РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 квітня 2019 року Василівський районний суд Запорізької області

у складі: головуючого судді Носика М.А.

секретар судового засідання Кудінова В.І.

за участю: представника позивача адвоката ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду у м. Василівка цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення боргу, відсотків, інфляційних втрат, суд,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2018 року ОСОБА_3 пред'явила позов до ОСОБА_2 з вимогами стягнути з відповідача заборгованість, відсотки та інфляційні витрати за укладеним договором.У позовній заяві, яку у подальшому було уточнено, позивачка просить суд стягнути з відповідача на свою користь заборгованість у сумі 43 131, 73 гривень в тому числі: борг у сумі 19000 гривень; суму відсотків, за користування коштами у розмірі 2,5% щомісячно з 01.09.2015 року по 01.08.2016 року у розмірі 1552,89 гривень; суму відсотків, за користування коштами у розмірі 2,5% з 01.09.2016 року по 01.04.2019 року у розмірі 24740,63 гривень; 3% річних за несвоєчасне повернення боргу з 01.08.2016 року у розмірі 1643,67 гривень; інфляційні втрати згідно розрахунку з 01.08.2016 року у розмірі 7646,67 гривень; судові витрати: судовий збір у сумі 704,80 гривень; витрати на правову допомогу у сумі 6000 гривень. На обґрунтування позовних вимог позивачка ОСОБА_3 зазначає, що 01 червня 2013 року ОСОБА_2 взяв у позивачки в борг кошти у сумі 10000 гривень з оплатою щомісячних відсотків у розмірі 3% від суми на 12 місяців. При оформлені договору позики ОСОБА_2 запропонував підписати договір інвестиційного займу готівки у розмірі 10000 гривень. За умовами інвестиційного договору передбачено передачу коштів в момент підписання договору, строк дії договору 12 місяців, позивачка не має права вимагати індексації в зв'язку з підвищенням курсу валюти, підвищення цін чи будь яким діями третіх осіб. При цьому після закінчення строку дії Договору позичальник зобов'язується виплатити кошти в повному розмірі з урахуванням розрахунку у сумі 14258 гривень. Після закінчення строку дії договору позичальник з ОСОБА_3 не розрахувався. ОСОБА_2 запропонував продовжити строк дії договору з 01.08.2015 року до 01.08.2016 року зі збільшенням суми боргу до 19000 гривень та зі зниженням щомісячних відсотків до 2,5%. В рахунок оплати боргу ОСОБА_2 сплатив ОСОБА_3 в липні 2016 року 5000 гривень. ОСОБА_2 не виконав умов договору і після закінчення 01.08.2016 року строку дії договору інвестиційного займу.

Ухвалою Василівського районного суду Запорізької області від 09 січня 2019 року відкрито провадження по справі та призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження.

Ухвалою Василівського районного суду Запорізької області від 04 березня 2019 року у звязку із закінченням терміну повноважень головуючого судді Степаненко Ю.А., суддею Носиком М.А. прийнято до свого провадження позовну заяву ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення боргу.

В призначене судове засідання позивачка ОСОБА_3 не зявилася.

Представник позивачки адвокат ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, уточнив терміни стягнення грошових сум та просить задовольнити з підстав, що викладені в письмовій формі. Просить стягнути з відповідача на користь позивачки заборгованість за договором, відсотки та інфляційні витрати. Крім того, просить стягнути з відповідача на користь позивачки судові витрати, які складаються із сплаченого судового збору та правової допомоги.

Відповідач ОСОБА_2 у судовому засіданні позовні вимоги визнав частково, суду показав, що між ним та позивачкою дійсно було укладено інвестиційний договір, умови якого ним не виконані по теперішній час. Проти задоволення позову не заперечує, однак вважає нараховані суми боргу завищеними. Боргові зобовязання не погасив у звязку із відсутністю грошових коштів.

Вислухавши представника позивачки та відповідача, дослідивши матеріали справи, всебічно та повно зясувавши обставини справи, обєктивно оцінивши у сукупності докази, які мають значення для розгляду справи, давши їм оцінку в сукупності з оголошеними та дослідженими матеріалами справи, суд вважає, що заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст.ст. 13, 43, 81 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом; учасники сторін зобов'язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно положень ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Судом встановлено, що 01 червня 2013 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було укладено договір інвестиційного займу готівки. Відповідач ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_3 в борг кошти у сумі 10000 гривень з оплатою щомісячних відсотків у розмірі 3% від суми на 12 місяців.

За умовами інвестиційного договору передбачено, передачу коштів в момент підписання договору (п.2.1.1), строк дії договору 12 місяців (п.1.2), ОСОБА_3 не має права вимагати індексації в зв'язку з підвищенням курсу валюти, підвищення цін чи будь яким діями третіх осіб (п.1.3, 2.1.3), при цьому після закінчення строку дії Договору позичальник зобов'язується виплатити позивачці кошти в повному розмірі з урахуванням розрахунку у сумі 14258 гривень.

Після закінчення строку дії договору позичальник ОСОБА_2 з позивачкою не розрахувався.

За домовленістю сторін строк дії договору було продовжено з 01 серпня 2015 року до 01 серпня 2016 року зі збільшенням суми боргу до 19000 гривень та зі зниженням щомісячних відсотків до 2,5%.

В рахунок оплати боргу ОСОБА_2 в липні 2016 року сплатив позивачці 5000 гривень.

ОСОБА_2 не виконав умов договору і після закінчення 01 серпня 2016 року строку дії договору укладеного 01 червня 2013 року не повернув борг та не сплатив щомісячні відсотки за користування коштами.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.509 ІІК України зобов'язанням є правовідношенням, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Укладений між сторонами договір не суперечить чинному законодавству, тому на підставі укладеного договору від 01 червня 2013 року виникли зобов'язання за яким відповідач повинен повернути позивачці борг та відсотки за користування коштами в строк до 01 серпня 2016 року.

Відповідно до ст.526 ЦК України, зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст.530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

У встановлений за договором строк відповідач ОСОБА_2 не виконав своїх обов'язків та не повернув заборгованість.

За п.1.1 Договору інвестиційного займу встановлена оплата відсотків за користування чужими коштами у розмірі 3% щомісячно від суми неповернутого боргу зі змінами їх розміру до 2,5 % з 01 вересня 2015 року які також не були повернуті.

Відповідно до ст.610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Статтею 612 ЦК України визначено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідач ОСОБА_2 у встановлений строк до 01 серпня 2016 року не виконав умов Договору та ухилився від виконання грошового зобов'язання.

Укладений договір від 01 червня 2013 року в письмовій формі підтверджує виникнення грошових зобовязань.

Відповідно до ст.625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За постановами Верховного Суду України у справах: №6-49цс12 від 6 червня 2012 р., №6-38цс11 від 24 жовтня 2011 р. вказано, що за змістом статті 625 Цивільного кодексу України нарахування процентів тісно пов'язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів. Тому за змістом частини 2 статті 625 ЦК України нарахування інфляційних витрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника саме за прострочення грошового зобов'язання і не є штрафними санкціями.

За постановою ОСОБА_4 Верховного Суду по справі №14-16цс18 від 16.05.2018 року було визначено правильне застосування норм закону, а саме за статтею 625 ЦК України встановлені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов'язання незалежно від підстав його виникнення. Тому приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов'язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов'язань.

На підтвердження факту отримання відповідачем коштів та зобов'язання повернути їх у певний строк, з встановленою платою відсотків за користування чужими коштами як письмовий доказ оформлений належним чином є Договір інвестиційного займу від 01 червня 2013 року, зі змінами про продовження строку його дії до 01 серпня 2016 року та зі зміною суми до 19000 гривень.

Нарахування інфляційних втрат та 3% річних проводилось з 01 серпня 2016 року, тобто з моменту прострочення строку повернення коштів.

Відповідно до роз'яснення для розрахунку інфляційних витрат розміщені у Листі Верховного суду України №62-97р від 03.04.1997 «Рекомендації відносно порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ», розмір щомісячної інфляції розміщується в газеті «Урядовий кур'єр». Суму інфляції розраховується за Формулою: ((сума боргу - виплачена щомісячна сума)+інфляційні втрати за попередні місяці) х поточний коефіцієнт інфляції)/100.

У зв'язку з тим, що відповідач своєчасно не повернув борг, він зобов'язаний сплатити борг у сумі 19000 гривень з урахуванням відсотків передбачених п.1.1 Договору за користування коштами:

сума відсотків, за користування коштами у розмірі 2,5% з 01 вересня 2015 року по 01 серпня 2016 року становить у розмірі 6552,89 гривень;

сплачена сума 5000 гривень;

сума відсотків, за користування коштами у розмірі 2,5% з 01 вересня 2016 року по 01 квітня 2019 року становить 24740,63 гривень;

Всього заборгованість по відсоткам становить: 6552,89+24740,63-5000=26293,52 гривень

Загальна сума заборгованості за Договором становить: 19000+26293,52 =45 293,52 гривень.

Крім того, відповідач ОСОБА_2 повинен сплатити річні 3% та інфляційні втрати передбачені ч.2 ст. 625 ЦК України за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань:

3% річних за несвоєчасне повернення боргу з 01 серпня 2016 року по 01 квітня 2019 року становить суму у розмірі 1643,67 гривень:

інфляційні втрати згідно розрахунку з 01 серпня 2016 року по 01 березня 2019 року становить у розмірі 7646,67 гривень;

Всього з відповідача ОСОБА_2 на користь позивачки ОСОБА_3 підлягає стягненню сума заборгованості у розмірі 54 583,86 гривень (45 293,52+1643,67+7646,67 = 54 583,86).

При вирішенні питання щодо стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу суд керується п.2 ч.2 ст.137 ЦПК України, розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для надання правової допомоги адвокатом ОСОБА_1 з позивачкою ОСОБА_3 була укладена угода №987 від 22 червня 2018 року. За угодою передбачено надання правової допомоги у вигляді: консультація, підготовка документів, позовної заяви до суду, та представлення інтересів позивача у суді. При цьому відповідно до п.2.22. Уходи, ОСОБА_3 зобов'язалася своєчасно оплачувати послуги у відповідності до умов 3.1, 3.2 Угоди. Згідно Додаткової угоди до п.3.1. угоди про надання правничої (правової) допомоги №987 від 22 червня 2018 року та акту виконаних робіт від 01 липня 2018 року ОСОБА_3 було сплачено адвокату ОСОБА_1 винагороду у сумі 6000 грн.

Тобто, з відповідача підлягає стягненню на користь ОСОБА_3, кошти на відшкодування витрат на професійну правничу допомогу за розрахунком, з урахуванням Акту виконаних робіт від 01 липня 2018 року, та сплачених коштів згідно квитанції №987 від 01 липня 2019 року в межах граничного розміру.

При розрахунку граничного розміру правової допомоги враховано, що за актом виконаних робіт від 01 липня 2018 року при наданні правової допомоги було затрачено 12 годин, що визначає граничний розмір у сумі 8457,60 гривень, за квитанцією №987 від 01 липня 2018 року було сплачено 6000 гривень.

Вказана сума 6000 грн. не перевищує граничних сумм і підлягає стягненню на користь позивачки.

Згідно ч.6 ст.137 ЦПК України обовязок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Однак, відповідачем не було заявлено клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами

Також, відповідно до ст.141 ЦПК України, з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню судовий збір пропорційно задоволених позовних вимог в сумі 704,80 грн.

Керуючись ст.ст. 263-265 ЦПК України (в редакції 2017 року), суд,

ВИРІШИВ:

Задовольнити позов ОСОБА_3.

Стягнути з ОСОБА_2 (ІПН НОМЕР_1; зареєстроване місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_1) на користь ОСОБА_3 (ІНФОРМАЦІЯ_2, ІПН НОМЕР_2) заборгованість у розмірі 54583 (пятдесят чотири тисячі пятсот вісімдесят три) грн. 86 коп., що складається з наступного: борг у сумі 19000 грн., сума відсотків за користування коштами у розмірі 2.5% щомісячно з 01.09.2015 року по 01.08.2016 року у розмірі 1552,89 грн., сума відсотків за користування коштами у розмірі 2.5% щомісячно з 01.09.2016 року по 01.04.2019 року у розмірі 24740,63 грн., 3% річних за несвоєчасне повернення боргу з 01.08.2016 року по 01.04.2019 року у розмірі 1643,67 грн., інфляційні втрати з 01.08.2016 року по 01.03.2019 року у розмірі 7646,67 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 (ІПН НОМЕР_1; зареєстроване місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_1) на користь ОСОБА_3 (ІНФОРМАЦІЯ_2, ІПН НОМЕР_2) витрати по оплаті судового збору в сумі 704,80 грн., витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 6000 грн., а всього 6704 (шість тисяч сімсот чотири) грн. 80 коп.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено в день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя М.А.Носик