Житомирський апеляційний суд
Справа №285/1940/18 Головуючий у 1-й інст. Мозговий В. Б.
Категорія 20 Доповідач Павицька Т. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 січня 2019 року

Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого Павицької Т. М.,

суддів Трояновської Г. С., Миніч Т. І.,

за участю секретаря Ковальської Я. В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу №285/1940/18 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи - приватний нотаріус Новоград-Волинського нотаріального округу Плюйко В.П., ОСОБА_4 про визнання договору дарування недійсним, встановлення укладення договору довічного утримання та його розірвання, визнання 9/10 частин житлового будинку спадковим майном, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 29 листопада 2018 року, ухвалене під головуванням судді Мозгового В.Б. в м. Новоград-Волинському,

в с т а н о в и в :

У червні 2018 року ОСОБА_5 звернулася до суду із даним позовом, у якому просила визнати договір дарування 9/10 частки будинку по АДРЕСА_1, посвідчений приватним нотаріусом Новоград-Волинського міського нотаріального округу Плюйком В.П. від 10.10.2017, зареєстрованого за №2253 - недійсним, встановити, що було укладено договір довічного утримання та розірвати його у зв'язку із невиконанням обов'язків відповідачем та визнати за нею право власності на вказану частку. Свої вимоги позивач мотивувала тим, що 09.10.2017 та 10.10.2017 вона подарувала 1/10 та 9/10 частин житлового будинку своєму сину - ОСОБА_2 Під час укладення договорів, вона вважала, що 9/10 частки дарує останньому за умови її догляду, оскільки є непрацездатною та хворою людиною. Зазначала, що у травні після чергової сварки, відповідач пригрозився вигнати її із будинку, оскільки він є його власником, після чого, вивчивши укладений договір вона з'ясувала, що він не містить тих умов, на яких вона вважала, що договір буде укладений та про які вказував відповідач. Її волевиявлення було на укладення договору довічного утримання, а не дарування 9/10 частки житлового будинку. Відповідач обманним шляхом змусив її підписати договір дарування на 9/10 частин житлового будинку, повідомивши їй, що саме заначений договір є договором довічного утримання. В силу свого похилого віку та безпорадного стану ( невиліковна хвороба) вона не розуміла, що обидва договори є договорами дарування. Підписуючи договір дарування на 9/10 частин житлового будинку вона помилялася щодо природи самого правочину, прав та обов'язків сторін, адже будучи вже тяжко хворою, їй потрібна була постійна допомога і вона вважала, що це саме є договір довічного утримання, і після укладення цього договору відповідач буде їй допомагати довічно. З підстав передбачених ст.ст.229,230, 233 ЦК України просила визнати спірний договір дарування недійсним.

У зв'язку з смертю ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, суд залучив в якості позивача її правонаступника - ОСОБА_1, який вказував, що спірний договір дарування укладено внаслідок помилки.

Рішенням Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 29 листопада 2018 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано недійсним договір дарування 9/10 часток житлового будинку по АДРЕСА_1 Житомирської області, посвідчений приватним нотаріусом Новоград-Волинського міського нотаріального округу Плюйком В.П. від 09.10.2017 року за реєстровим №2251. У задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу та вважає, що воно в частині задоволених вимог є незаконним та таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, висновки суду не відповідають обставинам справи. А тому, оскаржуване рішення суду першої інстанції в частині визнання договору дарування недійсним підлягає скасуванню з ухваленням нового про відмову у задоволенні позову у цій частині. Зазначає, що судом не було надано оцінку показам свідків по справі. Також, не відповідає дійсності та суперечить договору дарування і висновок суду, що фактичної передачі будинку на підставі спірного договору дарування не відбулося. Так, відповідно до п.14 договору прийняттям дарунку вважається одержання обдаровуваним примірника договору після його нотаріального посвідчення. ОСОБА_2 зазначав, що на день укладення договору та і до теперішнього часу він зареєстрований та проживає у даному будинку. Відсутність у ОСОБА_5 іншого житла не впливало на її волевиявлення щодо укладення договору дарування.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 проти доводів апеляційної скарги заперечив, просив залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Встановлено, що 09.10.2017 між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 було укладено договір дарування, згідно умов якого, ОСОБА_5 безоплатно передала у власність ОСОБА_2, належні їй на праві власності 9/10 часток житлового будинку АДРЕСА_1. 09 жовтня 2017 року договір було посвідченого приватним нотаріусом Новоград-Волинського нотаріального округу Плюйком В. П. та зареєстровано за №2251.

10 жовтня 2017 року, між тими самими сторонами було укладено ще один договір дарування, згідно умов якого, ОСОБА_5 безоплатно передала у власність ОСОБА_2 належну їй на праві власності 1/10 частку вищевказаного будинку, 10.10.2017 договір було посвідчено приватним нотаріусом Новоград-Волинського нотаріального округу Плюйком В. П. та зареєстровано за №2253.

Таким чином, на підставі вищезазначених договорів дарування, відповідач ОСОБА_2 набув право власності на цілий будинок АДРЕСА_1.

Згідно з частиною третьою статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).

З роз'яснень, викладених у пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними», убачається, що відповідно до статей 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України, договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Враховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Отже, наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз'яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Відсутність у особи під час укладення договору дарування волевиявлення на безоплатну передачу майна у власність обдаровуваного й передача його за умови вчинення на користь дарувальника будь-якої дії майнового або немайнового характеру, усупереч вимогам статті 717 ЦК України, є підставою для визнання договору дарування недійсним.

Таку правову позицію висловив Верховний Суд України у постанові від 21 жовтня 2015 року у справі № 6-202цс15.

Встановлено, що ОСОБА_5 була непрацездатною людиною за віком (пенсіонер), інших доходів крім пенсії не мала. В 2017 році у неї було виявлено захворювання крові (Диссемнирований процес в легенях. Лімфоденопатія внутришньогрудних лімфовузлів), що в квітні 2018 року призвело до «Пухлинної інтоксикації». Зазначені обставини підтверджуються висновками лабораторних обстежень, спеціалістів, виписками з медичної картки хворої та довідкою про причини смерті, з яких вбачається, що ОСОБА_5 мала тяжкий вид захворювання та в зв'язку з цим потребувала сторонньої допомоги щодо придбання ліків, проведення відповідних обстежень, проходження стаціонарного лікування.

В суді першої інстанції свідки ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10 пояснили, що з травня 2018 року ОСОБА_5, внаслідок прогресування захворювання, стала потребувати стороннього догляду, оскільки фізично не могла себе обслуговувати.

Відповідно до свідоцтва про смерть ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_1, причиною смерті є ракова інтоксикація, гістіоцитоз з клітинами лангерганса.

Під час розгляду справи в суді першої інстанції відповідач не зміг пояснити з яких причин між ним та ОСОБА_5 09 та 10 жовтня 2017 року було укладено два договори дарування спірного будинку.

Встановивши, що спірний будинок є єдиним житлом позивача, іншого житла остання не мала, продовжувала проживати у спірному будинку, фактичної передачі будинку не відбулося, враховуючи похилий вік та стан здоров`я на час укладення оспорюваного договору, потребу у сторонньому догляді та матеріальній допомозі, суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що укладаючи оспорюваний договір дарування 9/10 часток житлового будинку, ОСОБА_5 помилялась щодо правової природи цього правочину, прав та обов'язків, які виникнуть після його укладення між нею і відповідачем, а тому спірний договір є недійсним.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не прийняв до уваги, що у первинному позові ОСОБА_5 зазначила декілька підстав для визнання правочину недійсним, а саме передбачених ст.ст.229, 230, 233 ЦК України не заслуговують на увагу.

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуванних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що ОСОБА_5 посилалася на норми ст.ст.229, 230, 233 ЦК України як на підставу для визнання правочину недійсним. Обгрунтовуючи свої позовні вимоги, вона фактично посилалась на те, що договір дарування був укладений нею внаслідок помилки.

Вирішуючі позовні вимоги про визнання недійсним договору дарування, суд першої інстанції перевірив доводи позовної заяви та задовольнив їх частково, визнав спірний договір недійсним за ст.229 ЦК України. В решті вимог за ст.ст.230,233 ЦК відмовив.

Доводи відповідача про те, що ОСОБА_5 була ознайомлена із змістом договору дарування, вона підписалаа кожну сторінку договору не заслуговують на увагу, оскільки сам по собі факт прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування, його підписання та роз'яснення нотаріусом суті договору не може бути підставою для відмови в задоволенні позову про визнання цього договору недійсним.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням наведеного, апеляційний суд вважає, що рішення суду постановлено з додержанням норм матеріального і процесуального права, відтак підстав для його скасування за доводами апеляційної скарги немає.

Керуючись статтями 259, 268, 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 29 листопада 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Дата складення повного судового рішення 22 січня 2019 року.

Головуючий

Судді