Провадження № 2/761/1880/2019
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 квітня 2019 року Шевченківський районний суд м.Києва у складі:

головуючого судді: Савицького О.А.,

при секретарі: Ющенко Я.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Заступника прокурора Одеської місцевої прокуратури №2 в інтересах держави в особі Одеської митниці Державної фіскальної служби України до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди,

В С Т А Н О В И В:

В липні 2018 року Заступник керівника Одеської міської прокуратури №2 в інтересах держави в особі Одеської митниці Державної фіскальної служби України звернувся до Шевченківського районного суду м.Києва з позовом, згідно з яким просить суд: стягнути з ОСОБА_1 на користь Одеської митниці Державної фіскальної служби України в рахунок відшкодування матеріальної шкоди,заподіяної незаконним звільненням ОСОБА_2, суму в розмірі 30 351,36 грн.; стягнути з ОСОБА_1 на користь прокуратури Одеської області сплачений за подання позовної заяви судовий збір.

Позовні вимоги обгрунтовано тим, що згідно з наказом в.о. начальника Одеської митниці Державної фіскальної служби ОСОБА_1 «Про звільнення ОСОБА_2» від 09.07.2015 року №649-о звільнено ОСОБА_2 10.07.2015 року із займаної посади головного державного інспектора відділу митного поста «Котовськ» Одеської митниці ДФС з підстав, передбачених Законом України «Про очищення влади» (п. 7-2 ч.1 ст. 36 КЗпП України).

Разом з тим, постановою Одеського окружного адміністративного суду від 18.02.2016 року, ухваленою по справі №815/4623/15 за позовом ОСОБА_2 до Одеської митниці ДФС про визнання неправомірним та скасування наказу від 09.07.2015 року №649-о, зобов'язання поновити на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, позовні вимоги задоволено, визнано протиправним та скасовано наказ від 09.07.2015 року за№649-0, зобов'язано відповідача поновити позивача на посаді та стягнуто з Одеської митниці ДФС середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 10.07.2015 року по 18.02.2016 року у розмірі 30 351,336 грн.

При цьому, виконавче провадження з виконанням виконавчого листа, виданого на підставі вищенаведеного рішення, було закінчено державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області 14.06.2016 року на підставі п.8 ч.1 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження», тобто у зв'язку з фактичним виконанням у повному обсязі рішення згідно з виконавчим документів.

За вказаних обставин, а також посилаючись на положення ст.ст. 134, 237 КЗпП України, позивач вважає, що з часу виконання вищенаведеного рішення у Одеської митниці ДФС України виникло право регресної вимоги до відповідача, як до особи, за наказом якої було проведено незаконне звільнення працівника.

Ухвалою від 01.11.2018 року було відкрито провадження в цивільній справі за вказаним позовом, розгляд якої вирішено проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.

07.12.2018 року до суду надійшла заява позивача про розгляд даної справи з повідомленням (викликом) сторін.

Ухвалою від 10.12.2018 року розгляд справи вирішено продовжити за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

11.12.2018 року до суду надійшов відзив ОСОБА_1 на позовну заяву, згідно з яким відповідач заперечує щодо задоволення позову в повному обсязі, посилаючись на відсутність своєї вини у звільненні ОСОБА_2 та, як наслідок, відсутність підстав для стягнення з нього користь Одеської митниці ДФС України матеріальної шкоди в розмірі 30 351,36 грн., заподіяної незаконним звільненням ОСОБА_2

02.01.2019 року до суду надійшла відповідь позивача на відзив.

Ухвалою від 16.01.2019 року за клопотанням позивача судове засідання, призначене на 04.04.2019 року, проводиться в режимі відеоконференції

Представники позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили задовольнити.

Відповідач у судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини своєї неявки в судове засідання суд не сповістив.

Вислухавши пояснення представників позивача, дослідивши письмові докази, які містяться в матеріалах справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Перевіряючи обставини справи судом встановлено, що згідно з наказом в.о. начальника Одеської митниці Державної фіскальної служби ОСОБА_1 «Про звільнення ОСОБА_2» від 09.07.2015 року №649-о звільнено ОСОБА_2 10.07.2015 року із займаної посади головного державного інспектора відділу митного поста «Котовськ» Одеської митниці ДФС з підстав, передбачених Законом України «Про очищення влади» (п. 7-2 ч.1 ст. 36 КЗпП України).

Разом з тим, постановою Одеського окружного адміністративного суду від 18.02.2016 року, ухваленою по справі №815/4623/15 за позовом ОСОБА_2 до Одеської митниці ДФС про визнання неправомірним та скасування наказу від 09.07.2015 року №649-о, зобов'язання поновити на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, позовні вимоги задоволено, визнано протиправним та скасовано наказ від 09.07.2015 року за№649-0, зобов'язано відповідача поновити позивача на посаді та стягнуто з Одеської митниці ДФС середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 10.07.2015 року по 18.02.2016 року у розмірі 30 351,336 грн.

При цьому, як встановлено в судовому засіданні, виконавче провадження з виконанням виконавчого листа, виданого на підставі вищенаведеного рішення, було закінчено державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області 14.06.2016 року на підставі п.8 ч.1 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження», тобто у зв'язку з фактичним виконанням у повному обсязі рішення згідно з виконавчим документів.

Звертаючись до суду з цим позовом, позивач, як на підставу для його задоволення, посилався на те, що з часу виконання вищенаведеного рішення у Одеської митниці ДФС України виникло право регресної вимоги до відповідача, як до особи, за наказом якої було проведено незаконне звільнення працівника.

Так, дійсно, як передбачено п.8 ст. 134 КЗпП України, відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоду, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадку, коли службова особа винна в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу.

Згідно зі ст. 237 КЗпП України суд покладає на службову особу, винну в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу, обов'язок покрити шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації у зв'язку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижчеоплачуваної роботи. Такий обов'язок покладається, якщо звільнення чи переведення здійснено з порушенням закону або якщо власник чи уповноважений ним орган затримав виконання рішення суду про поновлення на роботі.

Разом з тим, як вбачається, постановою Одеського окружного адміністративного суду від 18.02.2016 року в справі №815/4623/15 не було встановлено вину т.в.о. начальника Одеської митниці Державної фіскальної служби ОСОБА_1, який підписав наказ №649-0 «Про звільнення ОСОБА_2» від 09.07.2015 року, а встановлено лише незаконність оскаржуваного наказу.

Також, слід зазначити, що обов'язковою умовою для притягнення керівника установи до матеріальної відповідальності згідно правил п.8 ч.1 ст. 134, ст. 237 КЗпП України є наявність в його діях усіх елементів складу дисциплінарного правопорушення, а саме: наявність шкоди; протиправна поведінка (дія чи бездіяльність) особи, що спричинила шкоду; причинний зв'язок між діями (бездіяльністю) і заподіяною шкодою; вина заподіювача шкоди.

Субєктивну сторону дисциплінарного проступку характеризує вина, тобто певне психічне ставлення особи до своїх протиправних дій і їх шкідливих наслідків. Зокрема, вина може існувати в двох формах: умислу і необережності. Умисел передбачає, що особа усвідомлювала протиправність свого діяння, передбачала його шкідливі наслідки і бажала або свідомо допускала їх настання. Необережність як форма вини передбачає, що особа усвідомлювала протиправність своєї поведінки, передбачала її шкідливі наслідки, проте легковажно розраховувала на їх відвернення, або не передбачала, хоча повинна була їх передбачити. В усіх випадках наявності вини спільним і обов'язковим її елементом є усвідомлення особою протиправності свого діяння.

При цьому, у відповідності до положень ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з вимогами ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Однак, позивачем не було надано жодних належних та допустимих доказів, які б підтверджували, що вину ОСОБА_1 у звільненні ОСОБА_2, і, як наслідок, підстав для стягнення матеріальної шкоди в розмірі 30 351,36 грн., заподіяної незаконним звільненням ОСОБА_2

Натомість, враховуючи положення ст. 19 Конституції України, підписуючи наказ про звільнення, відповідач діяв з метою виконання своїх прямих службових обов'язків як т.в.о. начальника Одеської митниці ДФС.

Таким чином, за відсутності вини ОСОБА_1 у звільненні ОСОБА_2 підстави для стягнення з ОСОБА_1 матеріальної шкоди в розмірі 30 351,36 грн., заподіяної незаконним звільненням ОСОБА_2, є відсутніми.

Враховуючи наведене та керуючись ст.ст. 12, 13, 76-81, 89, 95, 141, 229, 258, 259, 263-266, 268, 273, 352, 354, п.п. 15.5 п.15 Розділу ХІІІ Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України, ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Відмовити Заступнику прокурора Одеської місцевої прокуратури № 2 в інтересах держави в особі Одеської митниці Державної фіскальної служби України в задоволенні позову до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги через Шевченківський районний суд м.Києва протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано, або після перегляду рішення в апеляційному порядку, якщо його не скасовано.

Повний текст рішення складено 05.04.2019 року.

Суддя: