксаганський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області протягом 30 днів з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку до Дніпровського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги через Саксаганський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області протягом 30 днів з дня його проголошення.

Суддя Н.В. Чернова