ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 квітня 2019 року

м.Суми

Справа №592/14632/18

Номер провадження 22-ц/816/1991/19

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Ткачук С. С. (суддя-доповідач),

суддів - Кононенко О. Ю. , Криворотенко В. І.

за участю секретаря судового засідання - Кияненко Н.М.,

сторони справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - ОСОБА_2,

треті особи: Ковпаківський районний відділ у м. Суми Управління Державної міграційної служби України в Сумській області, Служба у справах дітей Сумської міської ради,

розглянув у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 09 січня 2019 року в складі судді Князєва В.Б., ухваленого у м. Суми, повне судове рішення складено - 16 січня 2019 року,

в с т а н о в и в:

Звернувшись до суду із позовом у жовтні 2018 року, ОСОБА_1 просила усунути перешкоди у користуванні та розпорядженні приватною власністю - квартирою, рощатшованої за адресою: АДРЕСА_1, шляхом виселення ОСОБА_2

Свої вимоги мотивувала тим, що вона є одноособовим власником вказаної квартири. ОСОБА_2 є її колишньою невісткою. 19.10.2017 року рішенням суду шлюб між її сином та відповідачем розірвано. На сьогоднішній день ОСОБА_2 не є власником (співвласником) спірного житлового приміщення, не є членом її сім'ї, однак досі проживає та зареєстрована в вказаній квартирі. На її вимогу звільнити вказану квартиру остання не реагує. Крім того, вона сплачує комунальні платежі, несе інші витрати на утримання житла. Між нею та ОСОБА_2 відсутні приязні стосунки, а тому спільне проживання дуже її пригнічує.

Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 09.01.2019 року позов ОСОБА_1 задоволено. Усунено перешкоди у користуванні та розпорядженні приватною власністю - квартирою, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2, шляхом виселення ОСОБА_2

Не погоджуючись із вказаним рішенням, відповідач подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права, просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову.

Доводи апеляційної скарги мотивує тим, що має право на користування спірним житловим приміщенням на рівні з його власником, оскільки вона була вселена в квартиру, як член сім'ї власника квартири, та мешкає в даній квартирі з 03.03.1994 року по теперішній час. Вказує, що членом сім'ї можуть бути визнані й інші особи за умови постійного проживання з власником і ведення ним спільного господарства. Так, вона сплачує за житлово-комунальні послуги та займалася ремонтними роботами в квартирі. Також, позивачем не було доведено про реальну небезпеку порушення її права власності чи законного володіння зі сторони відповідача.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач ОСОБА_1 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - без змін. Вказує, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову, оскільки її вимоги, як власника квартири, з законними, а з відповідачем вони не пов'язані спільним побутом і не мають взаємних прав та обов'язків.

Відповідач апеляційну скаргу підтримала та просила задовольнити.

Позивач та її представник проти скарги заперечили та просили рішення залишити без змін.

Треті особи в судове засідання не з'явилися, але про час та місце його проведення повідомлені належним чином.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач чинить ОСОБА_3, як власнику вказаної квартири, перешкоди в її користуванні, вона не є членом її сім'ї, відмовляється добровільно виселитися, внаслідок чого порушує право власності позивача.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком місцевого суду з таких підстав.

Як вбачається із цивільної справи, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 05.05.1993 року квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_1, належить на праві приватної власності ОСОБА_1 (а.с. 9).

У вказаній квартирі станом на 20.07.2018 року зареєстровані: ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2 - колишня невістка, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3 - син позивача, та її онуки - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_4, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_5 (а.с. 11).

Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 19.10.2017 року розірвано шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_2, який зареєстрований 26.11.1992 р. Відділом ЗАГС міськвиконкому м. Суми, актовий запис №2043 (а.с. 12).

Як визнали сторони в судовому засіданні зараз в квартирі постійно мешкають власник - позивач, її невістка ОСОБА_2, вселилася у квартирі як член сім'ї власника ще у березні 1994 року і де народилися її другий малолітній син ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_5 народження.

Інші зареєстровані у квартирі син позивача ОСОБА_4 на протязі двох років працює у Польщі, де перебуває значний проміжок часу та її другий онук ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_4., який одружений і проживає окремо своєю сім'єю.

Позивачем заявлено тільки вимога до колишньої невістки, притому, що після розірвання шлюбу з її сином за рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 17.09.2018р. на користь невістки стягнути аліменти на малолітнього син, який проживає разом із матір'ю,

Відповідно до ч.3 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від 10 до 14 років є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає.

Позов про порушення прав власника, мотивований обмеженням вільного володіння, користування та розповсюдження своїм майном на власний розсуд.

За змістом частин 1,2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд і має право вчиняти щодо свого майна буді-які дії, які не суперечать закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 321 цього Кодексу право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

В силу ст. 322 цього Кодексу власник зобов'язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Право користування чужим майном врегульовано главою 32 цього Кодексу і може бути встановлене для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

Аналіз положень глави 32 ЦК України свідчить, що сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов'язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна.

Відповідач на протязі більш 25 років проживає у спірній квартирі, куди була вселена за згодою її власника в якості члена сім'ї (дружини сина позивача), тому набула право користування чужим майном, яке по своїй суті є сервітутом.

Але як пояснила відповідач і це не визнала позивач, з моменту вселення невістки у квартиру у них був спільний бюджет, вони були пов'язані спільним побутом, остання за спільні кошти проводила в квартирі поточні ремонти і так тривало до того часу, доки вона не звернулась до суду у 2018 році про стягнення з сина позивача аліментів у зв'язку із розірванням шлюбу.

Отже члени сім'ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

З прийняттям ЦК України 2003 року питання право членів сім'ї власника житла врегульовані ст. 405 ЦК України, але застосування положень ст. ЖК УРСР до цих відносин не виключається, оскільки вселення відповідача до квартири відбулось ще за правилами норм цього Кодексу, яким у статті 156 передбачено, що у разі припинення сімейних відносин з власником будинку, подальше право користування займаним приміщенням здійснюється колишнім членом за умови існування угоди з власником житла про безоплатне користування будинком, у разі відсутності такої згоди до цих відносин застосовувалися правила встановлені ст. 162 цього Кодексу , т.т. проживання за умовами договору найму.

Як підтверджено сторонами в судовому засіданні, встановлений порядок користування приміщенням квартири після розірвання шлюбу для відповідача разом із сином її власником не змінювався, притому що ст. 405 ЦК України також передбачає, що житлове приміщення, яке займають його члени сім'ї визначається власником і це право користування втрачається у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Викладені норми матеріального права дають підстави для висновку, що власник житла вчиняючи дії по розпорядженню своєю власністю, а саме, вселення у приміщення приватного житла іншої особи на правах члена сім'ї, обмежує свої право користування об'єктом власності, оскільки між ним та членом його сім'ї виникають правовідносини відповідно до порядку користування визначеному законом на час їх виникнення.

Відповідно до ч. 2 ст. 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. ці обставини повинні доводитися належними та допустимими доказами.

Норми матеріального закону, якими врегульовані питання права користування чужим житлом - сервітут, мають переважне право застосування, бо як визначено у п.4 Прикінцевих та перехідних положень цього Кодексу, Цивільний Кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним Кодексом України, положення цього Кодексу застосовується до тих прав і обов'язків, що виникли і продовжують існувати після набрання ним чинності.

Позов мотивовано тільки загальними нормами захисту права власності, без посилення на застосування глави 32 Право користування чужим майном ЦК України, і переконливих доказів того, що відповідач чинить перешкод, які б порушили право позивача, як власника проживати у приміщенні квартири, суду надано не було.

Понесення витрат на утримання житла у червні-вересні 2018 року є обов'язком його власника, тому місцевий суд тільки на підставі доказів про самостійне утримання власником майна, передчасно прийшов до висновку про задоволення позову шляхом виселення відповідача без урахування прав її малолітнього сина, який з нею проживає, притому, що його батько, зареєстрований в спірному приміщенні, але на протязі останніх 2-х років працює в Польщі і проживає в квартирі періодично, тому не має можливості здійснювати щоденний догляд за сином, а позивач є людиною похилого віку і також не може здійснювати догляд за онуком, який би при виселені матері залишився проживати один в спірній квартирі, доступ до якого мати буде позбавлена.

За наведених обставин, апеляційний суд не можне визнати оскаржене судове рішення законним та обґрунтованим, таким що відповідає ст.263 ЦПК України і на підставі ч.1 ст. 376 цього Кодексу у зв'язку із неповним з'ясуванням обставин, що мають значення у справі, скасовує це рішення і ухвалює нове про відмову у задоволені позову.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381-382, 389 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 09 січня 2019 року скасувати.

У позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні і розпорядженні власністю шляхом виселення відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і на неї може бути подана касаційна скарга безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 08 квітня 2019 року.

Головуючий - С.С. Ткачук

Судді: О.Ю. Кононенко

В.І. Криворотенко