КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 квітня 2019 року місто Київ

Справа 755/1588/18

Апеляційне провадження № 22-ц/824/5409/2019

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Желепи О.В.,

суддів: Іванченко М.М., Рубан С.М.,

секретарі судового засідання: Гордійчук Ж.В., Задерей І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу Фонду соціального страхування України на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 25 січня 2019 року (у складі судді Виниченко Л.М., повний текст судового рішення складено 30 січня 2019 року )

в справі за позовом ОСОБА_1 до Фонду соціального страхування України, третя особа ОСОБА_2 про визнання звільнення незаконним, скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу , -

ВСТАНОВИВ:

В січні 2018 року позивач звернулась до суду з позовом в якому, з урахуванням уточнень, просила визнати її звільнення з роботи незаконним та скасувати наказ від 22.12.2017р. №1029 «Про звільнення ОСОБА_1», поновити її на роботі на посаді заступника начальника управління документального забезпечення, роботи зі зверненнями громадян та ЗПІ виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України з 30.12.2017 року, стягнути з Фонду соціального страхування України середній заробіток за час вимушеного прогулу з 30.12.2017 р. по фактичну дату винесення рішення судом, яка на дату подання позовної заяви становить 42740,01 грн., покласти на відповідача витрати пов'язані з розглядом справи та витрати на професійну правничу допомогу адвоката.

Позовні вимоги обґрунтувала тим, що відповідно до наказу № 358-к від 21.10.2010 р. прийнята на посаду головного спеціаліста відділу діловодства управління організаційного та документального забезпечення Виконавчої дирекції Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності.

17.10.2013 р. переведена на посаду начальника відділу діловодства та контролю виконавчої дисципліни управління організаційно-документального забезпечення та аналітичної роботи виконавчої дирекції Фонду.

29.12.2017 р. її звільнено з роботи на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України.

Вважає дане звільнення таким, що не відповідає вимогам чинного трудового законодавства , посилаючись на те, що всіх працівників виконавчої дирекції Фонду в усній формі було ознайомлено з наказом Правління Фонду соціального страхування України №603 «Про зміни в організації виробництва і праці».

Належним чином про звільнення не попереджено, ніяких письмових повідомлень про зміни в організації виробництва і праці позивач не отримувала.

Виконавчою дирекцією Фонду соціального страхування України в наказі від 22.12.2017р. № 1029 «Про звільнення ОСОБА_1», який позивачу видано 29.12.2017р. разом з трудовою книжкою, неправомірно вказаний п. 1 ст. 40 КЗпП України, а саме, зміни в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Позивач зазначає, що персонально не отримувала письмове попередження про виключення із штатного розпису посади, яку вона займала, та про її звільнення на підставі пункту 1 частини першої ст. 40 КЗпП України.

Вважає, що таке письмове попередження повинна була отримати не пізніше, ніж за два місяці до дати звільнення.

Так, з часу загального, а не персонального попередження усіх працівників про зміни в організації виробництва і праці, в порушення ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України, при наявності вакансій в дирекції, позивачу не запропоновано жодної пропозиції роботи. Натомість, навпаки, після 26.10.2017р. здійснювався прийом на роботу інших фізичних осіб за наявними вакансіями.

Такі ж самі дії відповідач продовжує здійснювати після процедури скорочення чисельності та штату працівників, а саме: починаючи з 02.01.2018р. відповідачем здійснюється прийом на роботу на вакантні посади сторонніх фізичних осіб, що є порушенням вимог чинного законодавства України.

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 25 січня 2019 року позов задоволено частково.

Визнано незаконним наказ Фонду соціального страхування України «Про звільнення ОСОБА_1» від 22.12.2017 року № 1029.

Поновлено ОСОБА_1 на посаді заступника начальника управління документального забезпечення, роботи зі зверненнями громадян та ЗПІ Фонду соціального страхування України з 29 грудня 2017 року.

Стягнуто з Фонду соціального страхування України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 304 476 (триста чотири тисячі чотириста сімдесят шість) грн. 12 к.

Не погоджуючись з рішенням, 14 лютого 2019 року представник Фонду соціального страхування України подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати його та відмовити у задоволені позову.

В обґрунтування своїх вимог посилається на те, оскаржуване рішення є незаконним та необґрунтованим, та умотивовано тим, що відповідачем не було персонально повідомлено позивача за 2 місяці про наступне звільнення у зв'язку із скороченням з 01.01.2018 року чисельності та штатут працівників виконавчої дирекції Фонду, та не було запропоновано іншу роботу позивачу за наявності вакантних посад у відповідача.

Дані висновки суду спростовуються доказами наявними у матеріалах справи. Зазначає, що 27.10.2017 року позивачу стало відомо про скорочення саме її посади, оскільки управління документального забезпечення, роботи зі зверненнями громадян та ЗПІ виконавчої дирекції фонду з усіма посадами, відповідно до постанови Фонду від 10.10.2017 № 50 з 01.01.2018 року не передбачено, про що вона була персонально повідомлена.

Відповідачем не було запропоновано позивачу іншої роботи за вакантними посадами , а саме: (посада заступника директора виконавчої дирекції Фонду, директора департаменту юридичної роботи, заступника начальника відділу договірної роботи департаменту юридичної роботи, головного спеціаліста відділу правового забезпечення представництва Фонду департаменту юридичної роботи, головного спеціаліста нормативно-правового відділу департаменту юридичної роботи, головного спеціаліста відділу внутрішнього та зовнішнього аудиту департаменту аудиту, головного спеціаліста відділу організаційного забезпечення управління організаційної роботи) на які в період 26.10.2017-29.12.2017 року приймались або переміщувались інші працівники Фонду, та які з 01.01.2018 року залишились вакантними, не є однорідними посаді Позивача, яка скорочена , оскільки передбачали виконання роботи за іншими професіями та спеціальностями.

Зазначає, що судом першої інстанції не враховано абзац 6 пункту 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року « Про практику розгляду судами трудових спорів»

21 березня 2019 року до канцелярії апеляційного суду надійшов відзив від ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_1 в якому він просить суд апеляційну скаргу Фонду соціального страхування залишити без задоволення, а рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 25 січня 2019 року без змін. Вказує на те, що апеляційна скарга є необґрунтованою. А доводи викладені в ній - такими, що не відповідають дійсності та вимогам чинного законодавства. Рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, винесеним з додержанням норм матеріального та процесуального права.

В судовому засіданні апеляційного суду представник відповідача та третя особа доводи скарги підтримали.

Позивач та її представник проти задоволення скарги заперечували.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленого рішення в цій частині, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Нормами трудового законодавства України передбачено, що суд при розгляді спору про поновлення працівника на роботі зобов'язаний перевірити наявність підстав для звільнення, але не вправі обговорювати питання про доцільність скорочення чисельності або штату працівників.

Статтею 141 КЗпП України визначено обов'язок власника або уповноваженого ним органу правильно організовувати працю працівників, створювати умови для зростання продуктивності.

При звільненні працівників у зв'язку зі скороченням чисельності або штату повинні додержуватись правила щодо попередження працівника у визначений законом строк про звільнення та переведення працівника на іншу роботу при наявності вакантних робочих місць (посад) і згоди працівника.

Відповідно частин першої та третьої статті 492 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Власник вважається таким, що належно виконав вимоги ч. 2 ст. 40, ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

У пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 6 зі змінами «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз'яснено, що, розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п. 1 ст. 40 КЗпП України, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за два місяці про наступне вивільнення.

Задовольняючи позов , суд вважав встановленими такі обставини.

Судом встановлено, що 21.10.2010 р. ОСОБА_1 призначена на посаду головного спеціаліста відділу діловодства управління організаційного та документального забезпечення Виконавчої дирекції Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності (т. 1, а.с. 17).

З копії трудової книжки, вбачається, що ОСОБА_1 під час роботи у Виконавчій дирекції Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності неодноразово призначалась на управлінські посади.

Наказом Виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України №1029 від 22.12.2017р. у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці, на підставі п.1 ст. 40 КЗпП України, звільнено ОСОБА_1 з роботи з посади заступника начальника управління документального забезпечення, роботи із зверненнями громадян та ЗПІ виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України 29.12.2017 року, у зв'язку із скороченням чисельності та штату працівників (т. 1, а.с. 19).

Частиною 2 ст. 5 Закону України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування" передбачено, що безпосереднє управління Фондом соціального страхування України здійснюють його правління та виконавча дирекція.

До повноважень правління Фонду соціального страхування України віднесено затвердження структури органів Фонду, граничної чисельності працівників, схем їх посадових окладів, видатків на адміністративно-господарські витрати Фонду (п. 8 ч. 1 ст. 7 Закону України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування").

Постановою правління Фонду від 12.09.2017 р. №47 «Про затвердження граничної чисельності працівників Фонду соціального страхування України» затверджено з 01.01.2018 року граничну чисельність працівників Виконавчої дирекції Фонду - 188 штатних одиниць (т.1, а.с. 99-100).

Постановою правління Фонду від 10.10.2017 р. №50 «Про затвердження структури органів Фонду» затверджено та введено в дію з 01.01.2018 р. структуру виконавчої дирекції Фонду, згідно додатку 2 до постанови правління №50 (а.с.101-109).

31 жовтня 2017 року затверджено штатний розпис виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України з 1 січня 2018 року у кількості 188 штатних одиниць (а.с.110-115).

На виконання постанов Правління Фонду соціального страхування України від 12.09.2017 № 47, від 10 жовтня 2017 року № 50, 51, 52, наказом № 603 від 26.10.2017 "Про зміни в організації виробництва і праці" виданого виконавчою дирекцією Фонду соціального страхування України, введено з 01.01.2018 р. у виконавчій дирекції Фонду зміни в організації виробництва і праці, що тягнуть за собою зміну істотних умов праці, вказані у постановах правління Фонду соціального страхування України від 12.09.2017 р. № 74 «Про затвердження граничної чисельності працівників Фонду соціального страхування України» від 10.10.2017 р. № 50 «Про затвердження структури органів Фонду», від 10.10.2017 р. № 51 «Про затвердження схеми посадових окладів працівників виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України та її робочих органів», від 10.10.2017 р. № 52 «Про внесення змін до Положення про умови оплати та стимулювання праці працівників Фонду соціального страхування України». Також наказано управлінню по роботі з персоналом виконавчої дирекції Фонду до 01.11.2017 р. провести передбачені чинним законодавством заходи щодо персонального попередження всіх працівників виконавчої дирекції Фонду про зміни в організації виробництва і праці, відповідні зміни істотних умов праці, а також про наступне вивільнення у зв'язку із скороченням з 01.01.2018 р. чисельності та штату працівників виконавчої дирекції Фонду під особистий підпис (згідно з додатком) (т. 1, а.с. 119).

На підтвердження заперечення на позов та для доведення обставин письмового повідомлення позивача про звільнення з роботи у зв'язку із скороченням, суду надано (дослівно): «Відомості, щодо попередження осіб про зміни в організації виробництва і праці, істотних умов праці у відповідності до постанов правління Фонду соціального страхування України від 12.09.2017 № 47 «Про затвердження граничної чисельності працівників Фонду соціального страхування України», від 10.10.2017 № 50 «Про затвердження структури органів Фонду соціального страхування України», від 10.10.2017 № 51 «Про затвердження схеми посадових окладів працівників виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України та її робочих органів», від 10.10.2017 № 52 «Про внесення змін до Положення про умови оплати та стимулювання праці працівників Фонду соціального страхування України», які вводяться в дію 01.01.2018 та про можливе майбутнє звільнення (надалі по тексту - відомості, т. 1, а. с. 133), у яких наявний підпис ОСОБА_1 від 27.10.2017 р. На вказаних відомостях знизу також наявна примітка: «Попередження проводиться відповідно до вимог підпункту 3.1 пункту 3 наказу виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України від 26.10.2017 № 603 щодо попередження всіх працівників виконавчої дирекції Фонду про зміни в організації виробництва і праці, відповідні зміни істотних умов праці та можливе майбутнє звільнення у зв'язку із скороченням з 01.01.2018 чисельності та штату працівників виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України під особистий підпис».

Однак, суд першої інстанції не прийняв до уваги вищевказаний доказ, як персональне попередження позивача про наступне вивільнення, оскільки ці відомості із зазначенням ряду посад не містять інформації стосовно пропонування вакантних посад, або повідомлення, що такі посади відсутні, інформації про дату звільнення та про причини такого звільнення (скорочення чи зміна істотних умов праці (у змісті відомостей власне йдеться про зміни в організації виробництва і праці, зміни істотних умов праці), що визначено нормою ст. 32 КЗпП України, яка також передбачає попередження працівника з цього приводу не пізніше ніж за два місяці, на умови яких працівник може погодитись, та законодавчо є відмінними між собою, до того ж зміна істотних умов, виходячи з постанов правління наведених у відомостях, стосується зміни системи оплати, стимулювання праці, розміру посадових окладів). Також у відомостях щодо попередження осіб не зазначено, що посада позивача заступник начальника управління скорочується, при цьому вказується саме стосовно можливого майбутнього звільнення, що не являється стверджувальною та однозначною інформацією.

Також однозначного висновку про те, чи є відомості на які посилається відповідач на підтвердження повідомлення позивача про вивільнення додатками до вищевказаного наказу № 603 від 26.10.2017 року зробити не можна, оскільки згідно правил діловодства у верхньому правому кутку проставляється додаток за відповідним номером до документу (наказу), про що у відомостях не зазначено, до того ж у відомостях відсутній підпис уповноваженої особи, яка попереджала чи вручала попередження про майбутнє звільнення позивача.

В період з 27 жовтня 2017 року до 29 грудня 2017 року у зв'язку з постановами правління Фонду соціального страхування України, управління документального забезпечення, роботи зі зверненнями громадян та ЗПІ виконавчої дирекції Фонду зі штатною чисельністю 16 осіб та управління організаційної роботи виконавчої дирекції Фонду зі штатною чисельністю 22 особи були реорганізовані у департамент організаційного та документального забезпечення виконавчої дирекції Фонду за штатною чисельністю 27 осіб, при цьому були наявні вакантні посади, що підтверджується довідкою від 27.03.2018р. №126-07 (т.1 а.с. 137-139), жодна з яких позивачу не пропнувалась.

З урахуванням викладеного відповідач не довів суду, що він виконав щодо позивача усі обов'язки, які передбачені чинним законодавством при звільненні працівника з роботи, зокрема, суду не було надано доказів, що відповідач персонально попереджав позивача про наступне вивільнення у зв'язку зі скороченням її посади. Доводи відповідача, що відомості щодо попередження осіб є належним попередженням про звільнення позивача судом оцінюються критично, так як у них міститься інформація про зміни істотних умов праці, зміни систем оплати та стимулювання праці, розміру посадових окладів, до того ж у відомостях також зазначено, що вони є лише відомостями про «можливе звільнення».

За таких обставин суд не мав підстав вважати, що дані «відомості» є належним та допустимим доказом здійснення персонального попередження позивача про її звільнення та що роботодавець належно виконав свої обов'язки передбачені ст. 49-2 КЗпП України і персонально попередив позивача про звільнення у зв'язку зі скороченням чисельності штату працівників.

За вимогами трудового законодавства роботодавець зобов'язаний запропонувати всі наявні вакансії щодо роботи, яку працівник може виконувати, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.

Отже, суд встановив, що наказ Фонду соціального страхування України «Про звільнення ОСОБА_1» від 22.12.2017 року № 1029 є незаконним, а тому вимоги позивача в цій частиніпідлягають задоволенню, оскільки знайшли своє підтвердження в судовому засіданні.

Згідно ч. 1 ст. 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає спір.

Порушення зазначеного порядку щодо пропонування працівнику іншої роботи та неналежне повідомлення про вивільнення є підставою для поновлення працівника на роботі.

Поновлення на роботі полягає в тому, що працівнику надається та ж робота, яку він виконував до моменту його звільнення на займаній посаді.

Оскільки позивача було звільнено з порушенням вимог чинного законодавства, ОСОБА_1 підлягає поновленню на роботі на посаді заступника начальника управління документального забезпечення, роботи зі зверненнями громадян та ЗПІ Фонду соціального страхування України з 29 грудня 2017 року.

Згідно ст. 235 КЗпП України, з Фонду соціального страхування України на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу з 02.01.2018 року по 24.01.2019 року (за 267 робочих дні) у розмірі 304476 грн. 12 коп. (з розрахунку середньоденної заробітної плати у розмірі 1140 грн. 36 коп.), відповідно Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 р. № 100 зі змінами.

Згідно п. п. 2, 4 ч. 1 ст. 430 ЦПК України, рішення суду в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку з відповідача на користь позивача у розмірі 24517 грн. 75 коп. підлягає негайному виконанню.

Вищенаведені обставини справи, які суд, вважав встановленими є доведеними, висновки суду, щодо порушення відповідачем вимог закону та прав позивача, внаслідок незаконного звільнення відповідає цим обставинам та вимогам закону.

Доводи апеляційної скарги з приводу невідповідності висновків суду в частині не виконання вимог щодо персонального попередження позивача про майбутнє звільнення, колегія суддів не приймає, оскільки погоджується з оцінкою наданою судом першої інстанції з приводу , наданого відповідачем доказу на підтвердження такого попередження.

Суд правомірно врахував, що в документі, який відповідач вважав персональним попередженням про майбутнє звільнення містилось припущення, а саме було вказано про "можливе звільнення", крім того він одночасно стосувався великої кількості працівників, частина з яких в подальшому звільнялась, а щодо решти лише змінювались істотні умови праці. За таких обставин, суд доходить висновку, що працівники повинні були передбачити, або припустити, кого в подальшому буде звільнено, а щодо кого, лише будуть змінюватись істотні умови праці.

Позивачу ні в цьому наказі , ні в будь-якій іншій формі, на час підписання нею такого документу, не повідомлялось, що у відповідача не існує будь-яких вакантних посад, які б вона могла обійняти відповідно до своєї освіти, та досвіду роботи.

Посилання представника відповідача в апеляційній скарзі на те, що жодної вакантної посади, яка б могла бути запропонована позивачу, станом на час від дати її попередження до дати звільнення не було, колегія суддів не приймає з огляду на наступне.

Відповідач визнає, що вакантними в спірний період були такі посади: заступника директора виконавчої дирекції Фонду, директора департаменту юридичної роботи, заступника начальника відділу договірної роботи департаменту юридичної роботи, головного спеціаліста відділу правового забезпечення представництва Фонду департаменту юридичної роботи, головного спеціаліста нормативно-правового відділу департаменту юридичної роботи, головного спеціаліста відділу внутрішнього та зовнішнього аудиту департаменту аудиту, головного спеціаліста відділу організаційного забезпечення управління організаційної роботи.

Апеляційним судом встановлено, що позивач має вищу економічну освіту, кваліфікація "економіст, експерт із зовнішньоекономічних відносин", також судом встановлено, що позивач працювала у відповідача на різних посадах, в тому числі і керівних посадах з 2010 року, що свідчить про наявність відповідного управлінського досвіду в роботі фонду. Також судом встановлено, що позивач є дружиною учасника бойових дій ОСОБА_5.

Відповідно до ст. 18 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" позивач має переважне право на залишенні на роботі.

Відповідач, заперечуючи проти існування вакантних посад, які могли б бути запропоновані позивачу вказав, що для обіймання посади головного спеціаліста відділу внутрішнього та зовнішнього аудиту департаменту аудиту, головного спеціаліста відділу організаційного забезпечення управління організаційної роботи необхідна кваліфікаційна вимога - вища освіта за спеціальністю "Бухгалтерський облік і аудит" та "Менеджмент".

При цьому відповідач виходить з того, що необхідна кваліфікація визначається через назву професії згідно вимог Національного класифікатору ДК- 003-2010 «Класифікатор професій» Державного комітету України з питань технічного регулювання та споживчої політики, затвердженого наказом Держспоживстандарту України 28.07.2010 р. за № 327 (далі - Класифікатор) та Довідника кваліфікаційних характеристик професій працівників (Випуск 1 «Професії працівників, що є загальними для всіх видів економічної діяльності»), затвердженого наказом Міністерства праці та соціальної політики України 29 грудня 2004 року за № 336 (далі - Довідник). Тому визначення зазначених кваліфікаційних вимог обумовлено назвами посад головного спеціаліста відділу внутрішнього та зовнішнього аудиту департаменту аудиту та головного спеціаліста відділу організаційного забезпечення управління організаційної роботи.

Згідно п 2.3 Класифікатора кваліфікаційний рівень робіт, що виконуються, з визначається залежно від вимог до освіти, професійного навчання та практичного досвіду працівників, здатних виконувати відповідні завдання та обов'язки. Професії, пов'язані з сконанням робіт високої кваліфікації, вимагають від особи кваліфікації на рівні (молодшого спеціаліста.

Згідно розділів 4.3 та 4.4 Класифікатора вказані посади відносяться до професій, які визначено відповідно «Фахівцями» (вимагає освіти за рівнем «молодший спеціаліст», «бакалавр», «спеціаліст») та «Технічними службовцями» (не вимагає вищої освіти).

Жодним пунктом Довідника не визначено кваліфікаційних вимог до посади молодшого спеціаліста відділу внутрішнього та зовнішнього аудиту. При цьому, за покладеними завданнями та обов'язками для архіваріуса, діловода, секретаря, посаду головного спеціаліста відділу організаційного забезпечення слід віднести до технічних службовців (розділ Довідника «Технічні службовці»), кваліфікаційні вимоги до яких не потребують вищої освіти або спеціальної освіти, та стажу роботи.

Будь-яким іншим нормативним актом подібних кваліфікаційних вимог до посад не передбачено.

На посаді головного спеціаліста відділу внутрішнього та зовнішнього аудиту працювали працівники з вищою юридичною чи економічною освітою, що було передбачено посадовою інструкцією для цієї посади, а у відділі організаційного забезпечення Фонду працювали працівники з освітнім рівнем молодшого спеціаліста, що також було передбачено їх посадовою інструкцією.

На підтвердження зазначених обставин суду надавалась копія посадової інструкції головного спеціаліста відділу внутрішнього та зовнішнього аудиту департаменту аудиту Фонду, затверджена 05 вересня 2017 року та підписана всіма головними спеціалістами відділу. Згідно п. 5 цієї інструкції головним спеціалістом призначається особа, що має повну вищу економічну чи юридичну освіту.

Крім того, згідно п. 2.14 Інструкції «Про порядок ведення трудових книжок працівників», затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України та Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 р. за № 58 записи про найменування робота, професії або посади на яку прийнятий працівник, виконуються для робітників та службовців відповідно до найменування професій і посад, зазначених у «Класифікаторі професій».

Діяльність відділу внутрішнього та зовнішнього аудиту департаменту аудиту не є однорідною з аудиторською діяльністю і не регламентується Законом України «Про аудит фінансової діяльності та аудиторську діяльність». Ні Фонд, ні жоден з його структурних підрозділів не є суб'єктами аудиторської діяльності.

В своїй діяльності за основним напрямком (перевірка страхувальників по коштах Фонду) всі головні спеціалісти відділу внутрішнього та зовнішнього аудиту департаменту аудиту керуються Інструкцією, затвердженою постановою правління Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності України від 22 грудня 2010 року за № 29, зареєстрованої в Міністерстві юстиції 25 березня 2011 року за № 393/19131, яка дійсна відповідно до Прикінцевих положень Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування». Ця інструкція ніяким чином не містить функцій та обов'язків аудитора.

Тобто, назва посади «головний спеціаліст відділу внутрішнього та зовнішнього аудиту департаменту аудиту» не відповідає вимогам щодо ведення записів в трудовій книжці, передбачених ст. 48 КЗпП України та Інструкції «Про порядок ведення трудових книжок працівників», затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України та Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 р. за № 58.

Відповідач в суді зазначив, посилаючись на посадову інструкцію, що до посадових обов'язків головного спеціаліста відділу організаційного забезпечення управління організаційної роботи входять зокрема функції «здійснення керівництва, планування та координації робіт з проведення рекламних кампаній», «вибір форм і методів реклами в ЗМІ», «розширення зовнішніх зв'язків з метою вдосконалення рекламної діяльності», що не відповідає дійсності, оскільки здійснення такої роботи покладено на Сектор по роботі зі ЗМІ та зв'язків з громадськістю відділу забезпечення діяльності колегіальних органів управління організаційної роботи (п. 12.3 штатного розпису від 20.07.2017 р.). Надане відповідачем Положення про відділ також не містить подібних функцій. Посадова інструкція (надана Відповідачем) містить й інші функціональні завдання, які не передбачені положенням про відділ.

Робота головного спеціаліста відділу організаційного забезпечення управління організаційної роботи полягає, зокрема, у виготовленні копій документів, здійснення підшивок періодичних видань та нормативних документів Фонду, оформлення заходів, які проводяться у Фонді тощо. Тобто, для виконання покладених обов'язків на цій посаді слід лише бути обізнаним з регламентом діяльності керівних органів Фонду.

Враховуючи, що ОСОБА_1 з 2010 року працювала на керівних посадах в управлінні організаційного та документального забезпечення, безпосередньо здійснювала організацію проведення засідань колегіальних органів Фонду в тому числі, та виконувала безпосередній функціонал за організаційним напрямком роботи, судом встановлено, що остання за своєю освітою, кваліфікацією та досвідом роботи могла виконувати функціональні обов'язки на цій посаді.

Наведене вказує на те, що доводи відповідача про те, що Позивач, який має вищу економічну освіту, зі знанням діловодства Фонду та його загальної діяльності, не відповідає кваліфікаційним вимогам для обіймання вакантних посад головного спеціаліста відділу внутрішнього та зовнішнього аудиту департаменту аудиту виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України та головного спеціаліста відділу організаційного забезпечення управління організаційної роботи є безпідставними.

Крім того, колегія також враховує, що Єдиним нормативним регулятивним документом, що регулює порядок розроблення посадових інструкцій, а також порядок внесення до них змін та доповнень, є вищевказаний Довідник.

Пунктом 3.3 Довідника передбачено, що кваліфікаційні вимоги визначаються до певної посади (а не до особи).

Для працівників відділу внутрішнього та зовнішнього аудиту департаменту аудиту існувала єдина посадова інструкція від 05 вересня 2017 року, яка підписана всіма працівниками відділу. Пунктом 5 цієї посадової інструкції передбачено кваліфікаційні вимоги до головного спеціаліста - наявність вищої юридичної чи економічної освіти.

Згідно з п. 6 Довідника до посадових інструкцій можуть бути внесені зміни, доповнення лише на підставі наказу керівника підприємства, установи, організації за згодою працівника. У разі зміни назви підприємства, установи, організації, їх структурного підрозділу або посади до посадових інструкцій вносяться відповідні зміни.

Змін до штатного розкладу Фонду щодо введення нових посад з іншими функціональними обов'язками не вносилось. Наказу про внесення змін або доповнень до зазначених посадових інструкцій у виконавчій дирекції Фонду суду не подавалось.

Судом встановлено, що в іншій справі, де брав участь той самий представник, про скорочення іншого працівника (який не мав економічної освіти) в цей само період, відповідач подавав посадову інструкцію від 05 вересня 2017 року.

В даній же справі, відповідач подав вже нібито нову посадову інструкцію головного спеціаліста департаменту аудиту, де вже з'явилась вимога до кваліфікації , оскільки позивач в даній справі має вищу економічну освіту.

Враховуючи ці обставини, суд погоджується з доводами позивача, що відповідач намагався створити доказову базу з метою приховати порушення трудового законодавства, щодо не забезпечення роботою позивача, яка могла бути забезпечена такою роботою, якби відповідач мав намір виконати свій обов'язок по працевлаштуванню, осіб, посади яких скорочувались.

Відповідач зобов'язаний був врахувати, також пільги позивача про які йшлося вище, досвід її роботи в фонді, наявність вищої економічної освіти, мав можливість відправити її на курси підвищення кваліфікації, якщо вважав за необхідне збільшити кваліфікаційні вимоги до посад головного спеціаліста, та не позбавляти її Конституційного права на працю.

Тому апеляційний суд за вищенаведених обставин, також вважає встановленим, що відповідач порушив ст. 43 Конституцію України, в частині порушення прав позивача на працю

Маючи вакантні посади головного спеціаліста у двох вищевказаних відділах, відповідач на роботу взяв нового працівника, (ця обставина визнавалась представником в судовому засіданні апеляційного суду) при цьому позивача, яка підлягала скороченню, мала пільги, як член сім'ї учасника бойових дій, вищу освіту, великий досвід роботи у фонді, в порушення її конституційного права, позбавив роботи, не запропонував жодної вакантної посади.

Враховуючи, що при звільненні ОСОБА_1 відповідачем не додержано вимог ст. 49-2КЗпП України, щодо пропозиції їй роботи за відповідною професією чи спеціальністю або іншої роботи на посаді, яку вона могла б обійняти за її кваліфікацією та досвідом роботи, суд першої інстанції правомірно поновив її на роботі. Апеляційна скарга жодних доводів, щодо не вірного визначення судом середнього заробітку за час вимушеного прогулу не містить, а тому в цій частині рішення суду не перевіряється.

Інші доводи апеляційної скарги вищенаведених висновків апеляційного суду не спростовують та на законність рішення не впливають.

Згідно статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Апеляційним судом встановлено, що суд повно встановив обставини справи, які мали значення для її вирішення, надав оцінку доказам з дотриманням норм процесуального права, рішення ухвалив з додержанням норм матеріального права, а тому скарга залишається без задоволення.

Враховуючи, те що апеляційна скарга залишається без задоволення, судовий збір за подання апеляційної скарги слід покласти на особу, яка подала апеляційну скаргу. Іншими учасниками справи не заявлено до відшкодування судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у апеляційному суді.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Фонду соціального страхування України на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 25 січня 2019 року залишити без задоволення.

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 25 січня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 05 квітня 2019 року.

Головуючий:

Судді: