Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 квітня 2019 року м.Волноваха

Волноваський районний суд Донецької області в складі:

головуючої судді ПИСАНЕЦЬ Н.В.

при секретарі Гуровій Л.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та визнання права власності на Ѕ частку майна, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернулась до ОСОБА_3 з позовом про визнання права власності на Ѕ частку будинку, посилаючись на наступні обставини. У період з 06.03.2001 року по 22.03.2013 року позивач перебувала у зареєстрованому шлюбі із сином відповідачки ОСОБА_4. Під час шлюбу, ними був збудований житловий будинок №174 по вул. Шевченко смт Володимирівка Волноваського району Донецької області, який було зареєстровано в реєстрі права власності на нерухоме майно 08.11.2005 року на імя чоловіка ОСОБА_4 Після розірвання шлюбу, майно подружжя не було поділено, оскільки вони продовжили спільне проживання та ведення господарства. 11 листопада 2017 року ОСОБА_4 помер. Спадкоємцем після смерті чоловіка є його мати ОСОБА_3, яка має намір продати вищевказаний будинок, у звязку із чим, позивач просить суд визнати за нею право власності на Ѕ частку цього майна.

Уточнивши позовні вимоги 18.10.2018 року, позивач ОСОБА_1 зазначає, що як їй стало відомо, первісний відповідач ОСОБА_3 відмовилась від свого права на спадкування на користь дочки померлого ОСОБА_2С, та остання звернулась до нотаріуса із заявою про отримання спадщини. У звязку із чим, просить суд визнати будинок № 174 по вул. Шевченка смт Володимирівка Волноваського району Донецької області спільною сумісною власністю подружжя та визнати за нею право власності на Ѕ частку цього майна.

Присутня у судовому засіданні позивач ОСОБА_1 підтримала уточнені позовні вимоги, наполягала на їх задоволенні.

Будучи належним чином сповіщеною про час та дату розгляду справи у судовому засіданні відповідач ОСОБА_2 до зали суду не зявилась. Представником відповідача ОСОБА_5 подано заяву про розгляд справи за їх відсутності, з позовними вимогами не погодились, зазначивши про їх необґрунтованість, виходячи з незаконного, на їх думку, свідоцтва про право власності померлого на спірне майно. Просили суд застосувати позовну давність до вимог позивача.

Заслухавши пояснення позивача, дослідивши надані докази, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню у повному обсягу з наступних підстав.

Згідно з ч.1 ст.5 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. При цьому, зі змісту ст.ст.55, 124 Конституції України та ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод випливає, що кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами ст. 76-81 ЦПК України

засобами доказування у цивільній справі є письмові, речові і електронні докази, висновки експерта, показання свідків. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Збирання доказів у цивільних справах не є обовязком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України та ч.3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям під час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності.

Так, у судовому засіданні встановлено, що період з 06.03.2001 року по 22.03.2013 року позивач перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4, що підтверджується рішенням про розірвання їх шлюбу Волноваського районного суду Донецької області від 12.03.2013 року (а.с.5).

Під час шлюбу, ними був збудований жилий будинок №174 по вул. Шевченко смт Володимирівка Волноваського району Донецької області, який було зареєстровано в реєстрі права власності на нерухоме майно 08.11.2005 року на імя чоловіка ОСОБА_4, що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно, виданого Володимирівською селищною радою 08.11.2005 року (а.с.9).

Згідно даних свідоцтва про смерть серії ІІ-НО №002584 від 13.11.2017р., виданого виконкомом Володимирівської селищної ради Волноваського району Донецької області, 11 листопада 2017 року ОСОБА_4 помер (а.с.6).

Однією з підстав для відмови у позові, на думку відповідача, є незаконність свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого Володимирівською селищною радою 08.11.2005 року. Суд критично ставиться до такого доводу, оскільки на момент розгляду справи, судових рішень, якими було б визнано незаконність вищевказаного документу надано не було, та зустрічних позовних вимог про встановлення такої незаконності відповідачем оголошено не було.

В період з 22.03.2013 року набуття чинності рішенням суду про розірвання шлюбу - до моменту звернення до суду із дійсним позовом 23.04.2018 року - питання щодо поділу майна подружжям ОСОБА_4 не вирішувалось, судових рішень з цього приводу ухвалено не було.

Під час судового засідання, позивачем ОСОБА_1, на питання суду, уточнювалось, що після розірвання шлюбу, між нею та ОСОБА_4 фактичного припинення шлюбних відносин не відбулось, вони продовжили мешкати однією родиною у спірному житловому будинку та вести господарство. Вона, як дружина здійснювала його поховання та несла витрати на поминальні ритуали. Однак, підтвердити факт спільного проживання з ОСОБА_4 позивач не в змозі, оскільки судового рішення про цей факт не було ухвалено та у дійсному позові таких вимог нею також оголошено не було.

Строк позовної давності щодо звернення до суду із позовом про поділ майна подружжя закінчився в 2016 році, тобто три роки з моменту розірвання шлюбу та позивач не просив його поновити.

Згідно ст.257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно з ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

У відповідності до частини 4 ст.267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Враховуючи наявну письмову заяву представника відповідача про застосування до вимог

ОСОБА_1 наслідків спливу позовної давності, суд вважає необхідним відмовити у задоволенні вимог щодо визнання спільною сумісною власністю подружжя будинок № 174 по вул. Шевченко смт Володимирівка Волноваського району Донецької області. Вимоги ОСОБА_1 щодо визнання за нею права власності на Ѕ частину спірного будинку є похідними від основної, та задоволенню також не підлягають.

Керуючись вимогами ст.ст. 13,81,263 ЦПК України,ст. ст. 267 , 368 ЦК України, ст.60 СК України, суд,-

В И Р І Ш И В :

Відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 за необґрунтованістю.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до Донецького апеляційного суду, шляхом подачі апеляційної скарги в 30 денний строк з дня проголошення судового рішення.

Повний текст судового рішення виготовлений 08 квітня 2019 р.

Суддя: Н.В.Писанець