Постанова

Іменем України

08 квітня 2019 року

м. Київ

справа № 750/6155/17

провадження № 61-17249св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Кузнєцова В. О.,

учасники справи:

позивач (відповідач за зустрічним позовом) - Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк»,

відповідач (позивач за зустрічним позовом) - ОСОБА_4,

провівши у порядку письмового провадження попередній розгляд справи за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Деснянського районного суду міста Чернігова від 08 грудня 2017 року у складі судді Рахманкулової І. П.та постанову Апеляційного суду Чернігівської області від 08 лютого 2018 року у складі колегії суддів: Вангіль В. М., Губар В. С., Онищенко О. І.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів першої та апеляційної інстанцій.

У червні 2017 року Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» (далі - ПАТ «УкрСиббанк», банк) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості. Обґрунтовуючи позовні вимоги, ПАТ «УкрСиббанк» посилалося на те, що 15 червня 2007 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «Укрсоцбанк» (далі - АКІБ «УкрСиббанк»), правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_4 було укладено договір про надання споживчого кредиту № 0 (далі - кредитний договір), за умовами якого відповідач отримав кредит у розмірі 25 800 доларів США зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 13 % річних на суму залишку заборгованості, з кінцевим терміном повернення до 14 червня 2018 року. У зв'язку з неналежним виконанням позичальником зобов'язань за кредитним договором та виникненням прострочення заборгованості банк звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 та поручителів ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про стягнення заборгованості та звернення стягнення на предмет іпотеки. Рішенням Деснянського районного суду міста Чернігова від 18 червня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Чернігівської області від 16 жовтня 2015 року, у справі № 750/1544/15-ц за позовом ПАТ «УкрСиббанк» до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про стягнення заборгованості та звернення стягнення на предмет іпотеки та за зустрічним позовом ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 до ПАТ «УкрСиббанк» про визнання недійсним договору про надання кредиту, додаткової угоди до нього, договорів поруки та договору іпотеки, стягнено солідарно з ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованість за кредитним договором від 15 червня 2007 року в розмірі 10 887,65 доларів США, що станом на 03 лютого 2015 року за курсом Національного банку України (далі - НБУ) еквівалентно 175 802,84 грн, та пеню в розмірі 3 090,68 грн, а також звернено стягнення на предмет іпотеки - двокімнатну квартиру АДРЕСА_1, та належить ОСОБА_7 В задоволенні зустрічного позову відмовлено. Після цього банком було отримано виконавчі листи, які направлені для виконання до органів державної виконавчої служби. У зв'язку з примусовим виконанням вказаного вище рішення 29 січня 2017 року на його рахунок надійшли грошові кошти в загальній сумі 180 682,48 грн. Однак зазначена сума заборгованості не була сплачена у повному обсязі, тому згідно з умовами кредитного договору на несплачену суму заборгованості нараховуються проценти до повернення коштів у повному обсязі та пеня, а також банк має право на стягнення трьох процентів річних. Враховуючи наведене, ПАТ «УкрСиббанк» просило стягнути з відповідача на свою користь: заборгованість за процентами, нарахованими за час користування кредитними коштами в період з 01 лютого 2015 року по 31 травня 2017 року в розмірі 2 559,76 доларів США; пеню за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом за період з 06 лютого 2017 року по 20 червня 2017 року - 1 341,23 грн, пеню за несвоєчасне погашення заборгованості за процентами за період з 20 червня 2016 року по 20 червня 2017 року - 16 844,51 грн; три проценти річних - 7 081,24 грн та понесені судові витрати.

У жовтні 2017 року ОСОБА_4 звернувся до суду із зустрічним позовом до ПАТ «УкрСиббанк» про захист прав споживача та визнання недійсним кредитного договору, посилаючись на те, що банк не виконав взятих на себе зобов'язань щодо зарахування коштів у сумі 25 800 доларів США на поточний рахунок позичальника НОМЕР_1. Так як він не отримував коштів на поточний рахунок, то кредитний договір є неукладеним (недійсним). У зв'язку з цим просив визнати недійсним кредитний договір від 15 червня 2007 року № 0.

Рішенням Деснянського районного суду міста Чернігова від 08 грудня 2017 року первісний позов задоволено. Стягнено з ОСОБА_4 на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованість за відсотками, нарахованими за час користування кредитними коштами в період з 01 лютого 2015 року по 31 травня 2017 року в розмірі 2 559,76 доларів США, пеню за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом за період з 06 лютого 2017 року по 20 червня 2017 року - 1341,23 грн; пеню за несвоєчасне погашення заборгованості за процентами за період з 20 червня 2016 року по 20 червня 2017 року - 16 844,51 грн; три проценти річних - 7 081,24 грн. У задоволенні зустрічного позову відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення місцевого суду мотивоване тим, що банк довів факт наявності непогашеної заборгованості за кредитними зобов'язаннями ОСОБА_4 Відмовляючи в задоволенні зустрічного позову, суд виходив з недоведеності цих вимог у зв'язку з тим, що рішенням Деснянського районного суду міста Чернігова від 18 червня 2015 року встановлено, що ОСОБА_4 отримав від банку грошові кошти в доларах США. Крім того, позичальник з липня 2007 року погашав кредит в доларах США.

Постановою Апеляційного суду Чернігівської області від 08 лютого 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишено без задоволення. Рішення Деснянського районного суду міста Чернігова від 08 грудня 2017 року залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що висновки місцевого суду по суті вирішеного спору є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи.

У березні 2018 року ОСОБА_4 подав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Деснянського районного суду міста Чернігова від 08 грудня 2017 року та постанову Апеляційного суду Чернігівської області від 08 лютого 2018 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати оскаржувані судові рішення в частині вирішення зустрічного позову та ухвалити нове рішення, яким зустрічний позов задовольнити.

Касаційна скарга ОСОБА_4 мотивована неврахуванням судами попередніх інстанцій того, що банк не виконав взятих на себе зобов'язань щодо перерахування коштів на його поточний рахунок, оскільки відсутнє відповідне платіжне доручення встановленої форми.

У травні 2018 року ПАТ «УкрСиббанк» подало відзив на касаційну скаргу, в якому просило її відхилити, а оскаржувані судові рішення - залишити без змін, посилаючись на те, що ці рішення є законними і обґрунтованими. Обставини щодо надання ОСОБА_4 кредитних коштів встановлені у процесі розгляду справи № 750/1544/15-ц та згідно з процесуальним законодавством не підлягають доказуванню. Крім того, факт надання позичальнику кредитних коштів підтверджується випискою з його особового рахунку.

Рух справи в суді касаційної інстанції.

Ухвалою Верховного Суду від 19 квітня 2018 року відкрито касаційне провадження у цій справі.

27 квітня 2018 року справа № 750/6155/17 надійшла до Верховного Суду.

Позиція Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судові рішення судів попередніх інстанцій оскаржені в касаційному порядку в частині вирішення зустрічних позовних вимог, тому переглядаються Верховним Судом лише в цій частині.

Відповідно до статті 1054 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Згідно зі статтями 526, 530, 610 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (пункти 2-4 частини першої статті 611 ЦК України).

Судами встановлено, що 15 червня 2007 року між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_4 було кредитний договір, за умовами якого позичальник отримав кредит у розмірі 25 800 доларів США зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 13 % річних на суму залишку заборгованості, з кінцевим терміном повернення до 14 червня 2018 року.

26 серпня 2009 року між банком та позичальником було укладено додаткову угоду № 1 до кредитного договору (щодо реструктуризації), згідно з якою сторони погодили зміну графіка погашення кредиту за договором та виклали підпункт 2.1 кредитного договору в наступній редакції: «У забезпечення виконання зобов'язань позичальника за даним договором банком прийнято: іпотека нерухомості згідно з договором іпотеки від 15 червня 2007 року № 30007Z198; порука згідно з договором поруки від 15 червня 2007 року № 30007Р184; порука згідно з договором поруки від 26 серпня 2009 року № 2400085.

Рішенням Деснянського районного суду міста Чернігова від 18 червня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Чернігівської області від 16 жовтня 2015 року, у справі № 750/1544/15-цза позовом ПАТ «УкрСиббанк» до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про стягнення заборгованості та звернення стягнення на предмет іпотеки та за зустрічним позовом ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 до ПАТ «УкрСиббанк» про визнання недійсним договору про надання кредиту, додаткової угоди до нього, договорів поруки та договору іпотеки первісний позов задоволено, стягнено солідарно з ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованість за кредитним договором від 15 червня 2007 року за кредитом та процентами у розмірі 10 887,65 доларів США, що станом на 03 лютого 2015 року за курсом НБУ еквівалентно 175 802,84 грн, та пеню у розмірі 3 090,68 грн. З метою погашення вказаної заборгованості звернено стягнення на предмет іпотеки - двокімнатну квартиру АДРЕСА_1, та належить ОСОБА_7 В задоволені зустрічного позову відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Згідно з частиною третьою статті 61 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення рішення судом першої інстанції (далі - ЦПК України 2004 року) обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Аналогічна правова норма міститься і в діючій редакції ЦПК України (частина 4 статті 82 ЦПК України).

На виконання вказаного рішення на рахунок банку 29 січня 2017 року надійшли кошти в сумі 447,24 грн, 894,48 грн, 179 340,76 грн, а всього - 180 682,48 грн.

Згідно з умовами кредитного договору вказані вище грошові кошти зараховані банком на погашення судового збору в сумі 1 788,96 грн, а залишок цих коштів у гривнях було конвертовано в долари США за курсом 25,877397 грн за 1 долар США та 09 лютого 2016 року погашено проценти - 277,72 доларів США і тіло кредиту - 6 652,68 доларів США.

У зв'язку з наведеним станом на 20 червня 2017 року залишилися невиконаними зобов'язання позичальника за кредитним договором, а саме: 3 957,25 доларів США - основна сума кредиту, що стягнена за рішенням суду від 18 червня 2015 року, 3 090,68 грн - пеня; 2 559,76 доларів США - проценти, нараховані за час користування кредитними коштами в період з 01 лютого 2015 року по 31 травня 2017 року, 1 34,23 грн - пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом за період з 06 лютого 2017 року по 20 червня 2017 року, 16 844,51 грн - пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за процентами за період з 20 червня 2016 року по 20 червня 2017 рок. Крім того, згідно з частиною другою статті 625 ЦК України з відповідача підлягають стягненню три проценти річних від суми, стягненої рішенням Деснянського районного суду міста Чернігова від 18 червня 2015 року, за період з 16 жовтня 2015 року по 20 червня 2017 року в розмірі 7 081,24 грн.

Згідно з частиною першою статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (частина перша статті 638 ЦК України).

Статтею 16 ЦК України передбачено, що визнання правочину недійсним є одним з визначених законом способів захисту цивільних прав та інтересів осіб, а загальні вимоги щодо недійсності правочину встановлені статтею 215 цього Кодексу.

Згідно з частинами першою-третьою, п'ятою, шостою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги.

Відмовляючи в задоволенні зустрічного позову про визнання недійсним кредитного договору, місцевий суд, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, правильно виходив з недоведеності цих позовних вимог, оскільки рішенням Деснянського районного суду міста Чернігова від 18 червня 2015 року встановлено, що ОСОБА_4 отримав від банку грошові кошти в доларах США. Крім того, позичальник вносив грошові кошти на погашення заборгованості за кредитним договором.

Відповідно до статті 212 ЦПК України 2004 року суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Оскаржувані судові рішення в частині вирішення зустрічного позову містять висновки щодо результатів оцінки зібраних у справі доказів, відповідають вимогам щодо законності й обґрунтованості.

Спростовуючи доводи ОСОБА_4 про ненадання банком платіжного доручення про перерахування коштів на його поточний рахунок, апеляційний суд правильно виходив з того, що відсутність такого платіжного доручення за наявності інших доказів, які підтверджують факт надання кредитних коштів, не звільняє позичальника від виконання взятих на себе зобов'язань за кредитним договором і не свідчить про його недійсність.

Наведені у касаційній скарзі доводи є аналогічними доводам апеляційної скарги та були предметом дослідження й оцінки судом апеляційної інстанції, який з дотриманням вимог статей 367, 368 ЦПК України перевірив їх та спростував відповідними висновками. Ці доводи зводяться до переоцінки доказів, що згідно з положеннями статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку не допускається.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Передбачених частиною третьою статті 400 ЦПК України підстав для виходу за межі доводів та вимог касаційної скарги Верховним Судом не встановлено.

Згідно з частиною третьою статті 401 та частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і відсутні підстави для його скасування.

Оскільки доводи касаційної скарги не спростовують правильність висновків судів першої та апеляційної інстанцій, касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення в частині вирішення зустрічного позову - без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду міста Чернігова від 08 грудня 2017 року та постанову Апеляційного суду Чернігівської області від 08 лютого 2018 року в частині вирішення зустрічного позову ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» про захист прав споживача та визнання недійсним кредитного договору залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:В. А. Стрільчук

С. О. Карпенко

В. О. Кузнєцов