ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 січня 2019 року

м.Харків

справа № 642/634/17

провадження № 22-ц/818/916/19

Харківський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справах:

Головуючого : Колтунової А.І.,

суддів: Кругової С.С., Пилипчук Н.П.

за участю секретаря - Семикрас О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення власникові перешкод в користуванні майном за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - адвоката ОСОБА_3 на рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 02 листопада 2018 року, ухвалене суддею - Гримайло А.М., в залі суду в м. Харкові,-

ВСТАНОВИВ:

07 лютого 2017 року ОСОБА_1 звернулась в суд з позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод власникові у користуванні квартирою АДРЕСА_1 шляхом виселення із зазначеної квартири відповідача та вселення на зазначену житлову площу позивача.

Позивач посилалась на ті обставини, що ОСОБА_1 на праві власності належить квартира АДРЕСА_1.

Однак, в порушення права позивача як власника квартири, ОСОБА_2 продовжує проживати в належній ОСОБА_1 квартирі, протиправно чинить їй перешкоди у вселенні до належної їй на праві власності квартири, у зв'язку з чим таке незаконне порушення прав та інтересів власника нерухомого майна підлягає судовому захисту.

У зв'язку з чим, просила суд вселити її в спірну квартиру.

При розгляді справи в суді першої інстанції позивач уточнила позовні вимоги та просила суд усунути перешкоди в користуванні квартирою шляхом вселення на зазначену житлову площу.

Представником ОСОБА_2 - ОСОБА_4 подано відзив на уточнену позовну заяву ОСОБА_1, в якому просив позовні вимоги ОСОБА_1 залишити без задоволення. Вказує, що місце та факт проживання ОСОБА_2 досі зареєстроване за адресою: АДРЕСА_1. Проте, сам факт проживання не може бути підставою для задоволення позову, оскільки ОСОБА_2 не позбавлений права користування вказаним житловим приміщенням, користується ним з дотриманням правил співжиття та інших норм встановлених ЖК УРСР.

Рішенням Ленінського районного суду м.Харкова від 02 листопада 2018 року позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення власникові перешкод в користуванні майном - задоволено. Усунуто позивачу ОСОБА_1 перешкоди у користуванні квартирою, що розташована за адресою: АДРЕСА_1, шляхом виселення ОСОБА_2 із цієї квартири без надання іншого житлового приміщення. Стягнуто з ОСОБА_2 О на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1280,00 грн.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, представником ОСОБА_2 - ОСОБА_3 подано апеляційну скаргу, в якій він просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити, посилаючись на те, що рішення суду ухвалене з порушенням норм процесуального та матеріального права, висновки суду не відповідають фактичним обставинам по справі. Вказує, що рішенням Ленінського районного суду м.Харкова було задоволено вимогу, від якої позивач відмовився, зменшивши розмір позовних вимог. Крім того, позовну вимогу про вселення ОСОБА_1 до спірної квартири суд першої інстанції взагалі не розглянув. Також, зазначає, що ОСОБА_1 не надала жодних речових, письмових або інших доказів на підтвердження наявності перешкод у здійсненні права власності на житлове приміщення.

ОСОБА_1 надала відзив на апеляційну скаргу, в якому просила в задоволенні апеляційної скарги відмовити в повному обсязі. Вказує, що апеляційна скарга є абсолютно безпідставною і необґрунтованою. Обставини, на які адвокат відповідача ОСОБА_2 посилається, є надуманими, недоведеними і такими, що не відповідають дійсності.

Сторони та їх представника в судове засідання не з'явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

В заявах просили розглядати справу за їх відсутності (а.с. 239, 241).

Дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, відзиву на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з таких підстав.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення власникові перешкод в користуванні майном шляхом виселення ОСОБА_2 із квартири АДРЕСА_1, суд першої інстанції виходив із того, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім'ї, а також не відносяться до осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь - який час.

Отже, суд дійшов до висновку, що після набуття позивачем права власності на спірну квартиру відповідач втратив право користування спірним житловим приміщенням та підлягає виселенню.

Колегія суддів вважає, що погодитися з висновками суду першої інстанції не можна з таких підстав.

Відповідно до п.п. 1, 2, 5 ч.1 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам цивільно - процесуального закону рішення суду першої інстанції не відповідає.

Судом встановлено, підтверджується письмовими доказами та не оспорюється сторонами, що між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 був укладений 01 жовтня 2010 року договір позики, відповідно до якого ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_5 суму боргу 13 180,00 грн., яку зобов'язаний повернути не пізніше 01 жовтня 2012 року (а.с. 3).

В забезпечення виконання цього зобов'язання між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 був укладений договір іпотеки, відповідно до якого ОСОБА_2 передав в іпотеку ОСОБА_1 однокімнатну ізольовану квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 35,5 кв.м., житловою площею 19,6 кв.м. (далі квартира) (а.с. 3-4).

Зазначена квартира належала ОСОБА_2 на праві власності на підставі договору купівлі - продажу, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Гібадуловою Л.А. 11 червня 2009 року за реєстровим № 420 (а.с. 3), тобто на час укладення договору позики та іпотечного договору спірна квартира з 2009 року належала на праві власності позичальнику.

На підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, прийнятого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу на підставі іпотечного договору від 01 жовтня 2010 року, реєстровий № 3439, право власності на зазначену квартиру набула ОСОБА_1 (а.с. 5).

Таким чином, судом встановлено, що право власності на квартиру, належну ОСОБА_2 на праві власності, ОСОБА_1 набула на підставі іпотечного договору, укладеному в забезпечення виконання договору позики, предметом якого були долари США.

Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК УРСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення.

Частина 3 статті 109 ЖК Української РСР регулює порядок виселення громадян.

Згідно з частиною другою статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частиною третьою статті 109 ЖК Української РСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК Української РСР громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинне бути зазначене в рішенні суду.

Таким чином, частина друга статті 109 ЖК Української РСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою цього жилого приміщення.

Результат аналізу зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі частини другої статті 39 Закону України «Про іпотеку» підлягають застосуванню як положення статті 40 цього Закону, так і норма статті 109 ЖК Української РСР.

За змістом вказаних норм особам, які виселяються із жилого будинку (жилого приміщення), що є предметом іпотеки, у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається тільки в тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла.

Аналогічна правова позиція висловлена у постановах Верховного Суду від 25 січня 2018 року у справах № 61-688св17, від 14 березня 2018 року у справі № 61-2816св18, від 30 травня 2018 року у справі № 61-401св17, в яких були встановлені подібні правовідносини та аналогічні фактичні обставини, а також в постанові Великої палати Верховного суду від 31 жовтня 2018 року у справі 75/12729/15цс.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 проживає в спірній квартирі з 2009 року, іншого житла немає, придбана квартира за договором купівлі - продажу від 11 червня 2009 року, тобто до укладення договорів позики та іпотеки.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов до помилкового висновку, що є правові підстави для виселення ОСОБА_2 із квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення.

Доводи позовної заяви про те, що порушуються права нового власника ОСОБА_1, яка набула права власності на спірну квартиру у встановлений законом спосіб, колегія суддів вважає такими, що не можуть бути визнані правовими підставами для задоволення позову про виселення, оскільки держава цілеспрямовано внесла законодавчі обмеження, направлені на захист прав громадян України щодо виселення, які пов'язані з виконанням зобов'язань за позиками, наданими в іноземній валюті та забезпеченими іпотекою.

Вказана обставина обумовлена тим, що фізична особа, яка отримала позику у іноземній валюті, не має впливу на здешевлення гривні, коливання валютного курсу, проте сама держава зобов'язана забезпечувати як дотримання прав усіх суб'єктів, так і баланс прав, у тому числі позичальника.

Крім того, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції при ухваленні рішення вийшов за межі позовних вимог, заявлених ОСОБА_1

Так, із уточненої позовної заяви ОСОБА_1 вбачається, що вона просила суд вселити її в спірну квартиру (а.с. 67).

Проте, суд першої інстанції усунув власникові перешкоди у користуванні квартирою шляхом виселення відповідача з цієї квартири, хоча зазначені позовні вимоги в уточненому позові ОСОБА_1 заявлені не були.

Позовні вимоги ОСОБА_1 щодо вселення її на спірну житлову площу предметом розгляду суду першої інстанції не були.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, у зв'язку з чим на підставі п.4 ч.1 ст. 376 ЦПК України підлягає скасуванню.

Колегія суддів нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про усунення перешкод власникові в користуванні майном шляхом виселення відповідача не ухвалює, оскільки такі вимоги не були заявлені позивачем.

Позовні вимоги ОСОБА_1 щодо вселення позивача в квартиру не були предметом розгляду суду першої інстанції, у зв'язку з чим суд апеляційної інстанції також не вправі давати зазначеним позовним вимогам правову оцінку.

ОСОБА_1 не позбавлена можливості на розгляд цього позову в установленому законом порядку.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду скасуванню.

Судові витрати у справі по сплаті судового збору колегія суддів не перерозподіляє, оскільки позовні вимоги ОСОБА_1 по суті не розглянуті.

На підставі викладеного, керуючись, ст.ст. 367, 368, п.2 ч.1 ст. 374, п.4 ч.1 ст. 376, ст. 381-384,ст. 389 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката ОСОБА_3 - задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 02 листопада 2018 року, яким були задоволені позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення власникові перешкод в користуванні квартирою шляхом виселення - скасувати.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 25 січня 2019 року.

Головуючий: А.І. Колтунова

Судді: С.С. Кругова

Н.П. Пилипчук