Номер справи 623/637/19
Номер провадження 2-о/623/42/2019
РІШЕННЯ

іменем України

10 квітня 2019 року м. Ізюм

Ізюмський міськрайонний суд Харківської області у складі:

головуючого- судді Герцова О.М.

за участю секретаря Рзаєвої І.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Ізюмі цивільну справу за заявою ОСОБА_1, заінтересована особа: Ізюмська міська рада про встановлення юридичного факту - визнання особистою власністю майна,-

В С Т А Н О В И В:

Зміст позовних вимог, пояснення стрін.

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про встановлення юридичного факту - визнання особистою власністю майна.

В обґрунтування позовних вимог вказує, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року померла його мати ОСОБА_2 - свідоцтво про смерть серії НОМЕР_1 видане 03 січня 2018 року Ізюмським міськрайонним відділом ДРАЦС Головного територіального управління юстиції у Харківській області, актовий запис №11. Після її смерті відкрилась спадщина на житловий будинок АДРЕСА_1. Приватним нотаріусом Ізюмського міського нотаріального округу Харківської області Мацокіною Н.О. постановою від 09 серпня 2018 року №414 /02-31 заявнику було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, так як вказаний будинок був збудований в період шлюбу батьків. ОСОБА_1 просив встановити юридичний факт - визнати особистою приватною власністю майно - житловий будинок АДРЕСА_1, який належав ОСОБА_2, померлій ІНФОРМАЦІЯ_1 року.

ОСОБА_1 надав до суду заяву, де просив справо розглядати без його участі, оскільки не зможе бути присутнім на судових засіданнях.

Представник заінтересованої особи до суду не з`явився, надав заяву про розгляд справи без його участі, проти задоволення позовних вимог заперечень не мав.

Вивчивши документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справ і вирішення спорів по суті, суд приходить до висновку, що заява ОСОБА_1 підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За вимогамист.ст.12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Фактичні обставини справи, встановлені судом.

Судом встановлено, що з 17 жовтня 1957 року ОСОБА_4 та ОСОБА_2 зареєстрували шлюб у РАГСі міста Ізюма Харківської області - свідоцтво про одруження НОМЕР_2 видане РАГСом м. Ізюм Харківської області 26 грудня 1957 року, актовий запис № 283.(а.с.12).

З 1974 року батьки ОСОБА_5 та ОСОБА_2 фактично припинили шлюбні стосунки.

Згідно мирової угоди народного суду м. Ізюма Харківської області від 19 лютого 1974 року (справа № 2-39-1974 р.) подружжя поділили майно, яке було набуте ними в період шлюбних стосунків.(а.с.18).

ОСОБА_2 особисто без участі чоловіка ОСОБА_4 з 1974 по 1980 роки побудувала будинок АДРЕСА_1 - договір забудови, посвідчений Ізюмською держнотконторою 30 листопада 1974 року за реєстром № 3817. зареєстрований в Ізюмському МБТІ Харківської області.

Шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 було розірвано 20 жовтня 2000 року - свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_3 видане Ізюмським відділом РАГС Харківської області 19 грудня 2000 року, актовий запис № 327.(а.с.13).

01 лютого 2004 року помер ОСОБА_4 - свідоцтво про смерть серія НОМЕР_4 видане 10 лютого 2004 року відділом РАЦС Ізюмського міськрайонного управління юстиції у Харківській області, актовий запис № 107.(а.с.10)

ІНФОРМАЦІЯ_1 року померла ОСОБА_2 - свідоцтво про смерть серії НОМЕР_1 видане 03 січня 2018 року Ізюмським міськрайонним відділом ДРАЦС Головного територіального управління юстиції у Харківській області, актовий запис №11.(а.с.9).

Після її смерті відкрилась спадщина на житловий будинок АДРЕСА_1.

Згідно заповіту від 04 лютого 1987 року, посвідченого Ізюмською держнотконторою за реєстром № 448, ОСОБА_2 заповідала житловий будинок АДРЕСА_1 сину ОСОБА_1 та рідній сестрі, ОСОБА_6, яка відмовилась від прийняття спадщини на користь племінника ОСОБА_1

Приватний нотаріус Ізюмського міського нотаріального округу Харківської області Мацокіна Н.О. постановою від 09 серпня 2018 року №414 /02-31 відмовила ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину, так як вказаний будинок був збудований в період шлюбу батьків.(а.с.26-28).

Норми права, що регулюють правовідносини під час розгляду справи.

Згідно п. 6 ст. 57 Сімейного кодексу України - суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин.

Ч. 2 ст. 315 ЦПК України передбачає - у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Відповідно до ст. 754 ЦК України набувач не має права до смерті відчужувача продавати, дарувати, міняти майно, передане за договором довічного утримання (догляду), укладати щодо нього договір застави, передавати його у власність іншій особі на підставі іншого правочину. На майно, передане набувачу за договором довічного утримання (догляду), не може бути звернене стягнення протягом життя відчужувача.

Норми СК України у ст.ст. 57, 60 встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя щодо належного їм майна, згідно з якими майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Майно, набуте кожним з подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них.

Конструкція норми ст. 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об'єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Згідно з роз'ясненнями у п. 22 Пленуму Верховного Суду України N 11 від 21.12.2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими ст.ст. 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України.

Згідно з роз'ясненнями, що містяться в п. п. 23, 30 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року N 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Якщо за час окремого проживання подружжя після фактичного припинення шлюбних відносин спільне майно його членами не придбавалося, суд відповідно до ч. 6ст. 57 СК України може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте кожним з них за цей період та за вказаних обставин, і провести поділ тільки того майна, що було їхньою спільною власністю до настання таких обставин.

Відповідно роз'яснень у п. 23Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року N 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя"вирішуючи спори між подружжям про майно, суду необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст. ст.60,69 СК, ч. 3ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Однак, відповідно до положень, викладених у постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України у справі N 6-612цс15, від 1 липня 2015 року: "Вирішуючи питання про усунення розбіжностей у застосуванні судом касаційної інстанції зазначених норм матеріального права, Судова палата у цивільних справах Верховного Суду України виходить з такого.

Норми СК України у статтях 57, 60 встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя з приводу належного їм майна, згідно з якими:

1) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної власності;

2) майно, набуте кожним із подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них.

З метою збереження балансу інтересів подружжя, дотримуючись принципів добросовісності, розумності і справедливості СК України містить винятки із загального правила.

Зокрема, відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею/ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй/йому особисто.

Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які є підставами виникнення права спільної власності на майно подружжя) визначені у статті 60 СК України.

За змістом цієї норми належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його за час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна.

Виходячи з наведеного для правильного застосування статті 60 СК України та визнання майна спільною сумісною власністю суд повинен установити не тільки факт набуття цього майна за час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя".

Належність майна до об'єктів права спільної сумісної власності визначено ст. 61 СК України, згідно з частиною третьою якої якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Норма ч. 3 ст. 61 СК України кореспондує ч. 4 ст. 65 СК України, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

За таких обставин за нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об'єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім'ї, а не власні, не пов'язані з сім'єю інтереси одного з подружжя.

Таким чином, цивільне законодавство визначає, що виникнення спільної сумісної власності кількох осіб на майно, передане за договором довічного утримання, зумовлює солідарне виконання ними обов'язків за цим договором на користь відчужувача.

При цьому згідно ст.ст.2та8 СК України саме Сімейний кодекс України регулює сімейні особисті немайнові та майнові відносини, зокрема, між подружжям. Якщо особисті немайнові та майнові відносини між подружжям не врегульовані цим Кодексом, вони регулюються відповідними нормами Цивільного кодексу України, якщо це не суперечить суті сімейних відносин.

З огляду на зазначене, Верховний Суд України в своїй постанові від 24 травня 2017 № 6-843цс17 розвив та доповнив правовий висновок, викладений у постанові від 13 квітня 2016 року, наступною правовою позицією про застосування ст.ст.60,61 СК України з огляду на положення ст.ст.744,746 ЦК України із урахуванням положень ст.ст.2,8 СК України при вирішенні спорів між подружжям, у тому числі колишнім, про поділ їх спільного майна.

Так, для врегулювання спорів, які виникають із майнових відносин між подружжям, у тому числі колишнім, підлягають застосуванню передусім норми Сімейного кодексу України.

Керуючись ст.ст. 57,60,61,63,70-73 СК України, ст.ст. 744,746, 749 ЦК України, ст.ст. 2, 4, 81, 82, 142, 259, 263-265, 268, 272, 273 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ :

Заяву ОСОБА_1, заінтересована особа: Ізюмська міська рада про встановлення юридичного факту - визнання особистою власністю майна - задовольнити.

Встановити юридичний факт - визнати особистою приватною власністю майно - житловий будинок АДРЕСА_1 який належав ОСОБА_2, померлій ІНФОРМАЦІЯ_1 року в місті Ізюм Харківської області.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Харківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя: О.М.Герцов