ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
іменем України

05 квітня 2019 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 742/2496/18
Головуючий у першій інстанції Циганко М. О.
Апеляційне провадження № 22-ц/4823/346/19

Чернігівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого-судді: Лакізи Г.П.,

суддів: Онищенко О.І., Скрипки А.А.,

розглянув у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без повідомлення (виклику) учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою військової частини НОМЕР_1 на рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області у складі судді Циганка М.О. від 17 вересня 2018 року (повний текст рішення складений 21 вересня 2018 року) в справі за позовом ОСОБА_1 до командира військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_2 та військової частини НОМЕР_1 про визнання рішення неправомірним, визнання права власності та стягнення грошових коштів,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - командир військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_2 ,

відповідач - військова частина НОМЕР_1

У С Т А Н О В И В:

У липні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до командира військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_2 та військової частини НОМЕР_1 про визнання рішення неправомірним, визнання права власності та стягнення грошових коштів, в якому просив визнати неправомірним рішення командира військової частини НОМЕР_1 в частині невиплати йому грошової компенсації за не отримане речове майно; визнати його право власності на майно (грошові кошти) - грошову компенсацію за не отримане речове майно; стягнути з військової частини НОМЕР_1 на його користь заборгованість за не отримане речове майно у сумі 40157 грн. 70 коп.

Рішенням Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 17 вересня 2018 року позов задоволено частково. Визнано неправомірним рішення командира військової частини НОМЕР_1 м. Прилуки Чернігівської області в частині невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за не отримане речове майно; стягнуто з військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 заборгованість за не отримане речове майно у сумі 40157 грн. 70 коп. В іншій частині в задоволенні позову відмовлено. Стягнуто з військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 704 грн. 80 коп. судового збору.

В апеляційній скарзі військова частина НОМЕР_1 просить скасувати рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 17 вересня 2018 року та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що оскаржуване рішення суду є незаконним, оскільки суд не в повному обсязі врахував докази по справі.

Військова частина НОМЕР_1 вважає, що позовні вимоги є безпідставними і не відповідають вимогам чинного законодавства. Дійсно, наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) №98 від 04.05.2018 визначена заборгованість перед ОСОБА_1 за не отримане речове майно у сумі 40157 грн. 70 коп. Фінансування у Збройних Силах України здійснюється шляхом призначення і переказу асигнувань вищим за підлеглістю розпорядником коштів нижчому і надання коштів військовим частинам. Відповідно, командуванням військової частини було направлено заявки до довольчого органу - речової служби тилу логістики Командування Повітряних Збройних Сил України (розпорядника бюджетних коштів вищого рівня) з клопотанням виділити відповідні кошти. У відповідь надійшло роз`яснення начальника речової служби тилу логістики Командування Повітряних Збройних Сил України від 21.05.2018 вих. №350/129/134/3/275 про те, що підстав для виплати ОСОБА_1 грошової компенсації за не отримане речове майно немає.

Позивачем ОСОБА_1 подано відзив на апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 , в якому він просить апеляційну скаргу військової частини залишити без задоволення, а рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 17 вересня 2018 року залишити без змін.

ОСОБА_1 зазначає, що відповідач не заперечує існування відповідної заборгованості за не отримане речове майно, яка згідно наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 04.05.2018 №98, визначена у сумі 40209 грн. 70 коп., але посилається на неможливість виплати грошової компенсації через відсутність цільових коштів. ОСОБА_1 не погоджується з такою позицією відповідача, оскільки органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань.

Також ОСОБА_1 звертає увагу апеляційного суду на те, що ухвалою Чернігівського окружного адміністративного суду від 11 липня 2018 року відмовлено у відкритті провадження у справі за його адміністративним позовом до командира військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_2 , військової частини НОМЕР_1 про визнання рішення неправомірним та стягнення заборгованості за не отримане речове майно в розмірі 40157 грн. 70 коп., тобто за аналогічним позовом, у зв`язку з тим, що такий спір має розглядатися в порядку цивільного судочинства. Таким чином, у разі задоволення апеляційної скарги та закриття провадження у цій справі, він буде позбавлений можливості звернення до суду з адміністративним позовом.

Інші учасники справи передбаченим ст. 360 ЦПК України правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу не скористалися.

Оскільки ціна позову у цій справі (40157,70 грн.) менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа не належить до переліку тих, які, відповідно до ч.4 ст.274 ЦПК України, не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, відповідно до приписів ч.1 ст. 369 ЦПК, апеляційна скарга військової частини НОМЕР_1 розглядається судом апеляційної інстанції без повідомлення (виклику) учасників справи.

Позивачу ОСОБА_1 та відповідачу - командиру військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_2 копію ухвали про відкриття провадження у справі разом з копією апеляційної скарги вручено 04.03.2019, відповідачу військовій частині НОМЕР_1 копію ухвали про відкриття провадження в справі вручено 05.03.2019, що підтверджується долученими до матеріалів справи повідомленнями про вручення поштових відправлень.

Згідно ч.2 ст. 247 ЦПК України, у разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється.

Відповідно до приписів ч.5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Заслухавши суддю - доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін, зважаючи на таке.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

По справі вставлено, що відповідно до копії Витягу із наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 04 травня 2018 року за №98, підполковника ОСОБА_1 , заступника командира військової частини головного інженера, звільненого наказом начальника Генерального штабу-Головнокомандувача Збройних Сил України (по особовому складу) від 07 квітня 2018 року №189, з військової служби в запас відповідно ч.6 ст.26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" з урахуванням вимог частини восьмої цієї статті за пунктом "є"- (у зв`язку з обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили, яким призначено покарання у виді позбавлення волі, обмеження волі, позбавлення військового звання чи права займати певні посади), з 04 травня 2018 року виключено із списку особового складу частини, усіх видів забезпечення … Заборгованість за не отримане речове майно 40 157 грн. 70 коп. (а.с.7).

Листом начальника речової служби тилу логістики Командування Повітряних Сил Збройних Сил України від 21 травня 2018 року за №350/129/134/3/275 командиру військової частини НОМЕР_1 доведено до відома, що оскільки відповідно до вимог п.4 розділу ІІІ Інструкції про організацію речового забезпечення військовослужбовців збройних Сил України в мирний час та особливий період (зі змінами) затвердженої наказом Міністерства оборони України від 31 березня 2017 року №197 "У разі звільнення з військової служби осіб офіцерського складу, сержантського і старшинського складу та рядового складу, які проходили військову службу за контрактом, за службовою невідповідністю, у зв`язку із систематичним невиконанням умов контракту засудженням особи до позбавлення волі або обмеження волі за вироком суду, що набрав законної сили, вартість виданих їм предметів речового майна, строки носіння яких не закінчилися, утримується з урахуванням зносу та проводяться взаєморозрахунки в разі неотримання військовослужбовцем речового майна, право на отримання якого наступило за час проходження служби", та враховуючи, що наказом начальника Генерального штабу Головнокомандувача ЗС України (по особовому складу) від 07 квітня 2018 року №189, підполковника ОСОБА_1 звільнено з військової служби в запас за пунктом "є"- (у зв`язку з обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили, яким призначено покарання у вигляді позбавлення волі, обмеження волі, позбавлення військового звання чи права займати певні посади), тому підстав на виплату грошової компенсації за не отримане речове майно підполковнику ОСОБА_1 немає (а.с.9).

Листом командира військової частини НОМЕР_1 від 20 червня 2018 року за №714 ОСОБА_1 роз`яснено, що речовою службою частини подавалася заявка до довольчого органу (військова частина НОМЕР_2 Р м. Вінниця) вих.№350/186/1765/70/пс від 18 травня 2018 року щодо потреби в коштах для виплати грошової компенсації за не отримане речове майно. Станом на 22 травня 2018 року у військову частину НОМЕР_1 надійшло роз`яснення начальника речової служби тилу логістики Командування Повітряних Сил Збройних Сил України від 21 травня 2018 року вих.№350/129/134/3/275, відповідно до якого підстав для виплати ОСОБА_1 грошової компенсації за не отримане речове майно, не має (а.с.8).

Вироком Деснянського районного суду м. Чернігова від 13 травня 2017 року у кримінальному провадженні №1-кп/750/20/17 (єдиний унікальний №750/3402/16-к) ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.15 ч.1 ст.368 КК України, та призначено покарання у виді штрафу в розмірі тисячі двохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що складає 20400 грн. з позбавленням права обіймати посади в Збройних Силах України, органах державної влади, органах місцевого самоврядування, на державних та комунальних підприємствах, в установах, організаціях, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій на строк один рік шість місяців. Вирок набрав законної сили. (а.с.24-34).

Відповідно до ст. 9-1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", продовольче забезпечення військовослужбовців здійснюється за нормами і в терміни, що встановлюються Кабінетом Міністрів України. Речове забезпечення військовослужбовців здійснюється за нормами і в терміни, що визначаються відповідно Міністерством оборони України, Міністерством інфраструктури України - для Державної спеціальної служби транспорту, іншими центральними органами виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні військові формування, Головою Служби безпеки України, начальником Управління державної охорони України, Головою Служби зовнішньої розвідки України, Головою Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, а порядок грошової компенсації вартості за не отримане речове майно визначається Кабінетом Міністрів України.

Інструкцією про організацію речового забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України в мирний час та особливий період, затвердженої наказом Міністерства оборони України 29 квітня 2016 року за №232, визначено завдання, організацію та порядок речового забезпечення військовослужбовців, які проходять військову службу в органах військового управління, з`єднаннях, військових частинах, військових навчальних закладах, установах та організаціях Збройних Сил України (далі - військові частини), курсантів, військовозобов`язаних, призваних на навчальні та спеціальні збори, резервістів, мобілізованих, студентів цивільних навчальних закладів, які направляються на навчальні збори (далі - військовослужбовці).

Відповідно абз.1,2 п.4 розділу ІІІ "Порядок забезпечення військовослужбовців Збройних Сил речовим майном особистого користування в мирний час та особливий період" цієї Інструкції, військовослужбовці, які звільняються в запас або відставку, за їх бажанням отримують речове майно, яке не було отримане під час проходження служби, або грошову компенсацію за нього, виходячи із закупівельної вартості такого майна. Порядок виплати грошової компенсації здійснюється відповідно до вимог постанови Кабінету Міністрів України від 16 березня 2016 року № 178 "Про затвердження Порядку виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за не отримане речове майно".

Згідно п.3,4 цього Порядку, грошова компенсація виплачується військовослужбовцям з моменту виникнення права на отримання предметів речового майна відповідно до норм забезпечення у разі: звільнення з військової служби; загибелі (смерті) військовослужбовця. Грошова компенсація виплачується військовослужбовцям за місцем військової служби за їх заявою (рапортом) на підставі наказу командира (начальника) військової частини, територіального органу, територіального підрозділу, закладу, установи, організації (далі - військова частина), а командирам (начальникам) військової частини - наказу старшого командира (начальника), у якому зазначається розмір грошової компенсації на підставі довідки про вартість речового майна, що належить до видачі, оригінал якої додається до відомості щодо виплати грошової компенсації.

Відповідно до абз.7 п.4 розділу ІІІ Інструкції, у разі звільнення з військової служби осіб офіцерського складу, сержантського і старшинського складу та рядового складу, які проходили військову службу за контрактом, за службовою невідповідністю, у зв`язку із систематичним невиконанням умов контракту, засудженням особи до позбавлення волі або обмеженням волі за вироком суду, що набрав законної сили, вартість виданих їм предметів речового майна, строки носіння яких не закінчилися, утримується з урахуванням зносу та проводяться взаєморозрахунки в разі неотримання військовослужбовцем речового майна, право на отримання якого наступило за час проходження служби. Тобто, підставами для не виплати грошової компенсації за не отримане речове майно є звільнення з військової служби осіб офіцерського складу, сержантського і старшинського складу та рядового складу, які проходили військову службу за контрактом: 1) за службовою невідповідністю; 2) у зв`язку із систематичним невиконанням умов контракту; 3) засудженням особи до позбавлення волі або обмеженням волі за вироком суду, що набрав законної сили.

Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції вірно виходив з того, що оскільки позивача ОСОБА_1 було звільнено з посади заступника командира військової частини-головного інженера військової частини НОМЕР_1 на підставі вироку Деснянського районного суду м. Чернігова від 13 травня 2017 року, згідно якого його було визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.15 ч.1 ст.368 КК України та призначено покарання у виді штрафу в розмірі тисячі двохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що складає 20400 грн. з позбавленням права обіймати посади в Збройних Силах України, органах державної влади, органах місцевого самоврядування, на державних та комунальних підприємствах, в установах, організаціях, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій на строк один рік шість місяців; а згідно абз.7 п.4 розділу ІІІ Інструкції про організацію речового забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України в мирний час та особливий період, затвердженої наказом Міністерства оборони України 29 квітня 2016 року за №232 така обставина (штраф, позбавленням права обіймати посади) не передбачена як підстава не виплати грошової компенсації за не отримане речове майно, а тому позовні вимоги щодо визнання неправомірним рішення командира та стягнення грошової компенсації за не отримане грошове майно підлягають задоволенню. Також суд першої інстанції правомірно відмовив у задоволенні позовних вимог в частині визнання права власності на майно (грошові кошти) - грошову компенсацію за не отримане речове майно.

Дійшовши висновку про правомірність позовних вимог в частині стягнення грошової компенсації за не отримане речове майно та необхідність їх задоволення, суд першої інстанції постановив рішення про стягнення з відповідача на користь ОСОБА_1 40157 грн. 70 коп. грошової компенсації за не отримане речове майно, розглянувши позов в порядку ЦПК України.

Апеляційний суд вважає за необхідне зазначити таке.

Відповідно до ст. 6 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Згідно з ст. 17 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на правовідносини, що виникають у зв`язку з здійсненням суб`єктом владних повноважень владних управлінських функцій.

За змістом п. 2 ч. 2 ст. 17 КАС України спори з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби віднесено до юрисдикції адміністративних судів.

У п. 15 ч. 1 ст. 3 Кодексу закріплено, що публічною службою є діяльність на державних політичних посадах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, дипломатична служба, інша державна служба, служба в органах Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

Отже до компетенції адміністративних судів належить вирішення спорів фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 2 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.1992 року № 2232-ХІІ військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, пов`язаній із захистом Вітчизни. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Порядок проходження громадянами України військової служби, їх права та обов`язки визначаються цим Законом, відповідними положеннями про проходження військової служби громадянами України, які затверджуються Президентом України та іншими нормативно правовими актами.

Зазначеними нормами права прямо передбачено, що військова служба є публічною службою.

Матеріалами справи встановлено, що позивачем пред`явлено позов про стягнення грошової компенсації за не отримане речове майно за час проходження військової служби.

Наведене свідчить, що спір фактично виник між особою, яка проходила військову службу та суб`єктом владних повноважень, а отже, є публічно правовим та підлягає розгляду не в порядку цивільного судочинства, а за нормами КАС України.

Разом з тим з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 вже звертався з аналогічними вимогами до Чернігівського окружного адміністративного суду, ухвалою якого від 11 липня 2018 року, яка не оскаржувала ся, а отже, набрала законної сили, відмовлено у відкритті провадження в справі, оскільки спірні правовідносини не підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, установленим законом, який вирішить спір щодо прав та обов`язків цивільного характеру.

У цьому пункті закріплене "право на суд" разом з правом на доступ до суду, тобто правом звертатися до суду з цивільними скаргами, що складають єдине ціле (рішення Європейського суду з прав людини від 21 лютого 1975 року у справі "Ґолдер проти Сполученого Королівства" § 36). Проте, такі права не є абсолютними та можуть обмежуватися, але лише таким способом і до такої міри, що не порушує сутність цих прав (рішення Європейського суду з прав людини від 17 січня 2012 року у справі "Станєв проти Болгарії" § 230).

Згідно зі статтею 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Європейський суд з прав людини неодноразово встановлював порушення Україною Конвенції через наявність юрисдикційних конфліктів між національними судами (рішення Європейського суду з прав людини від 9 грудня 2010 року у справі "Буланов та Купчик проти України", в якому Європейський суд з прав людини встановив порушення пункту 1 статті 6 Конвенції щодо відсутності в заявників доступу до суду касаційної інстанції з огляду на те, що відмова Вищого адміністративного суду України розглянути касаційні скарги заявників всупереч ухвалам Верховного Суду України не тільки позбавила заявників доступу до суду, але й зневілювала авторитет судової влади; крім того, Європейський суд з прав людини вказав, що держава має забезпечити наявність засобів для ефективного та швидкого вирішення спорів щодо судової юрисдикції (§ 27, 28, 38-40); рішення від 1 грудня 2011 року у справі "Андрієвська проти України", в якому Європейський суд з прав людини визнав порушення пункту 1 статті 6 Конвенції з огляду на те, що Вищий адміністративний суд України відмовив у відкритті касаційного провадження за скаргою заявниці, оскільки її справа мала цивільний, а не адміністративний характер і тому касаційною інстанцією мав бути Верховний Суд України; натомість останній відмовив у відкритті касаційного провадження, зазначивши, що судом касаційної інстанції у справі заявниці є Вищий адміністративний суд України (§ 13, 14, 23, 25, 26); рішення Європейського суду з прав людини від 17 січня 2013 року у справі "Мосендз проти України", в якому Європейський суд з прав людини визнав, що заявник був позбавлений ефективного національного засобу юридичного захисту, гарантованого статтею 13 Конвенції через наявність юрисдикційних конфліктів між цивільними й адміністративними судами (§ 116, 119, 122-125); рішення Європейського суду з прав людини від 21 грудня 2017 року у справі "Шестопалова проти України", у якому Європейський суд з прав людини дійшов висновку, що заявниця була позбавлена права на доступ до суду всупереч пункту 1 статті 6 Конвенції, оскільки національні суди надавали їй суперечливі роз`яснення щодо юрисдикції, відповідно до якої позов заявниці мав розглядатися у судах України, а Вищий адміністративний суд України не виконав рішення Верховного Суду України щодо розгляду позову заявниці за правилами адміністративного судочинства (§ 13, 18-24)).

Крім того, слід враховувати, що звернення позивача до суду з указаним позовом спрямоване на відновлення його майнового стану (порушеного права власності та ліквідації збитків, заподіяних його інтересам), на захист якого спрямовані засоби та норми, визначені саме цивільним і цивільним процесуальним законодавством.

Ураховуючи зазначене апеляційний суд, не відступаючи від правових висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 12 квітня 2018 року у справі № 820/11591/15, від 4 липня 2018 року у справі №826/1476/15, від 3 жовтня 2018 року у справі № 367/2089/15-ц, від 14 листопада 2018 року у справі № 127/25132/17 та інших, з метою забезпечити позивачу право на судовий захист та справедливий судовий розгляд вважає за можливе залишити в силі судове рішення першої інстанцій, який розглянув справу за правилами цивільного судочинства.

Доводи апеляційної скарги військової частини НОМЕР_1 не спростовують правильність висновків суду першої інстанції щодо правомірності позовних вимог ОСОБА_1 в частині стягнення грошової компенсації за не отримане речове майно. Позивача ОСОБА_1 було звільнено з посади заступника командира військової частини-головного інженера військової частини НОМЕР_1 на підставі вироку Деснянського районного суду м. Чернігова від 13 травня 2017 року, згідно якого його було визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.15 ч.1 ст.368 КК України та призначено покарання у виді штрафу в розмірі тисячі двохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що складає 20400 грн. з позбавленням права обіймати посади в Збройних Силах України, органах державної влади, органах місцевого самоврядування, на державних та комунальних підприємствах, в установах, організаціях, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій на строк один рік шість місяців; а згідно абз.7 п.4 розділу ІІІ Інструкції про організацію речового забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України в мирний час та особливий період, затвердженої наказом Міністерства оборони України 29 квітня 2016 року за №232 така обставина (штраф, позбавленням права обіймати посади) не передбачена як підстава не виплати грошової компенсації за не отримане речове майно, а тому позовні вимоги щодо визнання неправомірним рішення командира та стягнення грошової компенсації за не отримане грошове майно підлягають задоволенню.

Зважаючи на викладене, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга військової частини НОМЕР_1 підлягає залишенню без задоволення, а рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 03 грудня 2018 року - залишенню без змін.

Керуючись статтями 367, 368, 374 п.1 ч.1, 375, 381, 382, 383, 384, 389, 390, 391 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення.

Рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області у складі судді Циганка М.О. від 17 вересня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.3 ст. 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складений 05 квітня 2019 року.

Головуючий: Судді: