Справа № 462/7368/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(заочне)

05 квітня 2019 року Залізничний районний суд м. Львова в складі:

головуючої-судді - ОСОБА_1,

за участю: секретаря судових засідань ОСОБА_2

представника позивачів ОСОБА_3

представника третьої особи ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 до ОСОБА_8, ОСОБА_9, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору орган опіки та піклування Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням, -

встановив:

Позивачі звернулися з позовом до суду, в якому просять визнати ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_2 такими, що втратили право на користування житловим приміщенням квартирою № 3 в будинку № 12 на вул. Моторній у м. Львові. Свої вимоги мотивують тим, що ОСОБА_6 є основним квартиронаймачем вказаної квартири, проживає у такій та зареєстрований, разом з ним проживає та зареєстрована дружина ОСОБА_5 та дочка ОСОБА_7. Окрім них, у спірній квартирі зареєстровані відповідачі, дочка ОСОБА_8 та її неповнолітня дочка ОСОБА_9, котрі з 2008 року залишили спірну квартиру і з того часу там не проживають. Відповідач перебуває у фактичних шлюбних відносинах з чоловіком і проживає разом з ним та дочкою. Всі витрати по оплаті комунальних послуг здійснюють самі, крім того бажають приватизувати квартиру, однак відповідачі добровільно знятися з реєстрації не бажають. При цьому, перешкод у користуванні житлом відповідачам ніхто не чинив. Враховуючи, що відповідачі тривалий час, без поважних причин не проживають в спірній квартирі, тому просить позов задовольнити.

Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 28 грудня 2018 року прийнято до розгляду та відкрито провадження в даній справі, вирішено розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження (а.с.30).

Позивач ОСОБА_5 в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, пояснення надала аналогічні викладеним у позовній заяві. Доповнила, що відповідачі протягом 10 років не проживають у спірному житлі, не спілкуються з ними.

В судовому засіданні представник позивачів позов підтримала, покликаючись на мотиви такого, при цьому, доповнила, що відповідачі без поважних причин відсутні у спірній квартирі понад десять років, не несуть витрат на утримання та оплату житлово-комунальних послуг, не спілкуються з позивачами та не цікавляться житлом. Крім того, позивачі хочуть реалізувати своє право на приватизацію державного житлового фонду, тому звернулися до суду. Вважає, що права неповнолітньої дитини не порушуються, оскільки проживає з матірю. Просить позов задовольнити.

Відповідачі, які належним чином були повідомлені про дату, час і місце розгляду справи, через оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України, в судове засідання повторно не зявилися, причин неявки суду не повідомили, заяв про розгляд справи за їх відсутності та відзиву не подали.

За таких обставин, відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України, враховуючи відсутність заперечень сторони позивача проти заочного розгляду справи, суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів.

Представник третьої особи в судовому засіданні проти позову заперечила, зазначила, що в судовому засіданні встановлено, що відповідачі не проживають у спірній квартирі, проте не встановлено і не доведено, де саме проживає неповнолітня дитина. В задоволенні вимоги щодо визнання неповнолітньої ОСОБА_9 такою, що втратила право на користування жилим приміщенням - квартирою №3 в будинку № 12 на вул. Моторній у м. Львові, враховуючи вимоги ст. ст. 17, 18 ЗУ «Про охорону дитинства» просить відмовити.

Заслухавши пояснення представника позивача, представника третьої особи, покази свідків ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12 та дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

За змістом ч. 1 ст. 4 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів

Судом встановлено, що ОСОБА_6 являється наймачем квартири АДРЕСА_1, що підтверджується витягом з рішення виконавчого комітету Залізничної районної ради народних депутатів від 13.04.1982 р. №191 (а.с. 7).

З довідки з місця проживання про склад сімї та прописки ЛКП «Левандівка» від 09.08.2018 року вбачається, що власником квартири АДРЕСА_2 є міська рада і в такій зареєстровано пять осіб, а саме: позивачі ОСОБА_6 основний квартиронаймач, ОСОБА_5 - дружина, ОСОБА_7 дочка та відповідачі ОСОБА_8 - дочка і ОСОБА_9 - внучка (а.с.8).

Згідно ч.2 ст. 64 ЖК України до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

При цьому, судом встановлено, що відповідачі ОСОБА_8 та її дочка ОСОБА_9 не проживають у вказаній квартирі з 2008 року, що підтверджується актами ЛКП «Левандівка» від 05.09.2017 р., 11.01.2018 р. 21.08.2018р. (а.с. 9-11).

Допитана в якості свідка ОСОБА_10 повідомила суду, що проживає в квартирі №1 на вул. Моторна, 12 у м. Львові, є сусідкою позивачів і проживає за вказаною адресою з 1972 року, знає, що ОСОБА_13 вийшла заміж, народила дівчинку, але розійшлась із чоловіком. Також їй відомо, що ОСОБА_13 не проживає у спірній квартирі більше 8 років, живе з іншим чоловіком, також з нею проживає і донька. Де саме проживають відповідачі їй невідомо, їм перешкод ніхто не чинив.

Свідок ОСОБА_11 повідомила, що проживає в квартирі №2 на вул. Моторна, 12 у м. Львові є сусідкою позивачів, відповідач ОСОБА_13 вийшла заміж, але розійшлася з чоловіком, зараз зустрічається з іншим чоловіком і більше 10 років не проживає у спірній квартирі, перешкод у користуванні квартирою їй та дочці ніхто не чинив.

Свідок ОСОБА_12, яка працює майстром з експлуатації житлового фонду ЛКП «Левандівка» повідомила, що була в складі комісії при складанні акту щодо факту непроживання відповідачів у квартирі №3 на вул. Моторна, 12. Крім того, зазначила, що ОСОБА_8 до ЛКП «Левандівка» з приводу усунення перешкод в користуванні спірною квартирою не зверталася, вона особисто відповідачів не бачила.

Наведеними доказами також підтверджується те, що відповідач ОСОБА_8 та її неповнолітня дочка ОСОБА_9 з 2008 року не проживають у вищевказаній квартирі, не користуються спірним житлом без поважних причин, оскільки перешкод в користуванні таким їм ніхто не чинив.

Статтею 9 ЖК України визначено, що ніхто не може бути обмежений у праві користуватися жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до чинного житлового законодавства (ст. 71 ЖК України) при відсутності без поважних причин наймача або членів його сімї, в тому числі колишніх, за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

В п. 10 постанови Пленум Верховного суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» роз'яснив судам, що у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст.71 ЖК) необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.

Поважних причин, які б могли бути підставою для продовження строку, передбаченого ст. 71 ЖК України, збереження за відповідачами спірного жилого приміщення судом не встановлено.

При цьому, суд вважає необхідними зазначити про те, що відповідно до ч.1 ст.29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом.(ч.2 ст.29 ЦК України).

Згідно ч. 2 ст. 160 СК України, місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини.

Системний аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що неповнолітня дитина набуває право користування житлом за місцем проживання батьків, або одного з батьків, з ким вона проживає.

Права неповнолітньої дитини є похідними від права батьків (або одного з них). Причини не проживання неповнолітньої дитини за місцем реєстрації не залежать від волі дитини, а тому неможливо встановити їх характер (поважні або неповажні) окремо для неповнолітньої дитини, незалежно від причин відсутності батьків.

Неповнолітня дитина не є самостійним суб'єктом житлових правовідносин, а набуття або втрата права користування житлом дитиною залежить від набуття або втрати такого права її батьками.

Проаналізувавши наведені правові норми, суд приходить до висновку, що інтереси дитини даним рішенням не порушуються з огляду на те, що неповнолітня ОСОБА_9 у спірній квартирі не проживає. Залишення неповнолітньої зареєстрованою в спірній квартирі суперечило б ст.9 Конвенції про права дитини та ст.160 СК України.

Відповідно до ст.1 та ст.11 ЗУ «Про охорону дитинства», сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Забезпечення найкращих інтересів дитини - дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров'я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити.

Згідно ч. 2 ст. 18 цього Закону діти мають право користуватися займаним приміщенням як члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення.

Таким чином, системний аналіз цивільного та житлового законодавства дає підстави вважати, що неповнолітня дитина не може бути самостійним відповідачами за позовом про визнання їх такими, що втратили право користування житлом, та зберігають або втрачають таке право автоматично разом з батьками.

У відповідності до ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, проводиться в судовому порядку.

Таким чином, враховуючи досліджені судом письмові докази, покази свідків, суд вважає доведеним той факт, що відповідачі з 2008 року не проживають у спірній квартирі та не користуються спірним житлом без поважних причин, оскільки перешкод в користуванні таким їм ніхто і ніколи не чинив.

Зі змісту ст. 12 ЦПК України вбачається, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи обєктивність і неупередженість: керує ходом судового процесу; сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; розяснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обовязки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обовязків.

Положеннями ч. 1 ст. 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У відповідності до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності.

Виходячи з наведеного та враховуючи, що відповідачі не користується квартирою № 3 в будинку №12 на вул. Моторній у м. Львові понад визначений ст.71 ЖК України шестимісячний термін, протягом якого за ними зберігалося право на користування вказаним жилим приміщенням, в судовому засіданні не встановлено поважності причини їх відсутності, а тому суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити і визнати ОСОБА_8 та ОСОБА_9 такими, що втратили право користування спірним житловим приміщенням.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 81, 89, 141, 258, 259, 265, 280-281 ЦПК України, ст. ст. 9, 71, 72 ЖК України, суд

ухвалив:

Позов ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 до ОСОБА_8, ОСОБА_9, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору орган опіки та піклування Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням задовольнити.

Визнати ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_2 такими, що втратили право на користування житловим приміщенням квартирою №3 в будинку № 12 на вул. Моторній у м. Львові.

На рішення може бути подана апеляційна скарга до Львівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Повне заочне рішення суду складено - 09 квітня 2019 року.

Суддя: (підпис) ОСОБА_1

З оригіналом згідно.

Суддя: Б.М.Гедз