Справа № 347/637/18
Провадження № 22-ц/4808/269/19
Головуючий у 1 інстанції Гордій В. І.
Суддя-доповідач Василишин
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 квітня 2019 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

Головуючої Василишин Л.В.,

суддів: Максюти І.О., Матківського Р.Й.,

секретаря Мельник О.В.

за участю представника апелянта Матвійчука М.З.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя особа: служба у справах дітей Косівської райдержадміністрації Івано-Франківської області про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення з житлового приміщення, за апеляційною скаргою акціонерного товариства «Укрсоцбанк», поданою адвокатом Матвійчуком Михайлом Зеноновичем на рішення Косівського районного суду в складі судді Гордія В.І., ухвалене 20 листопада 2018 року,

в с т а н о в и в:

У квітні 2018 року ПАТ «Укрсоцбанк» звернувся до суду із вищевказаним позовом.

Позовні вимоги позивач обгрунтовував тим, що 26.07.2007р. між позивачем та ОСОБА_2 було укладено договір про надання відновлювальної кредитної лінії №219, за умовами якого позичальник отримав кредит в межах максимального ліміту заборгованості до 49500,0 доларів США.

З метою забезпечення належного виконання зобов'язання за даним кредитним договором між кредитором та іпотекодавцями, якими є ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено іпотечний договір від 26.07.2007р., відповідно до якого останні передали кредитору в іпотеку нерухоме майно - житловий будинок, загальною площею 442,2 кв.м., житловою площею 226,6 кв.м., що знаходиться в АДРЕСА_1 та земельну ділянку площею 0,0804га, яка розташована по вище вказаній адресі з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд.

Позичальник порушив умови договору, у зв'язку з чим станом на 23.11.2017 року утворилась заборгованість у розмірі 45 100,0 доларів США - тіло кредиту та 65 391,60 доларів США - відсотки, а всього разом - 110 491,60 доларів США.

З наведених підстав, посилаючись на ст.ст.39,40 Закону України «Про іпотеку» банк просив суд в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 26.07.2007 року №219:

- звернути стягнення на предмет іпотеки - житловий будинок загальною площею 442,2 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, а також на земельну ділянку площею 0,0804 га, що знаходиться за тією ж адресою, з цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд;

- звернення стягнення проводити шляхом проведення прилюдних торгів згідно ЗУ «Про виконавче провадження», за початковою ціною, встановленою на рівні не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, визначеною на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна, під час проведення вконавчих дій;

- виселити без надання іншого житла ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 з житлового будинку, загальною площею 442,2 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Рішенням Косівського районного суду від 20 листопада 2018 року у задоволенні позову ПАТ «Укрсоцбанк» відмовлено.

На рішення суду в частині відмови у задоволенні вимоги про виселення відповідачів із спірного житлового приміщення АТ «Укрсоцбанк» подано апеляційну скаргу, в якій апелянт посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Апелянт вказав, що в рішенні суд дійшов протилежних висновків, а саме констатував факт реалізації позивачем права на захист порушеного права шляхом вчинення виконавчого напису нотаріуса, який на даний час знаходиться на примусовому виконанні, однак не може бути виконаний у зв'язку із реєстрацією відповідачів у житловому приміщенні, що є предметом іпотеки. З іншої сторони суд зазначив, що сторони не вели переговори щодо предмету спору, тобто не було досудового врегулювання. Проте, у виконавчому написі нотаріуса зазначено, що такий вчинено на підставі ст.87 Закону України «Про нотаріат».

Також суд не взяв до уваги, що на дату укладення кредитного та іпотечного договорів за адресою предмета іпотеки не могло бути зареєстрованих осіб, оскільки із змісту договорів вбачається, що відповідачі були зареєстровані за іншими адресами, а саме: ОСОБА_2 в АДРЕСА_2, а ОСОБА_3 за адресою АДРЕСА_1. Відповідно до ст.160 СК України місцем проживання дитини є місце проживання її батьків, або одного з них, а тому на думу апелянта, неповнолітні діти відповідачів на час укладення договорів не могли бути зареєстровані за адресою знаходження предмета іпотеки.

Апелянт також не погоджується із висновком суду про безпідставність вимоги банку про виселення відповідачів без надання іншого житла на підставі ст.109 ЖК та ст.40 ЗУ «Про іпотеку».

Так, банк звернувся з позовом про захист виключно своїх прав та інтересів як іпотекодержатель за договором іпотеки та стягувач у виконавчому провадженні. Водночас позивач не наділений правом звертатися до суду із позовом про захист прав будь-кого із відповідачів.

Виходячи із змісту ст.103 ЖК право на інше жиле приміщення мають громадяни, які підлягають виселенню із займаного ними жилого приміщення, а тому реалізація такого права може бути здійснена виключно виходячи із суб'єктивного права саме відповідачів у даній справі, а не позивача. Отже, позивач не наділений ні правом, ні обов'язком звертатись із позовними вимогами щодо надання відповідного житлового приміщення відповідачам.

Відповідно до ст.ст.109,132-2 ЖК жилі приміщення з фондів житла для тимчасового проживання надаються громадянам за умови, що для них таке житло є єдиним місцем проживання і їх сукупний дохід є недостатнім для придбання або найму іншого жилого приміщення.

Зважаючи на те, що відповідачами не надано суду доказів того, що у них відсутнє інше житлове приміщення на праві володіння чи користування, та їх доходи не дозволяють їм винаймати інше, відмінне від іпотечного житлове приміщення, слід дійти висновку про відсутність підстав для відмови позивачу у задоволенні позовної вимоги про виселення відповідачів із займаного ними іпотечного майна.

Апелянт вважає необгрунованими доводи відповідачів про те, що житлове приміщення, що є предметом договору іпотеки, придбано відповідачами не за рахунок отриманого кредиту.

З наведених підстав, апелянт просив скасувати оскаржуване рішення суду в частині виселення ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, та ухвалити в цій частині нове рішення, яким позовну вимогу про виселення вищевказаних осіб без надання іншого житла - задоволити.

В засіданні апеляційного суду представник апелянта вимоги скарги підтримав, просив її задоволити.

Відповідачі в судове засідання не з»явилися.

Вислухавши доповідача, пояснення сторони, перевіривши письмові матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення скарги.

Відповідно до ст.367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Статтею 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Матеріалами справи встановлено, що 26.07.2007 року між АКБ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_2 укладено договір про надання відновлювальної кредитної лінії №219, за умовами якого позичальник отримав кредит зі сплатою 13,5 відсотків річних та комісій в розмірі та порядку, визначеному цим договором, в межах максимального ліміту заборгованості до 49 500 доларів США з кінцевим терміном повернення заборгованості до 25.07.2011 року. Кредит надано на споживчі цілі (п.1.2.), (а.с.7-11).

З метою забезпечення виконання кредитних зобов'язань ОСОБА_2 26.07.2007 року між АКБ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладено договір іпотеки.

Згідно п.1.1 договору іпотеки іпотекодавці передають іпотекодержателю в іпотеку житловий будинок загальною площею 442,2 кв.м., житловою площею 226,6 кв.м., що знаходиться за адресою; АДРЕСА_1 і належить іпотекодавцям на праві приватної власності на підставі Свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 03.07.2007 року, виданого Виконавчим комітетом Кутської селищної ради, згідно рішення №16 від 26.06.2007 року, зареєстрованого в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно 06.07.2007 року, Витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно від 06.07.2007 року.

Вартість житлового будинку за згодою сторін становить 378 750,0 грн., що в еквіваленті за офіційним курсом НБУ складає 72 564,36 доларів США.

Також в іпотеку передано земельну ділянку площею 0,0804га, яка розташована по вище вказаній адресі, з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд.

Пунктом 4.1 іпотечного договору визначено, що у разі невиконання або неналежного виконання позичальником основного зобов'язання іпотекодержатель має право задовольнити свої забезпечені іпотекою вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Іпотекодержатель за своїм вибором звертає стягнення на предмет іпотеки в один із наступних способів: на підставі рішення суду; на підставі виконавчого напису нотаруса; шляхом передачі Іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов'язань в порядку, встановленому ст.37 ЗУ «Про іпотеку»; шляхом продажу предмету іпотеки іпотекодержателем від свого імені будь-якій особі-покупцеві на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому ст.38 ЗУ «Про іпотеку» (п.4.6).

Відповідно до п.4.7 у разі звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду, реалізація предмету іпотеки здійснюється у спосіб, зазначений у відповідному рішенні суду.

У разі звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі виконавчого напису нотаріуса реалізація предмету іпотеки здійснюється шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження (п.4.8), (а.с.12-14).

Листом від 25.01.2018 року №547 ПАТ «Укрсоцбанк» на адресу відповідачів направлено вимогу про усунення порушень та вимогу про добровільне виселення. Із листа вбачається, що станом на 23.11.2017 року загальна сума заборгованості за кредитним договором №219 від 26.07.2007 року становить 133 207,73 доларів США. У зв'язку з наведеним банк заявив вимогу позичальнику у тридцятиденний строк сплатити заборгованість по кредиту, відсотках за користування кредитом та нараховану неустойку. Відповідачів також попереджено, що у разі невиконання ними даної вимоги банком буде звернуто стягнення на предмет іпотеки (а.с.26).

Згідно представленого банком розрахунку заборгованості станом на 23.11.2017р. заборгованість відповідача по кредитному договору №219 від 26.07.2007р. становить: за кредитом - 45100,00дол.США, за відсотками - 65391,60 дол.США (а.с.28-30).

За даними довідки, виданої Кутською селищною радою від 20.11.2017 року, в житловому будинку, який знаходиться за адресою АДРЕСА_1, на реєстраційному обліку перебувають та фактично проживають такі особи: ОСОБА_3, 1976 р.н.; ОСОБА_4, 1997 р.; ОСОБА_5, 2001 р.н.; ОСОБА_6, 2006 р.н., (а.с.23).

Згідно із довідками Кутської селишної ради від 19.04.2018 року ОСОБА_6, ОСОБА_5, ОСОБА_4, ОСОБА_3 перебувають на реєстраційному обліку по АДРЕСА_1, (а.с.62-65). ОСОБА_2 перебуває на реєстраційному обліку по АДРЕСА_1 (а.с.66).

Відмовляючи в задоволенні позову в частині звернення стягнення на предмет іпотеки, суд першої інстанції виходив з того, що до матеріалів справи долучена копія виконавчого напису нотаріуса від 28.05.2010р. (а.с.79), з якого вбачається, що іпотекодержатель вже вибрав спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме на підставі виконавчого напису нотаріуса. А звернення стягнення на підставі рішення суду та одночасно і на підставі виконавчого напису нотаріуса суперечить укладеному Іпотечному договору та нормам закону, оскільки сторони узгодили тільки один із способів можливості звернення стягнення на предмет іпотеки. Крім того, позивачем пропущено строк позовної давності, оскільки останнє погашення кредиту відповідач провів 10.02.2009р., про що свідчить довідка ПАТ «Укрсоцбанк» №10.1-87/22414 від 23.11.2017р., а позивач звернувся до суду тільки в квітні 2018 року.

У цій частині рішення суду сторонами не оскаржується, а тому законність і обґрунтованість його колегією суддів не перевіряється.

Обгрунтовуючи відмову у задоволенні вимоги щодо виселення відповідачів з житлового будинку, що є предметом іпотеки, суд керувався положеннями ст.47 Конституції України, ч.1ст.40 ЗУ «Про іпотеку», ч.2 ст.109 ЖК України та виходив з того, що за умовами кредитного договору кредитні кошти надані позичальнику на споживчі цілі, тобто нерухоме майно яке згідно іпотечного договору передане в іпотеку було придбано не за рахунок коштів отриманих відповідачем на підставі кредитного договору.

Зіславшись на правову позицію Верховного суду України від 06.07.2016р. у справі №6-3173цс15, суд дійшов висновку, що в даному випадку виселення відповідачів без надання іншого житла є неможливим.

Крім того, у житловому будинку, що розташований в АДРЕСА_1 зареєстровані неповнолітні діти, які проживають там на даний час та проживали і на час укладення договорів, а тому, виселення неповнолітніх дітей із вказаного житлового будинку без надання іншого житла буде порушувати їх права передбачені законом, зокрема і ст.18 ЗУ «Про охорону дитинства», згідно якої дитина має право на житло.

Переглядаючи спір в апеляційному порядку в межах доводів скарги, в частині відмови у задоволенні позовної вимоги про виселення, колегія суддів звертає увагу на такі обставини та положення чинного законодавства.

Відповідно до статті 589 ЦК України, частини першої статті 33 Закону України «Про іпотеку» в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону.

Загальне правило про звернення стягнення на предмет застави (іпотеки) закріплено в статті 590 ЦК України й передбачає можливість такого звернення на підставі рішення суду в примусовому порядку, якщо інше не встановлено договором або законом.

Правове регулювання звернення стягнення на іпотечне майно визначено Законом України «Про іпотеку», згідно із частиною третьою статті 33 якого, звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Таким чином, Законом передбачено судовий та позасудовий порядок звернення стягнення на предмет іпотеки і залежно від вибраного іпотекодержателем способу, Законом відповідно, передбачено і порядок виселення мешканців з житлового приміщення, яке є предметом іпотеки.

Так, звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду здійснюється відповідно до статті 39 Закону України «Про іпотеку», якою встановлено, що одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

У спірному випадку, іпотекодержатель ПАТ «Укрсоцбанк» звернувся до суду, заявивши позовні вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором, а також про виселення ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 без надання іншого житла на підставі наведеної норми закону.

Із позовної заяви вбачається, що вимоги позивачем обгрунтовані умовами договору іпотеки, а також положеннями статтей 33,39,40 Закону України «Про іпотеку». Тобто вимога про виселення заявлена як похідна від вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки за рішенням суду.

Рішенням суду першої інстанції відмовлено у задоволенні вимог позивача як про звернення стягнення на предмет іпотеки, так і про виселення.

Однак, в апеляційному порядку ПАТ «Укрсоцбанк» оскаржено рішення суду лише в частині відмови у виселенні.

Враховуючи те, що вимога про виселення є похідною від вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки, оскільки саме з таких підстав заявляв позов банк, її не можна розглядати як самостійну вимогу.

Обгрунтовуючи апеляційну скаргу в частині оскарження рішення суду про відмову у задоволенні вимоги про виселення, апелянт вказав на наявність виконавчого напису, вчиненого 28.05.2010 року приватним нотаріусом Хмельницького міського нотаріального округу Пруняком В.І., яким звернуто стягнення на предмет іпотеки і який не може бути виконаний у примусовому порядку, у зв'язку із реєстрацією у іпотечному житлі місця проживання відповідачів ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6

Апеляційний суд відхиляє такі доводи ПАТ «Укрсоцбанк» з наступних підстав.

Відповідно до ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

До закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви (ст.49 ЦПК України).

Предметом позову є частина позову, яка містить безпосередню матеріально-правову вимогу позивача до відповідача, щодо якої суд ухвалює рішення по суті. Предметом позову є позовні вимоги.

Підстава позову - це частина позову, яка відображає обставини, якими позивач обгрунтовує свої вимоги і докази, що підтверджують кожну обставину, а також наявність підстав для звільнення від доказування.

Звернувшись до суду із позовними вимогами про звернення стягнення на предмет іпотеки і як наслідок цього,- про виселення мешканців, банк скористався судовим механізмом захисту своїх прав іпотекодержателя, обравши відповідно предмет і підставу позову.

До закінчення підготовчого засідання у суді першої інстанції позивач не подавав заяви про зміну предмета чи підстав позову.

Натомість в апеляційній скарзі апелянт (позивач) вказує підставою виселення наявність виконавчого напису, який відноситься до позасудових способів звернення стягнення на предмет іпотеки, а відтак процедура та підстава виселення в цьому разі також інша.

За приписами частини 1 статті 40 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Відповідно до ч.2 статті 40 Закону України «Про іпотеку» після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги.

Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Сама лише обставина наявності виконавчого напису нотаріуса, в цьому випадку, не може бути підставою для виселення.

Крім того, відповідно до правової позиції Верховного Суду України від 21.12.2016 року №6-1731цс16, за змістом статей 39, 40 Закону України «Про іпотеку» та статті 109 ЖК УРСР особам, яких виселяють із жилого будинку (жилого приміщення) - предмета іпотеки у зв'язку зі зверненням стягнення на нього іпотеки, надається інше постійне житло тільки в тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначене в рішенні суду.

Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на предмет іпотеки, якщо іпотечне майно було придбане за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення (частина друга статті 109 ЖК УРСР).

Із Свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого 03.07.2007 року Виконавчим комітетом Кутської селищної ради, вбачається, що житловий будинок по АДРЕСА_1 перебуває у спільній частковій власності у ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (частка кожного по 1/2), (а.с.15,16).

Земельна ділянка площею 0,0804 га, що знаходиться по АДРЕСА_1, з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, належить ОСОБА_2 на підставі Державного акта на право власності на земельну ділянку від 18.06.2007 року (а.с.17).

Отже, спірне іпотечне майно придбане іпотекодавцями до укладення договору кредиту та іпотеки, а відтак придбане не за кредитні кошти, що виключає можливість виселення відповідачів без надання іншого житла.

Не зважаючи на це, позивач не обгрунтував своєї вимоги про виселення відповідачів без надання іншого житла, як і не вказав іншого житла, в яке суду слід виселити відповідачів, за наявності підстав для цього.

Як зазначив Верховний Суд у постанові від 06.03.2018 року (справа №303/1590/15-ц, провадження №61-9284св18), під час виселення в судовому порядку з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту та забезпеченого іпотекою цього житла, незазначення позивачем іншого постійного жилого приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення.

Виходячи з принципу змагальності сторін та диспозитивності цивільного судочинства, позовні вимоги мають бути належним чином сформульовані та доведені саме позивачем, оскільки суд розглядає справи в межах заявлених позовних вимог та ухвалює рішення, обгрунтовуючи його на підставі обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині - без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу акціонерного товариства «Укрсоцбанк» залишити без задоволення.

Рішення Косівського районного суду від 20 листопада 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 08 квітня 2019 року.

Головуюча: Василишин Л.В.

Судді: Максюта І.О.

Матківський Р.Й.