АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/529/19Головуючий по 1 інстанції
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 квітня 2019 року м. Черкаси

Апеляційний суд Черкаської області в складі колегії суддів:

Новікова О.М.,

Храпка В.Д., Бондаренка С.І.,

за участю секретаря Матюхи В.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 16 січня 2019 року (повний текст рішення складено 22 січня 2019 року) у складі судді Русакова Г.С. у справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_5 про стягнення суми процентів та інфляційних втрат, -

в с т а н о в и в :

У червні 2017 року ОСОБА_6 звернулася до суду з вказаним позовом до відповідача, посилаючись на те, що рішенням Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 22 липня 2014 року з ОСОБА_5 стягнуто на її користь грошову компенсацію та інші витрати на загальну суму 218 675 грн. 90 коп.

Рішення звернуто до примусового виконання, але до цього часу не виконане.

Посилаючись на положення ст. 625 ЦК України, позивачка, уточнивши позовні вимоги, просила стягнути з ОСОБА_5 на свою користь інфляційні втрати за час прострочення встановленого судовим рішенням грошового зобов'язання щодо виплати грошової компенсації в розмірі 168 701 грн. 78 коп. та трьох процентів річних в розмірі 41 110 грн. 36 коп.

Рішенням Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 16 січня 2019 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_6 інфляційні втрати в розмірі 166 952 грн. 38 коп., три проценти річних в розмірі 21 233 грн. 79 коп. та судові витрати в розмірі 1 882 грн. 02 коп.

Рішення суду мотивовано тим, що між сторонами виникло грошове зобов'язання на підставі судового рішення з моменту набрання ним законної сили. Невиконання такого грошового зобов'язання зумовлює можливість застосування до таких відносин ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Суд взяв до уваги розрахунок позивача щодо інфляційних витрат за період з вересня 2014 року по квітень 2018 року без врахування інфляційних витрат за серпень 2014 року і стягнув 166952,38 грн.

Щодо стягнення трьох процентів річних, то суд першої інстанції не погодився з розрахунком позивача та провів власний розрахунок і визначив суму до стягнення в розмірі 21233,79 грн., врахувавши періодичне зменшення суми заборгованості.

Водночас, суд відмовив в клопотанні про застосування наслідків спливу строку позовної давності у зв'язку тим, що прострочення виконання грошового зобов'язання боржником є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і трьох процентів річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов'язання до моменту його усунення. Крім того, боржник частково погашав заборгованість перед позивачкою, що свідчить про визнання ним свого боргу та переривання строку позовної давності.

Розподіл судових витрат проведено пропорційно до частки задоволених позовних вимог.

Рішення оскаржено відповідачем в апеляційному порядку.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд першої інстанції при вирішенні спору послався на правовий висновок постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі №14-16цс18. Проте такий правовий висновок не може бути покладений в основу рішення у даній справі, оскільки він стосувався застосування ч. 2 ст. 625 ЦК України щодо невиконання вироку суду про стягнення відшкодування майнових збитків і моральної шкоди.

У справі, що оскаржується, предметом позову є стягнення грошової компенсації за частку у праві спільної власності та судових витрат.

Отже до таких правовідносин не можуть бути застосовані норми про цивільно-правову відповідальність за невиконання грошового зобов'язання на підставі ст. 625 ЦК України.

Крім того, апелянт вказує, що невірною є відмова судом в застосуванні позовної давності.

ОСОБА_5 вважає, що строк перебігу позовної давності слід відраховувати не з дати набрання судовим рішенням законної сили (23.09.2014 року), а з моменту ухвалення такого рішення (22.07.2014 року), тобто з моменту, коли особа довідалась про порушення свого права.

Неправильним вважає також висновок суду про переривання строку позовної давності, оскільки боржник повертав кошти поза межами строку позовної давності 30.10.2017 року та 18.05.2018 року. А переривання строку позовної давності може мати місце лише в межах строку позовної давності, а не після його спливу.

Таким чином, у разі відхилення апеляційним судом доводів про неможливість застосування до даних правовідносин ч. 2 ст. 625 ЦК України, апелянт просить взяти до уваги розрахунок позивача суми інфляційних втрат за період з жовтня 2014 року по 22.07.2018 року, за яким сума до стягнення з відповідача становить 150 448 грн. 88 коп.

Також ОСОБА_5 не погоджується з розрахунком судом розміру трьох процентів річних. В наведених відповідачем розрахунках розмір 3% річних за період з 23 вересня 2014 року по 22 липня 2017 року (включно) становить 18 584 грн. 45 коп. за таким розрахунком: 218 675 грн. 90 коп. * 3% * 1034 дн./365 = 18 584 грн. 45 коп.

Посилаючись на вказані доводи, вважаючи рішення незаконним та необґрунтованим, просить його скасувати, ухвалити нове рішення, яким в позові відмовити повністю.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_6 вказує на необґрунтованість апеляційної скарги, погоджується з висновками суду. А тому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.

Дослідивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що скарга підлягає до часткового задоволення.

Згідно з ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення суду повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права, або неправильне застосування норм матеріального права.

З матеріалів справи встановлено такі обставини.

Рішенням Канівського міськрайонного суду від 22.07.2014 року, яке набрало законної сили 23.09.2014 року, частково задоволено позов ОСОБА_6 до ОСОБА_5 про встановлення юридичного факту - проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу, визнання майна спільним сумісним майном, визнання права власності на спільне майно та його поділ. Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_6 грошову компенсацію замість її частки у праві спільної сумісної власності в сумі 198909,50 грн., а також стягнуто судові витрати на сплату судового збору в сумі 3327,40 грн., на оплату правової допомоги в сумі 4835,00 грн., на проведення судової експертизи в сумі 11604,00 грн., а всього на суму 218675,90 грн. (а.с. 11-15).

Рішення звернуто до примусового виконання.

Постановою державного виконавця Відділу державної виконавчої служби (ДВС) Канівського міськрайонного управління юстиції від 17.10.2014 року відкрито виконавче провадження № 45108610 про стягнення з ОСОБА_5 грошової компенсації замість її частки у праві спільної власності (а.с. 19).

Постановою державного виконавця Відділу ДВС Канівського міськрайонного управління юстиції від 15.10.2014 року відкрито виконавче провадження № 45059444 про стягнення з ОСОБА_5 судового збору 3327,40 грн. на оплату правової допомоги 4835,00 грн., та проведення експертизи 11604,00 грн. (а.с. 20).

Згідно з довідкою Канівського міськрайонного відділу ДВС від 01.06.2017 року №7140 розмір заборгованості ОСОБА_5 станом на 01.06.2017 року становило 218 675 грн. 90 коп., тобто заборгованість взагалі не погашалась (а.с. 21).

Відповідно до довідки Канівського міськрайонного відділу ДВС від 01.09.2017 року №11630 розмір заборгованості ОСОБА_5 станом на 01.07.2017 року становило 218 675 грн. 90 коп., станом на 01.08.2017 року - 154 000 грн. 08 коп., станом на 01.09.2017 року - 124 000 грн. 08 коп. (а.с. 93).

Відповідно до довідки Канівського міськрайонного відділу ДВС від 17.10.2017 року №13676 розмір заборгованості ОСОБА_5 станом на 01.10.2017 року становило 126050,72 грн. (а.с. 94).

Відповідно до довідок Канівського міськрайонного відділу ДВС від 13.11.2017 року №15172, від 01.12.2017 року № 16135, від 03.01.2018 року № 4, від 02.03.2018 року № 2617, вбачається, що розмір заборгованості ОСОБА_5 станом на 17.10.2017 року становило 111073,94 грн., станом на 30.10.2018 року становило 99515,65 грн. (а.с. 95, 97, 108).

Згідно з довідкою Канівського міськрайонного відділу ДВС від 02.05.2018 року №6773 розмір заборгованості ОСОБА_5 станом на 02.05.2018 року становило 99515,65 грн. (а.с. 132).

Згідно з розрахунком заборгованості ОСОБА_5 по зведеному виконавчому провадженню № 52831025 станом на 11.06.2018 року залишок боргу по компенсації за частку у праві спільної власності становило 95879,29 грн. (а.с. 142-144).

Таким чином, з наведених доказів вбачається, що заборгованість за грошовим зобов'язанням, встановленим судовим рішенням, погашалась лише з 01.08.2017 року, тобто після звернення позивачки з позовом до суду, і наразі в матеріалах справи відсутні докази про повне виконання відповідачем такого зобов'язання.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно з ч. 2 ст. 509 ЦК України зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 5 ст. 11 ЦК України у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду.

За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов'язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов'язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов'язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов'язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов'язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов'язок боржника з такої сплати.

Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов'язання» книги 5 ЦК України. Норми статті 625 ЦК України визначають загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов'язання незалежно від підстав його виникнення. Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов'язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов'язань.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Отже, положення зазначеної норми права передбачають, що зобов'язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10 квітня 2018 року у справі № 910/10156/17 вказала, що приписи статті 625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов'язань, та погодилася з висновками Верховного Суду України, викладеними у постанові від 1 червня 2016 року у справі № 3-295гс16, за змістом яких грошове зобов'язання може виникати між сторонами не тільки з договірних відносин, але й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством.

Відповідач має грошове зобов'язання перед позивачкою, що встановлено рішенням Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 22.07.2014 року, яке набрало законної сили 23.09.2014 року, та яким стягнуто з відповідача на користь позивачки кошти в сумі 218 675 грн. 90 коп.

Вказане рішення боржник почав виконувати тільки після звернення кредитором з вказаним позовом до суду, а саме: з 01.08.2017 року. За наслідком часткового виконання такого зобов'язання станом на 11.06.2018 року заборгованість за таким грошовим зобов'язанням становила 95 879 грн. 29 коп., тобто не виконане повністю.

Отже відповідач порушив вказане грошове зобов'язання внаслідок неповного його виконання, у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення відповідно до статті 625 ЦК України.

Також вірним є застосування місцевим судом правової позиції Великої Палати Верховного Суду у постанові від 16.05.2018 року у справі № 686/21962/15-ц, провадження № 14-16цс18, відповідно до якої приписи статті 625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов'язань, а грошове зобов'язання може виникати між сторонами не тільки з договірних відносин, але й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством.

Тому колегія суддів доводи апелянта в цій частині відхиляє і вважає, що в даному випадку у відповідача виникло зобов'язання грошового характеру перед позивачкою на підставі рішення суду про поділ майна подружжя та стягнення грошової компенсації за частку у праві спільної власності і наявні всі правові підстави для застосування до спірних правовідносин приписів частини другої статті 625 ЦК України.

Що стосується незгоди апелянта з розміром інфляційних втрат та незастосуванням позовної давності до таких вимог, то суд апеляційної інстанції звертає увагу на наступне.

Судом встановлено, що рішення суду про стягнення коштів було ухвалено 22 липня 2014 року, набрало законної сили 23 вересня 2014 року.

Таким чином, обов'язок щодо сплати коштів в розмірі 218 675 грн. 90 коп. (грошової компенсації за частку в праві спільної сумісної власності та судових витрат) виникло у відповідача саме 23 вересня 2014 року. Такому обов'язку кореспондує право кредитора вимагати виконання грошового зобов'язання.

Суть позовної давності за аналізом глави 19 ЦК України полягає у визначенні строку, у межах якого особа може звернутись до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Строк позовної давності, про застосування якого заявляв відповідач в суді першої інстанції, для звернення з вимогами про стягнення інфляційних втрат та 3% річних спливає 23 вересня 2017 року.

Позивачка звернулась з позовом 27 червня 2017 року, тобто, в межах строку позовної давності.

Місцевий суд вірно вказав, що в даному випадку строк позовної давності не пропущений.

Аналіз ч. 2 ст. 625 ЦК України свідчить про те, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання. Такі нарахування мають не штрафний, а компенсаційний характер. Тому підлягають нарахуванню за весь період прострочення виконання рішення суду.

Виходячи з заявлених позовних вимог, правомірним є нарахування інфляційних втрат по квітень 2018 року.

Проте, суд погоджується з доводами апеляційної скарги про те, що до такої суми не можуть бути включені інфляційні втрати за вересень 2014 року, так як сума боргу встановлена в другій половині місяця, а отже, розрахунок інфляційних втрат слід починати з наступного місяця, тобто з жовтня 2014 року.

За змістом статті 1 Закону України від 3 липня 1991 року N 1282-XII "Про індексацію грошових доходів населення" індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання.

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індекс споживчих цін обчислюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері статистики, і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях.

При цьому, індекс інфляції розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць і здійснюється шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу.

Суд першої інстанції здійснив нарахування інфляційних втрат за період з вересня 2014 року по квітень 2018 року.

За розрахунком апеляційного суду розмір інфляційних втрат перевищує суму, визначену позивачем. Проте, так як суд не може вийти за межі позовних вимог, колегія суддів вважає за можливе зменшити визначену позивачем суму на 1749,40 грн. + 6341,60 грн. (за серпень, вересень 2014 року).

Отже, розмір інфляційних втрат за період з вересня 2014 року по квітень 2018 року складає 168 701 грн. 78 коп. - 1 749 грн. 40 коп. - 6 341 грн. 60 коп. = 160 610 грн. 78 коп.

Тому, в цій частині апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення.

Колегія суддів перевірила розрахунок 3% річних, проведений місцевим судом в межах вказаних позивачем періодів, а саме, з 23.09.2014 року по 01.05.2018 року. Такий розрахунок є цілком правильним і обґрунтованим. А доводи апеляційної скарги в цій частині не спростовують висновки та розрахунки суду і підлягають відхиленню.

Крім того, підставою для скасування рішення та відмови у позові апелянт вказує те, що позивачка не сплатила судовий збір за збільшені позовні вимоги.

Оцінюючи такі доводи апелянта, колегія суддів виходить із такого.

З матеріалів справи встановлено, що позивачем при зверненні сплачено судовий збір у розмірі 1875 грн. 55 коп. та 75 грн. 75 коп. (а.с. 1, 133).

Ціна уточнених позовних вимог становить 209 812 грн. 14 коп.

А отже розмір судового збору (1% від ціни позову) становить 2 098 грн. 12 коп.

Сума недоплати судового збору за звернення з уточненими позовними вимогами становить 2098,12 - 1875,55 - 75,75 = 146 грн. 82 коп.

Таким чином, доводи апелянта в цій частині підтверджуються матеріалами справи лише в частині недоплати позивачкою судового збору в розмірі 146 грн. 82 коп., на що не звернув уваги місцевий суд.

Проте, суд не може визнати таке порушення підставою для відмови в задоволенні позову та вважає за можливе стягнути з позивачки недоплачену суму судового збору в дохід держави.

За наслідком апеляційного перегляду справи позов фактично задоволено на суму 160610,78 (інфляційні втрати) + 21233,79 (3% річних) = 181844,57 (грн.)

На підставі ч. 13 ст. 141 ЦПК України апеляційний суд змінює розподіл судових витрат у зв'язку зі зміною рішення суду.

Оскільки рішення змінено в частині зменшення суми інфляційних втрат, тому розмір судового збору, що підлягає до стягнення з відповідача на користь позивачки, слід також зменшити пропорційно до розміру задоволеної частини позовних вимог (86,67%), а саме, до суми 1 818 грн. 45 коп.

За звернення з апеляційною скаргою сплачено 2 823 грн. (а.с. 216).

У зв'язку з частковим задоволенням апеляційної скарги, з позивачки слід стягнути на користь відповідача судові витрати пропорційно до відмовлених позовних вимог (13,33%) в розмірі 376 грн. 30 коп.

Відповідно до ч. 10 ст. 141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов'язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. В такому випадку сторони звільняються від обов'язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

Тому, шляхом взаємозарахування сум судового збору, з відповідача слід стягнути на користь позивачки судові витрати в розмірі 1818,45 - 376,30 = 1442,14 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 35, 141, 258, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити частково.

Рішення Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 16 січня 2019 року змінити, зменшивши розмір інфляційних втрат, що підлягають до стягнення з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_6, з 166 952 грн. 38 коп. до 160610 грн. 78 коп.

В решті рішення залишити без змін.

Змінити розподіл судових витрат.

Стягнути з ОСОБА_6 в дохід держави недоплачену суму судового збору в розмірі 146 грн. 82 коп.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_6 судові витрати в розмірі 1 442 грн. 14 коп.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з часу складення повного тексту постанови.

Повний текст рішення виготовлено 09 квітня 2019 року.

Судді