Справа № 183/3344/17
№ 2/183/185/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 січня 2019 року Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області, у складі:

головуючої судді Сороки О.В.,

секретаря судового засідання Пономаренко О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в порядку загального позовного провадження, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа виконавчий комітет Новомосковської міської ради Дніпропетровської області, про витребування майна, визнання права власності в порядку набувальної давності, -

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, в якому просив:

-зобовязати ОСОБА_2 повернути ОСОБА_1 житловий будинок «А» загальною площею 16,5 кв.м., житловою площею 5,2 кв.м. з надвірними побудовами та спорудами: огорожа № 1,2, розташований за адресою: м.Новомосковськ Дніпропетровської області, вул.Паланочна, 42;

-визнати за ОСОБА_1 право власності на житловий будинок «А» загальною площею 16,5 кв.м., житловою площею 5,2 кв.м. з надвірними побудовами та спорудами: огорожа № 1,2, що розташований за адресою: м.Новомосковськ Дніпропетровської області, вул.Паланочна, 42, в порядку набувальної давності.

Свій позов ОСОБА_1 обґрунтовує тим, що домоволодіння за № 42 по вул. Паланочній в м.Новомосковську Дніпропетровської області до 1982 року належало ОСОБА_3, яка того ж року виїхала до Російської Федерації, де доглядала свою матір, а потім успадкувавши спадщину, - залишилася проживати в Росії.

Будинок за № 42 по вул.Паланочній в м.Новомосковську ОСОБА_3 залишила доглядати позивачеві по справі, а так само дозволила користуватися присадибною ділянкою, на підтвердження чого передала позивачеві звідний оціночний акт.

31 липня 2017 року ОСОБА_2 почала чинити позивачеві перешкоди у користуванні житловим будинком за № 42 по вул.Паланочній в м.Новомосковську, посилаючись на те, що вона набула право власності на зазначений будинок, на підставі рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 14 червня 2016 року, успадкувавши будинок після смерті своєї матері.

Між тим, позивач наполягає на тому, що ОСОБА_2 з моменту виїзду ОСОБА_3 до Російської Федерації і до часу звернення позивача до суду з позовом, не предявляла свої права на будинок, не користувалася ним, не несла жодних обовязків щодо його утримання.

В свою чергу, ОСОБА_1 зазначає, що саме за його заявою до виконавчого комітету Новомосковської міської ради 26 травня 2014 року домоволодінню присвоєно адресу , акт квартального комітету, на думку позивача, також доводить факт його відкритого та добросовісного користування будинком та земельною ділянкою. Крім того, позивачеві у 2014 році надавався дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду, зазначений проект ним виготовлено та перебуває на затвердженні в Новомосковській міській раді.

У звязку з тим, що домоволодіння вибуло з володіння позивача без його волі і набуте ОСОБА_2, на підставі договору дарування, позивач просить застосувати до правовідносин вимоги ст.388 ЦК України, зобовязавши ОСОБА_2 повернути йому спірний житловий будинок.

Ухвалою суду від 19 липня 2017 року відкрите провадження по справі (а.с. 20).

16 серпня 2017 року судом вжито заходи забезпечення позову, накладено арешт на житловий будинок з надвірними побудовами та спорудами, що розташовані в м.Новомосковську Дніпропетровської області, по вул.Паланочній, 42 (а.с. 26).

У відповідності до положень п.9 ч.1 ст.1 Розділу ХІІІ ЦПК України в редакції, встановленій Законом України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, справа розглянута за правилами загального позовного провадження, з урахуванням вимог до заяви, в редакції ЦПК України, що діяли до набрання чинності Законом України № 2147-VIII.

Ухвалою суду від 28 вересня 2017 року до участі у розгляді справи в якості третьої особи був залучений виконавчий комітет Новомосковської міської ради (а.с. 59).

Ухвалою суду від 28 вересня 2017 року зобовязано Новомосковське міське комунальне підприємство бюро технічної інвентаризації надати копію архівної справи на домоволодіння (а.с. 57).

Ухвалою суду від 18 грудня 2018 року відмовлено представникові позивача у задоволенні клопотання про витребування у ОСОБА_2 оригіналу договору купівлі-продажу домоволодіння (а.с.)

Ухвалою суду від 18 грудня 2018 року закінчене підготовче провадження по справі.

В судовому засіданні представник позивача у вступному слові надав пояснення щодо обставин, викладених у позові. При цьому представник позивача наполягав на предявлених вимогах саме до ОСОБА_2 та ОСОБА_3, пояснивши, що ОСОБА_3 ще влітку 1982 року виїхала до Російської Федерації та не проживає на території України. Остання дозволила користуватися ОСОБА_1 земельною ділянкою та доглядати за будинком, як сусіду. На думку представника позивача, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 договір купівлі-продажу нерухомості, що був посвідчений товарною біржею, являється підробленим документом, оскільки ОСОБА_3 станом на 1998 рік не було на території України. Його довіритель ОСОБА_1 з 1982 року користується будинком зі згоди ОСОБА_3, весь цей час обробляв земельну ділянку, мав намір отримати цю ділянку в оренду, отримавши в Новомосковській міській раді дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок. В подальшому представник відповідача в судове засідання не зявлявся, подаючи клопотання про зупинення провадження по справі та перенесення розгляду справи до розгляду апеляційним судом його апеляційної скарги на ухвалу суду про відмову у витребуванні доказів. Неявка представника позивача, відповідно до вимог ч.3 ст. 223 ЦПК України не є перешкодою для розгляду справи.

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_2 адвокат ОСОБА_5 позов не визнав, надавши пояснення про те, що ОСОБА_2 являється власником житлового будинку за № 42 по вул.Паланочній в м.Новомосковську Дніпропетровської області. Цей будинок був придбаний за життя її матірю ОСОБА_4, яка померла 27 липня 2009 року. Після її смерті вона разом зі своєю сестрою та батьком прийняли спадщину, однак у видачі свідоцтва про право на спадщину їм було відмовлено, оскільки договір купівлі-продажу матірю був оформлений на товарній біржі. Між тим, рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 14 червня 2016 року за нею, сестрою та батьком було визнане право власності на житловий будинок, в порядку спадкування після смерті матері. В подальшому ОСОБА_6 та ОСОБА_7 подарували належні їм частки у спадщині, внаслідок чого вона стала одноособовим власником зазначеного вище домоволодіння. Вважає, що ОСОБА_1 незаконним шляхом має намір заволодіти належним їй на праві власності нерухомим майном, яке вона успадкувала після смерті своєї матері.

Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не зявилася, місце проживання відповідача судом не встановлено (а.с. 181), відповідача повідомлено про розгляд справи, відповідно до ч.11 ст. 128 ЦПК України.

Представник третьої особи виконавчого комітету Новомосковської міської ради звернувся до суду з клопотанням про зупинення провадження по справі до розгляду в апеляційному порядку цивільної справи № 183/2196/16. У задоволенні клопотання про зупинення провадження по справі, судом було відмовлено, в подальшому в судове засідання представник третьої особи не зявився, повідомлений належним чином, його неявка не перешкоджає розгляду справи.

Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши подані докази з точки зору належності, допустимості, а у своїй сукупності з точки зору достатності, дійшов до наступного висновку.

На виконання ухвали суду про забезпечення доказів від 28.09.2017 року Комунальним підприємством «Новомосковське міське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради» було направлено копію інвентаризаційної справи на домоволодіння за № 42 по вул.Паланочній (колишня Комсомольська) в м.Новомосковську Дніпропетровської області, яка містить дані про його власників. Власником з 06.03.1944 року була ОСОБА_8, на підставі договору на настройку, власником з 01.09.1972 року була місцева рада, на підставі свідоцтва про право на спадщину від 01.09.1972 року, з 04.08.1976 року власником, на підставі договору купівлі-продажу, стала ОСОБА_3, а з 14.08.1998 року ОСОБА_4, на підставі договору купівлі-продажу нерухомості УТБ від 04.08.1998 року, про що свідчить акт на першому аркуші інвентаризаційної справи (а.с. 63).

Судом було ретельно вивчене питання щодо підстав набуття ОСОБА_3 права власності на житловий будинок за № 42 по вул.Паланочній в м.Новомосковську Дніпропетровської області. Так, Державний нотаріальний архів в Дніпропетровській області Головного територіального Управління юстиції у Дніпропетровській області на вимогу суду надав належним чином засвідчену копію договору купівлі-продажу, укладеного 04 серпня 1972 року між виконавчим комітетом Новомосковської міської ради та ОСОБА_3, у відповідності до якого ОСОБА_3 набула право власності на житловий будинок, жилою площею 10,0 кв.м. та надвірні побудови, що знаходиться за адресою: Дніпропетровська область, м.Новомосковськ, вул.Комсомольська, 42. Договір посвідчено державним нотаріусом Новомосковської державної нотаріальної контори ОСОБА_9, зареєстровано в реєстрі за № 3163 (а.с. 158-167).

Позивачем суду надано витяг з рішення Новомосковської міської ради від 05.09.2014 року за № 1115, у відповідності до якого ОСОБА_1 надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду, орієнтовною площею 0,0375 га, за адресою: м.Новомосковськ, вул.Комсомольська, 42, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (а.с. 14), а також витяг з Державного земельного кадастру про земельну ділянку, у відповідності до якого земельній ділянці за № 42 по вул. Комсомольській в м.Новомосковську Дніпропетровській області присвоєно кадастровий номер, земельна ділянка відноситься до земель комунальної власності, а також до земель житлової та громадської забудови.

Правомірність прийнятого рішення Новомосковською міською радою щодо надання дозволу на розроблення проекту землеустрою ОСОБА_1, при наявності власника нерухомого майна ОСОБА_3, яка не відмовилася від своєї власності у встановленому порядку, не було предметом розгляду цього спору.

24.07.2017 року голова квартального комітету № 8 ОСОБА_10 в присутності мешканців квартального комітету ОСОБА_11 та ОСОБА_12 склали акт про те, що ОСОБА_1 займає присадибну ділянку по вул.Паланочній, 42 в м.Новомосковську з 1982 року, обробляє його, вирощує квіти та овочі (а.с. 32).

Оцінюючи поданий акт з точки зору допустимості, слід звернути увагу на те, що такий акт складено на виконання вимог Закону України «Про органи самоорганізації населення». Статтями 14, 15 цього Закону визначені власні та делеговані повноваження органу самоорганізації населення. На виконання вимог цього закону на території м.Новомосковська Дніпропетровської області рішенням виконавчого комітету Новомосковської міської ради від 19.04.2017 року за № 247 затверджено Порядок видачі довідок про склад сімї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб та актів проживання/ не проживання/. Цей порядок визначає процедуру видачі довідок про склад сімї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб та актів проживання/ не проживання.

Зміст поданого акту, складеного головою квартального комітету, являється суперечливим, оскільки засвідчує факт зайняття ОСОБА_1 присадибної ділянки та її обробіток, однак містить дані про реєстрацію ОСОБА_1 в м.Новомосковську по вул.Паланочній, 42, в той час як відмітка в паспорті позивача свідчить про його реєстрацію за адресою: вул.Комсомольська, 44 в м.Новомосковську (а.с. 6).

Правовідносини щодо набуття права власності за набувальною давністю, що виникли між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 регулюються наступними норами права.

У відповідності до ч. 1 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації.

Виходячи зі змісту ст. 344 ЦК України, обставинами, які мають значення для справи є: законний об'єкт володіння, добросовісність володіння, відкритість володіння, давність володіння та його безперервність (строк володіння).

Зокрема, володілець за давністю є незаконним володільцем, про що зазначено в ч. 1 ст. 344 ЦК України (особа заволоділа чужим майном). Право власності на стороні володільця за давністю виникає поза волею та незалежно від волі колишнього власника, При цьому, добросовісність володіння означає, що особа не знала і не повинна була знати, що володіє річчю незаконно.

Пунктом 9 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних в кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014р. «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз'яснено, що при вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності.

Отже, для застосування набувальної давності володіння має бути добросовісним, тобто володілець не знав і не міг знати про те, що він володіє чужою річчю, інакше кажучи, обставини, у зв'язку з якими виникло володіння чужою річчю, не давали найменшого сумніву щодо правомірності набуття майна.

Подані позивачем акт квартального комітету та зведений оціночний акт (а.с. 7) не можуть бути розцінені судом, як беззаперечні докази добросовісності набуття спірного нерухомого майна, як необхідної обставини для визнання за особою права власності за набувальною давністю. Подані докази не доводять суду, що ОСОБА_1 не знав, що володіє річчю незаконно, належних доказів відмови власника від права власності на нерухоме майно суду не було подано.

Навпаки, звертаючись до суду з позовом про визнання права власності за набувальною давністю, ОСОБА_1 наголошував на тому, що його сусідка дозволила йому користуватися земельною ділянкою на період її тимчасової відсутності на території України, а в 2013 році, достовірно знаючи про те, що ОСОБА_3 не відмовлялася від своєї власності, у ОСОБА_1 виник намір взяти в оренду земельну ділянку, про що він отримав дозвіл на виготовлення технічної документації проекту землеустрою.

Такі доводи не можуть бути підставою для задоволення позовних вимог, оскільки в даному випадку, позивачем не доведено добросовісності набуття спірного нерухомого майна, останній знав, що володіє річчю незаконно.

Письмово не підтверджений дозвіл ОСОБА_3 на використання земельної присадибної ділянки само по собі не має правових наслідків в даному спорі та не є підставою для задоволення позовних вимог позивача про визнання права власності на домоволодіння за набувальною давністю.

Посилання представника позивача на те, що позовні вимоги позивача повинні бути задоволені на підставі ст. 344 ЦК України, не можуть бути прийняті судом до уваги, оскільки, відповідно до вказаної норми Закону, для визнання права власності за набувальною давністю на нерухоме майно, позивачем має бути доведено в сукупності такі обставини, як законний об'єкт володіння, добросовісність, відкритість, давність володіння і його безперервність, натомість позивачем не доведено добросовісність набуття спірного домоволодіння.

Представник позивача наполягав на тому, що ОСОБА_3 дозволила доглядати за будинком та користуватися земельною ділянкою, що свідчить про те, що позивач знав, що володіє річчю незаконно. Тобто, на момент, коли позивач почав використовувати будинок та присадибну ділянку, власник домоволодіння йому був відомий, а ОСОБА_3 не відмовився від права власності на належне їй нерухоме майно.

Слід зауважити, що згідно зі ст. 41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Набувальна давність (або давність володіння) відноситься до первісних способів набуття права власності, тому що права набувача засновані не на минулій власності чи відносинах правонаступництва, а на обов'язковій сукупності обставин, передбачених ч.1 ст.344 ЦК України, до яких насамперед відносяться законний об'єкт володіння, добросовісність володіння, відкритість володіння, давність володіння та його безперервність (тобто строк володіння).

Набувальна давність визначається як засіб закріплення майна за суб'єктами, що ним володіють, у випадках, коли вони не мають можливості через певні обставини підтвердити підстави виникнення прав, а також в інших ситуаціях. Право власності за набувальною давністю може бути набутим як на безхазяйні речі, так і на майно, яке належить за правом власності іншій особі.

За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем, і у витребуванні якого його власнику відмовлено.

Вирішуючи питання щодо зобовязання ОСОБА_2 повернути ОСОБА_1 житловий будинок за № 42 по вул. Паланочній в м.Новомосковську Дніпропетровської області, слід звернути увагу на наступне.

Як свідчать матеріали інвентаризаційної справи, ОСОБА_3 04 серпня 1998 року уклала договір купівлі-продажу житлового будинку за № 42 по вул. Комсомольській в м.Новомосковську та продала його ОСОБА_4 (а.с. 105).

Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 14 червня 2016 року (справа № 183/2196/16) за ОСОБА_13, ОСОБА_2, ОСОБА_14 визнане право власності на житловий будинок з надвірними побудовами по вул.Паланочній, 42 в м.Новомосковську Дніпропетровської області (а.с. 90-91, 109-110).

13.07.2016 року ОСОБА_13 та ОСОБА_14 подарували ОСОБА_2 належні їм частини житлового будинку за № 42 по вул.Паланочній в м.Новомосковську Дніпропетровській області (а.с. 42).

У відповідності до ст.396 ЦК України, на яку позивач посилається, як на підставу свого позову, особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29 цього Кодексу.

Статтею 395 ЦК України визначені види речового права на чуже майно, такими є: право володіння; 2) право користування (сервітут); 3) право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис); 4) право забудови земельної ділянки (суперфіцій).

Право володіння чужим майно, у відповідності до ст. 398 ЦК України, виникає на підставі договору з власником або особою, якій майно було передане власником, а також на інших підставах, встановлених законом.

Недобросовісний володілець, в силу ст. 400 ЦК України, зобов'язаний негайно повернути майно особі, яка має на нього право власності або інше право відповідно до договору або закону, або яка є добросовісним володільцем цього майна. У разі невиконання недобросовісним володільцем цього обов'язку заінтересована особа має право пред'явити позов про витребування цього майна.

Суду не доведено, що ОСОБА_1 є добросовісним володільцем чужого нерухомого майна, розташованого в м.Новомосковську Дніпропетровської області, по вул.Паланочній, 42, а тому його вимога про зобовязання ОСОБА_2 повернути йому спірне нерухоме майно, не може бути задоволена, оскільки ОСОБА_1 не являється належним позивачем у правовідносинах, що виникли між попереднім власником нерухомого майна ОСОБА_3 та нинішнім власником нерухомого майна ОСОБА_2

Відповідно до ч. 2 ст. 76 ЦПК України, докази встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків.

Відповідно до ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ст. 78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

А згідно вимог ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.

Крім того, суд вважає за необхідне звернути увагу на наступному.

Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. За положеннями ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Законодавець у ч. 1 ст. 16 ЦК установив, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а в ч. 2 цієї статті визначив способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом.

Цивільне законодавство не містить визначення поняття способів захисту цивільних прав та інтересів. За їх призначенням вони можуть вважатися визначеним законом механізмом матеріально-правових засобів здійснення охорони цивільних прав та інтересів, що приводиться в дію за рішенням суду у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Матеріально-правовий аспект захисту цивільних прав та інтересів насамперед полягає в зясуванні, чи має особа таке право або інтерес, та чи були вони порушені або було необхідним їх правове визначення.

При цьому слід виходити з положень ст. 11 ЦК про підстави виникнення цивільних прав і цивільних обовязків. Відповідно до них цивільні права та обовязки виникають із дій осіб, передбачених актами цивільного законодавства, Конституцією України та міжнародними договорами України, а також із дій осіб, не передбачених цими актами, але які породжують цивільні права та обовязки. Підставами виникнення цивільних прав та обовязків є, наприклад, договори та інші правочини, створення речей, творча діяльність, результатом якої є обєкти права інтелектуальної власності, завдання майнової (матеріальної та моральної) шкоди іншій особі та інші юридичні факти.

Рішенням Конституційного Суду України від 1 грудня 2004 року №1-10/2004, визначено, що охоронюваний законом інтерес треба розуміти як прагнення докористування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом обєктивного і прямо не опосередкований у субєктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним обєктом судового захисту та інших засобів правової охорони для задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності та іншим загально-правовим засадам.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦК кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення. Таким чином, у розумінні закону, субєктивне право на захист це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Процесуально-правовий аспект захисту права полягає в тому, що згідно зі ст. 19 ЦПК України загальні суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

При здійсненні правосуддя у цивільних справах суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ для захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ст. 2 ЦПК).

Суду не доведено порушень будь-якого права ОСОБА_1 зі сторони відповідача ОСОБА_2, як і не доведено добросовісність володіння позивачем нерухомим майном, розташованим в м.Новомосковську Дніпропетровської області, по вул.Паланочній, 42, а тому позов не підлягає задоволенню в повному обсязі.

При вирішенні питання щодо судових витрат, суд, на виконання вимог ст. 141 ЦПК України, вважає за необхідне стягнути з позивача на користь держави судовий збір у розмірі 768,40 грн., оскільки при подачі позову 17.07.2017 року позивачем ставилася одна вимога про визнання права власності за набувальною давністю та сплачено судовий збір у розмірі 640 грн., при уточненні позову позивачем не сплачено судовий збір за позовну вимогу про витребування майна, а тому виходячи зі ставок судового збору, визначених Законом України «Про судовий збір», такий розмір судового збору підлягає стягненню з позивача на користь держави.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 12, 76, 81, 89, 141, 200, 263, 265 ЦПК України,-

в и р і ш и в:

Відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позову до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа виконавчий комітет Новомосковської міської ради Дніпропетровської області, про витребування майна, визнання права власності в порядку набувальної давності.

Стягнути зі ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, РНОКПП НОМЕР_1, на користь держави судовий збір у розмірі 768,40 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя О.В. Сорока