Дата документу 02.04.2019
Справа № 320/4897/18
Провадження № 2/320/218/19
02 квітня 2019 року Мелітопольський міськрайонний суд Запорізької області у складі:
головуючого - судді Редько О.В.,
за участі секретаря судового засідання Колеснікової Л.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Мелітополі цивільну справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2, в особі представника за довіреністю ОСОБА_3 до ОСОБА_4, виконавчого комітету Мелітопольської міської ради Запорізької області про поновлення порушених житлових прав, скасування реєстрації місця проживання, визнання приватизації квартири недійсною, визнання недійсним свідоцтво про право власності на житло, вселення в житлове приміщення,
Позивачі звернулись до суду із позовом в якому просять суд поновити порушене право позивачів на користування квартирою № 62 будинку № 410 по вул. Інтеркультурна в м. Мелітополі; скасувати реєстрації ОСОБА_4 в квартирі АДРЕСА_1; визнати недійсною приватизацію квартири АДРЕСА_1 та свідоцтво про право власності на вказану квартиру на імя ОСОБА_4; вселити позивачів в квартиру АДРЕСА_1.
В обґрунтування позовних вимог зазначають, що рішенням суду від 05.06.2000 року батьки позивачів були позбавлені батьківських прав. Рішенням суду від 05.09. 2001 року мати позивачів ОСОБА_5 була виселена з квартири АДРЕСА_1, яким також було зобовязано Мелітопольське виборче ремонтно-експлуатаційне управління укласти тимчасовий договір житлового найму на квартиру АДРЕСА_1 до досягнення неповнолітніми ОСОБА_1 та ОСОБА_2 повноліття, а саме до 20.04.2012 року. Виконуючи рішення суду позивачів влаштували до школи-інтернату для дітей сиріт. У спірній квартирі залишилась проживати їх рідна сестра ОСОБА_6 За час перебування в навчальному закладі позивачі не підтримували звязок із своєю сестрою. Після того, як ОСОБА_1 переїхав до м. Мелітополя він дізнався що їхня сестра ОСОБА_6 18.04.2016 року померла. З цього часу його також стало відомо, що ОСОБА_6 у 2013 році зареєструвала у квартирі ОСОБА_4, яка після смерті ОСОБА_6 звернулась до Мелітопольської міської ради із заявою про приватизацію спірної квартири, в подальшому отримала свідоцтво про право власності на вказану квартиру.
Про те, що спірна квартира належить ОСОБА_4 позивачі дізнались 05.06.2018 року з відповіді виконавчого комітету Мелітопольської міської ради, та одразу звернулись до суду, а тому вважають, що пропустили строк звернення до суду із вказаним позовом з поважним причин, а тому просять суд його поновити.
Позивачі в судове засідання не зявились, від адвоката ОСОБА_7, який представляє інтереси ОСОБА_1 та ОСОБА_8, який є представником ОСОБА_2 до суду надійшла заява про розгляд справи за їх відсутністю, позовні вимоги підтримують в повному обсязі та просять їх задовольнити. Не заперечують проти винесення заочного рішення по справі.
Представник відповідача - виконавчого комітету Мелітопольської міської ради Запорізької області в судове засідання не зявився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення.
Відповідач ОСОБА_4 в судове засідання не з'явилась, судова повістка повернулась з відміткою пошти: «за закінченням терміну зберігання».
Як вбачається з матеріалів справи позивачем було надано адресу ОСОБА_4 за зареєстрованим місцем її проживання. Інших відомостей щодо місця перебування чи проживання відповідача немає.
Відповідно до ч.7 ст.128 ЦПК України судова повістка надсилається фізичним особам, які не мають статусу підприємця - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку.
Згідно з п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України, днем вручення повістки є: день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.
Зі згоди представника позивачів суд проводить заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів, відповідно до ст. 280 ЦПК України.
Відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню.
Судом встановлено та з матеріалів справи вбачаються наступні обставини.
Рішенням Мелітопольського міського суду Запорізької області від 05.06. 2000 року ОСОБА_5 була позбавлена батьківських прав відносно своєї доньки ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, синів ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2. ОСОБА_9 був позбавлений батьківських прав відносно своїх синів - ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2 /а.с.17/.

Рішенням виконавчого комітету Мелітопольської міської ради № 104/43 від 27.07.2000 року було вирішено влаштувати ОСОБА_1, 20.04.1994 року до Бердянської школи-інтернату для дітей-сиріт, які залишились без піклування батьків /а.с.16/.

Так, рішенням місцевого суду міста Мелітополя Запорізької області від 05.09.2001 року було виселено ОСОБА_5 з квартири АДРЕСА_2 (колишня Дзержинського) в м. Мелітополі без надання іншого житлового приміщення. Зобовязано Мелітопольське виробниче житлове ремонтно-експлуатаційне управління укласти тимчасовий договір житлового найму на квартиру АДРЕСА_2 (колишня Дзержинського) в м. Мелітополі до досягнення неповнолітніми ОСОБА_1 та ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2 повноліття. Тобто до 20 квітня 2012 року /а.с.19/. Вищевказане рішення суду набрало законної сили 08 жовтня 2001 року.

03.09.2007 року за № 1200 начальником служби у справах неповнолітніх на адресу директора Новомиколаївської спеціальної загальноосвітньої школи-інтернату для дітей з важкими вадами мовлення було направлено рішення суду про збереження житла за неповнолітніми ОСОБА_1 та ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2 повноліття, розташованого за адресою: м. Мелітополь, вул. Інтеркультурна (колишня Дзержинського), 410/62 /а.с.18/.

22 квітня 2008 року начальником служби у справах дітей Мелітопольської міської ради було направлено повідомлення № 32 про постановку на первинний облік дитини - ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2 /а.с.20/.

Відповідно до ст. 47 Конституції України, кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Європейська конвенція про захист прав людини та основних свобод у п. 1 ст. 8 гарантує кожній особі окрім інших прав право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Вказане покладає на Україну в особі її державних органів зобовязання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі «Пауел та Рейнер проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1990 року). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі «Джиллоу проти Сполученого Королівства» від 24 листопада 1986 року), так і наймача.

Відповідно до ст.71 ЖК України жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім'ї понад шість місяців у випадках, у тому числі у разі тимчасового виїзду з постійного місця проживання за умовами і характером роботи або у зв'язку з навчанням, влаштування дитини (дітей) на виховання до родичів, опікуна чи піклувальника.

Так, згідно із довідкою № 310 від 14.06.2018 року ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2 навчався в Державному навчальному закладі «Осипенківський професійний аграрний ліцей» з 01.09.2010 року по 30.06.2013 року. ОСОБА_1 зареєстрований в гуртожитку ліцею за адресою: Запорізька область, Бердянський район, с. Осипенко, вул. Суворова, буд. 11, але з 2013 року в гуртожитку не проживає /а.с.13/.

Згідно із довідкою № 309 від 14.06.2018 року ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2 навчався в Державному навчальному закладі «Осипенківський професійний аграрний ліцей» з 01.09.2010 року по 17.02.2012 року. ОСОБА_2 зареєстрований в гуртожитку ліцею за адресою: Запорізька область, Бердянський район, с. Осипенко, вул. Суворова, буд. 11, але з 2012 року в гуртожитку не проживає /а.с.14/.

Вироком Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 18.01.2012 року ОСОБА_2 був визнаний винним у скоєнні кримінального правопорушення передбаченого ч. 3 ст. 185, ч. 2 ст. 186, ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 186 КК України, остаточно призначеного покарання на підставі ст. 70, 71 КК України у вигляді трьох років шести місяців позбавлення волі /а.с.15/.

Так, відповідно до ОСОБА_7 з протоколу засідання громадської комісії з житлових питань виконкому № 11 від 09.10.2013 року було надано згоду ОСОБА_4 на реєстрацію на житлову площу ОСОБА_6 в трикімнатну квартиру № 62 житлового будинку № 410 по вул. Дзержинського /а.с.22/.

15 квітня 2016 року ОСОБА_6 померла, що підтверджується копією лікарського свідоцтва про смерть № 181 від 18.04.2016 року /а.с.23/.

Так, 10.02.2017 року ОСОБА_4 звернулась із заявою № 3 до голови виконавчого комітету Мелітопольської міської ради про оформлення передачі в приватну власність квартири, що займає разом із членами сім'ї в рівних долях, а саме між ОСОБА_4 /а.с.24/.

15.03.2017 року ОСОБА_4 подала розрахунок площі квартири, що безоплатно приватизується за адресою: АДРЕСА_3, з зазначенням кількості мешканців один /а.с.25/.

Розпорядженням міського голови № 123-р від 15.03.2017 року була надано дозвіл передати в приватну власність ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_4, склад сім'ї одна особа /а.с.27/, крім того отримала свідоцтво про право власності на житло від 15.03.2017 року на вказану спірну квартиру /а.с.28/.

Згідно ч. 1ст. 2 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду", до об'єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, житлові приміщення у гуртожитках (житлові кімнати, житлові блоки (секції), кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів (далі - квартири (будинки), які використовуються громадянами на умовах найму.

Відповідно до ст.1, ч. 1 ст.5, ст.8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»наймачі квартир (будинків) державного житлового фонду та члени їх сімей, які постійно проживають у квартирі разом із наймачем або за якими зберігається право на житло, мають право на приватизацію займаних квартир шляхом передачі їм цих квартир в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно мешкають у даній квартирі, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, на підставі рішення відповідного органу приватизації.

Відповідно до ч. 2 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»передача квартир (будинків) здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно мешкають в даній квартирі (будинку), в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов'язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку).

Згідно ч. 1 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.

Як зазначено у правовому висновку Верховного Суду України по справі № 6-125цс12 від 30 січня 2013 року, виходячи з аналізу змісту Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» у поєднанні з нормами ст.ст. 1,6,9,61,65,65-1 ЖК України, ст. 29 ЦК України, місцем постійного проживання особи є жиле приміщення, в якому особа постійно проживає, має передбачені ст. 64 ЖК України права користування цим приміщенням і на яке за особою зберігається це право і при тимчасовій відсутності, а відтак і право на приватизацію разом з іншими членами сім'ї.

Виходячи з аналізу зазначених норм закону, умовою для здійснення приватизації житла є обов'язкова письмова згода всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку), житловому приміщенні у гуртожитку, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, яка оформляється спільною заявою, а тимчасово відсутні дають письмове підтвердження. У випадку коли хтось з членів сім'ї, який має право користування жилим приміщенням не дає письмової згоди на приватизацію житла, яке підлягає передачі у спільну сумісну власність, а також за наявності розбіжностей між повнолітніми членами сім'ї щодо уповноваженої особи (уповноваженого наймача), таке жиле приміщення не може бути приватизовано. Наслідком порушення вимог ч. 2 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» може бути визнання приватизації недійсною.

Згідно положень ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Частиною 1статті 21 ЦК України передбачено, що суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Таким чином, суд дійшов висновку, що в процесі приватизації квартири АДРЕСА_5 (колишня Дзержинського) в м. Мелітополі Запорізької області було порушено діюче законодавство органом приватизації, оскільки позивачі, будучи повнолітніми, особисто заяву про намір приватизувати житло не писали та не подавали, так як вони у вказаній квартирі не проживали і не були зареєстровані. При приватизації квартири було порушено право позивачів на приватизацію житла, таким чином вимоги в частині визнання недійсною приватизацію спірної квартири та свідоцтво про право власності на житло видане на імя ОСОБА_4 підлягають задоволенню.

Відповідно до ст.391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Дії відповідача створюють позивачам, як законним власникам майна перешкоди у володінні, користуванні та розпорядженні своїм майном, а тому позов в частині вселення до квартири підлягає задоволенню.

Щодо вимоги позивачів про скасування реєстрації ОСОБА_4 в квартирі АДРЕСА_6, суд вважає необхідними відмовити в цій частині оскільки відповідно до довідки № 3967 від 12.07.2018 року за відомостями Реєстру територіальної громади місце проживання ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3 не зареєстровано в ІНФОРМАЦІЯ_4 /а.с.37/.

Надана позивачами довідка № 3889 від 01.02.2017 року про реєстрацію містить відомості про ОСОБА_4, дата народження якої зазначена - 10.05.1992 року, тобто інша особа /а.с.26/.

Таким чином, на підставі викладеного, аналізуючи зібрані у справі докази, кожний окремо та всі в сукупності, суд вважає позовні вимоги піддягають частковому задоволенню.

Суд поновлює строк позивачам на звернення до суду із зазначеними позовними вимогами, так як про обставини приватизації квартири позивачі дізнались 05 червня 2018 року після отримання відповіді з виконавчого комітету Мелітопольської міської ради Запорізької області, до суду з позовом про поновлення порушених житлових прав, скасування реєстрації місця проживання, визнання приватизації квартири недійсною, визнання недійсним свідоцтво про право власності на житло, вселення в житлове приміщення позивачі звернулись 22.06.2018 року і доказів на підтвердження обізнаності позивачів про приватизацію квартири відповідачами, останні не надали.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 12, 81, 89, 133, 141, 247, 263, 280-282 ЦПК України, ст. ст. 16, 21, 29, 391 ЦК України, Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду", ст. 47 Конституції України, ст. 71 ЖК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1, ОСОБА_2, в особі представника за довіреністю ОСОБА_3 до ОСОБА_4, виконавчого комітету Мелітопольської міської ради Запорізької області про поновлення порушених житлових прав, скасування реєстрації місця проживання, визнання приватизації квартири недійсною, визнання недійсним свідоцтво про право власності на житло, вселення в житлове приміщення - задовольнити частково.

Поновити порушене право ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2 на користування квартирою №62 в будинку № 410 по вул. Інтеркультурній в м. Мелітополі Запорізької області.

Визнати недійсним та скасувати свідоцтво про право власності на житло від 15 березня 2017 року видане виконавчим комітетом Мелітопольської міської ради на імя ОСОБА_4 на квартиру АДРЕСА_7.

Усунути перешкоди у користуванні квартирою шляхом вселення ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в квартиру АДРЕСА_7.

В задоволені іншої частини позовних вимог відмовити.

Заочне рішення може бути переглянуте Мелітопольським міськрайонним судом за письмовою заявою відповідача. Заява про перегляд заочного рішення може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення.

На рішення може бути подана апеляційна скарга позивачем до Запорізького апеляційного суду протягом 30 днів з дня його проголошення.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ст.284 ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Суддя Мелітопольського

міськрайонного суду

Запорізької області ОСОБА_10