Справа № 303/7939/18
номер рядка стат. звіту - 45
Р І Ш Е Н Н Я

І м е н е м У к р а ї н и

09 квітня 2019 року м.Мукачево

МУКАЧІВСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД ЗАКАРПАТСЬКОЇ ОБЛАСТІ

в особі: головуючої - судді Курах Л.В.

за участю секретаря судових засідань Багин Р.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Мукачево цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації за місцем проживання, -

ВСТАНОВИВ:

18 грудня 2018 року позивач ОСОБА_2 звернулася до суду з позовною заявою про визнання ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1 та зняти їх з реєстраційного обліку по місцю прописки.

Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що позивач є співвласницею квартири АДРЕСА_1. На даний час у вказаній квартирі проживає лише вона, але зареєстрованими залишаються її син ОСОБА_3, невістка - ОСОБА_4 та онуки - ОСОБА_6, ОСОБА_7, які є відповідачами по справі. Більше одного року всі члени її родини виїхали на постійне місце проживання до Угорщини і зареєстровані та постійно проживають у м.Мішкольц, Угорщина. 09.09.2018 року її чоловік ОСОБА_8 та син ОСОБА_3 з невісткою - ОСОБА_4 надали довіреність, посвідчену ОСОБА_9, заступником нотаріусаґ, якою уповноважили позивача на продаж квартири, її обмін на іншу майнову річ, на видачу в оренду, на зняття з реєстраційного обліку, на здійснення діяльності яка не заборонена законодавством України. Оскільки, відповідачі у спірній квартирі не проживають, виникають проблеми зі сплатою надмірних комунальних послуг, які не надаються але нараховуються, чим об'єктивно порушуються права позивача.

Позивач ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_10 в судовому засіданні позовні вимоги підтримули в повному обсязі з наведених вище підстав, при цьому уточнили щодо по батькові ОСОБА_4, просить суд позов задоволити.

Відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в судове засідання не з'явилися, про день та час слухання справи судом повідомлялися належним чином, однак причину неявки суду не повідомили, будь-яких клопотань, заперечень суду не надавали.

Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши подані по справі доказові матеріали, суд констатує наступне.

Згідно Свідоцтва про право власності на житло від 24.09.1997 року, квартира за адресою: АДРЕСА_1, належить ОСОБА_8, ОСОБА_2, ОСОБА_11 та ОСОБА_3 на праві спільної сумісної власності (а.с.8).

Згідно довідки ТОВ «І.Т.В. Сервіс Плюс» № 3-021895 від 02.10.2018 року у вищевказаній квартирі зареєстровані: ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 (а.с.9).

Приймаючи до уваги вищевказані фактичні обставини справи суд виходить з того, що згідно зі ст. 2 Цивільного процесуального кодексу України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Виходячи з міжнародно-правових зобовязань держави, положень ст. 8 Конституції та Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), яка відповідно до вимог ч. 1 ст. 9 Конституції ратифікована Законом від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», дотримання принципу верховенства права є однією з підвалин демократичного суспільства.

Так, у частині першій ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) «Захист власності» передбачено, що «кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права».

З огляду на вказане, право власності кожної фізичної і юридичної особи, неурядової організації й групи приватних осіб, повинне поважитися.

З положеннями частини першої ст. 1 Першого протоколу до Конвенції в повній мірі кореспондуються і приписи частин першої та другої ст. 321 Цивільного кодексу України, якими, зокрема передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до частини першої ст. 316 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Статтею 317 Цивільного кодексу України визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Положеннями частини першої ст. 318 Цивільного кодексу України встановлено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Частиною другою п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 01.11.96 №9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» при розгляді спорів про право користування жилим приміщенням необхідно брати до уваги, що ст. 33 Конституції гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування та вільний вибір місця проживання. Це означає, що наявність чи відсутність прописки самі по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім'ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому.

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 р. у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, п.41 50, Справа «Кривіцька та Кривіцький проти України» (Заява № 30856/03) 2 грудня 2010 року).

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач зазначила, що вона разом із відповідачем ОСОБА_3 є співвласниками Квартири, АДРЕСА_1, а відсутність відповідача по місцю реєстрації більше року надає їй право для визнання відповідача таким, що втратив право користування ним.

Надаючи правову оцінку таким доводам позивача в цій частині позову, суд виходить з того, що положеннями частин першої ст. 356 Цивільного кодексу України передбачено, що власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. 34 постанови від 07.02.2014 №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» звернув увагу судів на те, що оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316 - 319 ЦК), то власник на підставі статті 391 ЦК не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин, й такі вимоги регулюються, зокрема, статтями 71, 72, 109, 110, 116 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК УРСР).

За результатами судового розгляду справи, судом встановлено, що спірний об'єкт нерухомості перебуває у спільній частковій власності сторін, тому вони мають рівні права щодо володіння, користування і розпорядження цим майном, і факт тимчасового не проживання відповідача у Квартирі не може стати підставою для визнання його таким, що втратив право користування вказаним об'єктом нерухомості, оскільки право спільної часткової власності на майно не може залежати від періоду відсутності співвласника у такому майні.

За наведених обставин, позовні вимоги щодо визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, а саме ОСОБА_3 задоволенню не підлягають.

Стосовно уточненої вимоги позивача щодо визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, а саме ОСОБА_4.

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Статтею 41Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

У ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 р. № 3477-ІV передбачено, що «при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права».

Виходячи з міжнародно-правових зобов'язань держави, положень ст. 8 Конституції та Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), яка відповідно до вимог ч. 1 ст. 9 Конституції ратифікована Законом від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», дотримання принципу верховенства права є однією з підвалин демократичного суспільства.

Так, у частині першій ст. 1 Першого протоколу до Конвенції «Захист власності» передбачено, що «кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права».

З огляду на вказане, право власності кожної фізичної і юридичної особи, неурядової організації й групи приватних осіб, повинне поважитися.

З положеннями частини першої ст. 1 Першого протоколу до Конвенції в повній мірі кореспондуються і приписи частин першої та другої ст. 321 Цивільного кодексу України, якими, зокрема передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

У частині другій п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 01.11.96 №9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» зазначено, що наявність чи відсутність прописки самі по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім'ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому.

Приписами частини першої ст. 316 Цивільного кодексу України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно зіст.317та частиною першою ст.318 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (ст. 391 Цивільного кодексу України).

Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 Цивільного кодексу України та передбачають правомочності щодо використання житла для власного проживання, проживання членів сімї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Таким чином, гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права.

Також і в ст. 150 Житлового кодексу Української РСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку),квартиру,користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Частиною першою статті 156 Житлового кодексу Української РСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Відповідно до частини четвертої статті 156 Житлового кодексу Української РСР до членів сім'ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім'ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім'ї власника ( подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Підстави втрати членом сім'ї власника житла права користування цим житлом передбачені частиною другою статті 405 Цивільного кодексу України, згідно з якою лен сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Інших підстав для втрати членом сім'ї власника житла права користування житлом Цивільний кодекс України не визначає.

Факт відсутності відповідача ОСОБА_4 по місцю реєстрації більше року підтверджується довідкою І.Т.В. Сервіс Плюс (а.с. 9) .

З огляду на вищевказані фактичні дані на предмет їх відповідності наведеним вище положенням матеріального права, слід констатувати, що відповідач без поважних причин понад один рік не проживала у спірній квартирі, а тому втратила право користування цим житлом.

Аналогічний висновок міститься в постанові Верховного Суду від 14 листопада 2018 року по справі № 758/3889/16-ц.

Отже, вимога за предметом позову у повній мірі відповідає законодавчо встановленому способу захисту порушеного права (ст.ст. 15, 16 Цивільного кодексу України), яке не визнається відповідачем.

Як встановлено по справі, позивач є власником Будинку у встановленому законом порядку, тому має право на власний розсуд розпоряджатися своєю власністю згідно з положеннями ст. 318 Цивільного кодексу України, в тому числі і щодо вирішення питань стосовно можливості проживання в ній інших осіб.

Волевиявлення власника майна за предметом позовних вимог спрямоване на визнання відповідача такою, що втратила право користування жилим приміщенням. Такі вимоги слід вважати правомірними, оскільки вони в повній мірі узгоджується з тими правомочностями, які передбачається цивільно-правовим інститутом права приватної власності (ст.ст. 316, 318 Цивільного кодексу України).

Поряд з цим, будь яких фактичних даних, які б свідчили про позбавлення позивача права власності на Будинок, чи наявності у відповідача права на користування ним, матеріали справи не містять. У позивача виникають незручності щодо вільного володіння своїм майном через те, що в Будинку зареєстрована відповідач.

Враховуючи вищевказані обставини справи, з огляду на їх узгодженість з нормами Конституції України, позовні вимоги про визнання відповідача такою, що втратила право користування Будинком підлягають задоволенню.

Крім того, позивач в своєму позові ставить вимогу про визнання ОСОБА_6 та ОСОБА_7 такими, що втратили право користування вищевказаною квартирою та зняття їх з реєстраційного обліку, однак такі не є відповідачами по справі.

У відповідності до ст. 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача.

Враховуючи вищенаведене позивачем такого клопотання не було подано.

Судові витрати по справі у сумі 704,80 грн. (а.с. 1) слід віднести за рахунок позивача відповідно до статті 141 Цивільного процесуального кодексу України.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 8, 41, 124, 129 Конституції України, ст.ст. 2, 3, 10, 12, 13, 76-81, 279, 263-265, 354-355 Цивільного процесуального кодексу України, Мукачівський міськрайонний суд Закарпатської області, -

УХ В А Л И В:

Уточнені позовні вимоги ОСОБА_2 задоволити частково.

Визнати ОСОБА_4 такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме квартирою за адресою: АДРЕСА_1.

В решті позову відмовити.

Судовий збір віднести за рахунок позивача.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення, з урахуванням п.15.5. Перехідних положень ЦПК України (в редакції від 03.10.2017 р.) через Мукачівський міськрайонний суд.

Позивач: ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, РНОКПП НОМЕР_1, мешканки: АДРЕСА_1.

Відповідач 1: ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, зареєстрований АДРЕСА_1.

Відповідач 2: ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_4, зареєстрована АДРЕСА_1.

Повний текст рішення складено 10.04.2019 року.

Головуюча Курах Л.В.