Справа № 148/1855/17
Провадження № 22-ц/801/749/2019
Головуючий у суді 1-ї інстанції Ковганич С. В.
Доповідач:Панасюк О. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 травня 2019 рокуСправа № 148/1855/17м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Панасюка О. С. (суддя доповідач),

суддів Шемети Т. М., Якименко М. М.,

з участю секретаря судового засідання Куленко О. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Кинашівської сільської ради Тульчинського району Вінницької області про визнання права власності на спадкове майно, скасування рішення сільської ради за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Тульчинського районного суду Вінницької області у складі судді Ковганича С. В. від 12 лютого 2019 року (повний текст рішення складено 15 лютого 2019 року),

встановив:

12 жовтня 2017 року ОСОБА_1 звернувся з цим позовом, за яким просив визнати за ним право власності на спадкове майно, що залишилося після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_2 , зокрема земельну ділянку загальною площею 0,20 га, з яких 0,061 га біля жилого будинку по АДРЕСА_1 та 0,14 га, з фактичною шириною виїзду 4,60 м на вул. Козацька, без земельної ділянки площею 0,05 га, що є ровом в АДРЕСА_1 без номера, яку Кинашівська сільська рада Тульчинського району Вінницької області передала у приватну власність ОСОБА_2 у 1997 році. Скасувати рішення № 219 16-ї сесії Кинашівської сільської ради Тульчинського району Вінницької області 7-го скликання від 12 травня 2017 року в частині внесення змін до рішення 11-ї сесії 5-го скликання від 23 листопада 2007 року «Про розгляд звернення жителя с. Нестерварки ОСОБА_1 ».

На обґрунтування позовних вимог, з урахуванням обставин, викладених у поданій 18 червня 2018 року позовній заяві у новій редакції, посилався на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_2 , внаслідок чого відкрилася спадщина, яка складається з жилого будинку в АДРЕСА_1 , земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 1,9265 га, розташованої на території Кинашівської сільської ради Тульчинського району Вінницької області, та майнового паю члена колективного сільськогосподарського підприємства ПСП «Україна».

Його брат ОСОБА_3 підробив заповіт померлої ОСОБА_2 і таким чином заволодів спадковим майном, але рішенням Тульчинського районного суду Вінницької області від 15 січня 2016 року право власності на спадкове майно після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 року тітки ОСОБА_2 , зокрема жилий будинок по АДРЕСА_1 визнано за ним.

Рішенням Тульчинського районного суду Вінницької області від 15 січня 2016 року встановлено факт родинних відносин, а саме те, що ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , була тіткою ОСОБА_1 ; визнано за ОСОБА_1 право власності в порядку спадкування після ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , на жилий будинок в АДРЕСА_1 , земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 1,9265 га, розташовану на території Кинашівської сільської ради Тульчинського району Вінницької області, та майновий пай члена колективного сільськогосподарського підприємства ПСП «Україна», вартістю 2598 грн 00 к.

За будинком в АДРЕСА_1 згідно з погосподарською книгою рахувалась земельна ділянка площею 0,20 га (0,061 га для обслуговування успадкованого будинку та 0,14 га для ведення особистого селянського господарства), ця ділянка належала спадкодавниці на підставі рішення 11-ї сесії Кинашівської сільської ради Тульчинського району Вінницької області 22-го скликання від 29 грудня 1997 року.

Оскільки у рішенні Тульчинського районного суду Вінницької області від 15 січня 2016 року не зазначено про визнання за ОСОБА_1 права власності на вказану земельну ділянку Кинашівська сільська рада Тульчинського району Вінницької області відмовляє йому у її виділенні.

Дотепер частиною земельної ділянки розміром 0,14 га продовжує користуватись ОСОБА_3 , не дивлячись на рішення Тульчинського районного суду Вінницької області від 26 грудня 2014 року, яким визнано недійсним рішенням 11-ї сесії Кинашівської сільської ради Тульчинського району Вінницької області 5-го скликання від 23 листопада 2007 року в частині закріплення за ОСОБА_3 земельних ділянок площею 0,3075 га по АДРЕСА_2 та 0,061 га по АДРЕСА_1 .

Рішенням 16-ї сесії Кинашівської сільської ради Тульчинського району Вінницької області 7-го скликання від 12 травня 2017 року ОСОБА_1 було відмовлено у задоволенні заяви про надання дозволу на виготовлення технічної документації на земельну ділянку орієнтовною площею 0,20 га (0,061 га для обслуговування успадкованого будинку та 0,14 га для ведення особистого селянського господарства), що належала померлій ОСОБА_2

Кинашівська сільська рада Тульчинського району Вінницької області, стверджуючи, що земельна ділянка площею 0,20 га перебувала у користуванні померлої ОСОБА_2 , а тому є комунальною власністю територіальної громади, розробила два варіанти урегулювання спору щодо суміжного землекористування між ним та ОСОБА_3 , запропонувавши затвердити план суміжного землекористування, який не відповідав фактичному розташуванню земельної ділянки площею 0,14 га, що була передана у власність померлій ОСОБА_2

Натомість право власності у померлої ОСОБА_2 на земельну ділянку площею 0,20 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та ведення особистого селянського господарства виникло з часу прийняття рішення 11-ою сесією Кинашівської сільської ради Тульчинського району Вінницької області 22-го скликання від 29 грудня 1997 року, але Кинашівська сільська рада Тульчинського району Вінницької області не надає йому витягу з цього рішення, стверджуючи про відсутність протоколу зазначеної сесії сільської ради. В той же час витяг з цього самого рішення щодо його земельної ділянки площею 0,40 га по АДРЕСА_3 ОСОБА_1 отримав ще у 2006 році.

12 квітня 2017 року Кинашівська сільська рада Тульчинського району Вінницької області без його відома і згоди з погосподарської книги його домоволодіння по АДРЕСА_3 його приватизовану земельну ділянку площею 0,2961 га приєднала до погосподарського номера 87 по АДРЕСА_1 ), виказавши, що ця земельна ділянка є земельною ділянкою для ведення особистого селянського господарства успадкованого ним жилого будинку померлої ОСОБА_2

Рішенням Тульчинського районного суду Вінницької області від 12 лютого 2019 року позов задоволено частково. Визнано незаконним та скасовано рішення № 219 16-ї сесії Кинашівської сільської ради Тульчинського району Вінницької області 7-го скликання від 12 травня 2017 року в частині внесення змін до рішення 11-ї сесії 5-го скликання від 23 листопада 2007 року «Про розгляд звернення жителя с. Нестерварки ОСОБА_1 ». В решті позову відмовлено. Вирішено питання про судові витрати у справі.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що сторонами не надано рішення 11-ї сесії Кинашівської сільської ради Тульчинського району Вінницької області 22-го скликання від 29 грудня 1997 року про передачу ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , земельної ділянки площею 0,20 га в АДРЕСА_1 у приватну власність, книга реєстрації № 4 заяв громадян, яким передавались земельні ділянки у приватну власність, не є правовстановлюючим документом, який підтверджує факт набуття ОСОБА_2 права власності на цю земельну ділянку, а тому відсутні правові підстави для визнання права власності на неї за позивачем.

Рішенням № 219 16-ї сесії Кинашівської сільської ради Тульчинського району Вінницької області 7-го скликання від 12 травня 2017 року зміни до рішення 11-ї сесії 5-го скликання від 23 листопада 2007 року «Про розгляд звернення жителя с. Нестерварки ОСОБА_1 .» не вносились, а розглядались заяви ОСОБА_1 про встановлення меж між земельними ділянками в АДРЕСА_1 та 89 і надання йому дозволу на виготовлення технічної документації на право власності на земельну ділянку, а тому суд першої інстанції дійшов висновку про незаконність такого рішення органу місцевого самоврядування.

ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції, в якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, просив скасувати рішення в частині, якою у задоволенні позовної вимоги про визнання права власності на земельну ділянку в порядку спадкування відмовлено та ухвалити у цій частині нове рішення про задоволення позову. В іншій частині рішення суду першої інстанції не оскаржується.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги посилався на те, що відповідно до положень Земельного кодексу України в редакції від 13 березня 1992 року та Декрету Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року № 15-92 «Про приватизацію земельних ділянок», а також правового висновку, що міститься абзацах другому та третьому пункту 5.5 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 22 вересня 2005 року у справі № 5-рп/2005 громадяни набували право власності на земельні ділянки, які використовувались ними для ведення селянського (фермерського) господарства, особистого підсобного господарства, будівництва і обслуговування будинку і господарських будівель (присадибна ділянка), садівництва, дачного і гаражного будівництва за рішеннями відповідних місцевих рад та районних державних адміністрацій. Отже, право власності спадкодавниці ОСОБА_2 на земельну ділянку площею 0,20 га виникло з 29 грудня 1997 року моменту прийняття рішення 11-ї сесії Кинашівської сільської ради Тульчинського району Вінницької області 22-го скликання. При цьому суд помилково вважав недоведеним факт наявності такого рішення, Книга № 4 реєстрації заяв громадян, яким безкоштовно передавались земельні ділянки у приватну власність згідно з пунктом 4 Порядку передачі земельних ділянок у приватну власність громадянам України, затвердженого наказом Державного комітету України по земельним ресурсам № 10 від 15 лютого 1993 року, є земельно-обліковим документом, запис до якого вносився після прийняття відповідного рішення. Ця книга містить інформацію щодо предмета доказування: про передачу рішенням 11-ї сесії Кинашівської сільської ради Тульчинського району Вінницької області 22-го скликання від 29 грудня 1997 року земельних ділянок більше ніж 400 громадянам, зокрема й ОСОБА_2 , а також самому ОСОБА_1 , який отримав державний акт на право власності на земельну ділянку на підставі витягу із зазначеного рішення.

Кинашівська сільська рада Тульчинського району Вінницької області подала відзив на апеляційну скаргу, за яким просила залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, як таке, що ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги апеляційний суд прийшов до висновку, що вона задоволенню не підлягає з огляду на таке.

Частинами першою третьою статті 367 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

За змістом статті 374 ЦПК України апеляційний суд залишає судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (стаття 375 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, зокрема обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (частина четверта статті 82 цього Кодексу).

Рішенням Тульчинського районного суду Вінницької області від 15 січня 2016 року встановлено факт родинних відносин, а саме те, що ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , була тіткою ОСОБА_1 ; визнано за ОСОБА_1 право власності в порядку спадкування після ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , на жилий будинок в АДРЕСА_1 , земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 1,9265 га, розташовану на території Кинашівської сільської ради Тульчинського району Вінницької області, та майновий пай члена колективного сільськогосподарського підприємства ПСП «Україна», вартістю 2598 грн 00 к. Цим рішенням, зокрема встановлено обсяг спадкового майна: земельна ділянка площею 1,9265 га, яка знаходиться на території Кинашівської сільської ради Тульчинського району Вінницької області, призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що підтверджується витягом серії ВН № 170097 від 29 вересня 2012 року про нормативну грошову оцінку земельної ділянки; будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується витягом з реєстру прав власності на нерухоме майно № 14750444 від 01червня 2007 року, майновий пай члена ПСП «Україна» с. Кинашів Тульчинського району Вінницької області у розмірі 2598 грн.

26 грудня 2014 року Тульчинський районний суд Вінницької області своїм рішенням визнав недійсним рішення 11-ї сесії Кинашівської сільської ради Тульчинського району Вінницької області 5-го скликання від 23 листопада 2007 року в частині закріплення за ОСОБА_3 земельних ділянок: площею 0,3075 га по АДРЕСА_2 та площею 0,0610 га по АДРЕСА_1 .

Рішенням цього ж суду від 09 червня 2015 року визнано недійсним складений 22 лютого 2006 року від імені ОСОБА_2 заповіт на ОСОБА_3 .

Згідно зі статтею 17 Земельного Кодексу України 1990 року (далі ЗК України 1990 року) передача земельних ділянок у колективну та приватну власність провадиться Радами народних депутатів, на території яких розташовані земельні ділянки (дію частини другої статті 17 зупинено щодо власників земельних ділянок, визначених статтею 1 Декрету Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року № 15-92 «Про приватизацію земельних ділянок» (далі Декрет від 26 грудня 1992 року № 15-92). Власники земельних ділянок, переданих їм Радою народних депутатів, не вправі протягом шести років з часу набуття права власності продавати або іншими способами відчужувати належну їм земельну ділянку, крім передачі її у спадщину або Раді народних депутатів на тих же умовах, на яких вона була їм передана. При наявності поважних причин суд за позовом власника може скоротити зазначений строк. Громадяни, заінтересовані у передачі їм у власність земельних ділянок із земель запасу, подають заяву про це до сільської, селищної, міської, а у разі відмови до районної, міської, в адміністративному підпорядкуванні якої є район, Ради народних депутатів за місцем розташування земельної ділянки. У заяві зазначаються бажані розмір і місце розташування ділянки, мета її використання і склад сім`ї. Відповідна Рада народних депутатів розглядає заяву і у разі згоди передати земельну ділянку у власність громадянину замовляє землевпорядній організації розробку проекту її відведення. Проект відведення земельної ділянки погоджується з сільською (селищною) Радою народних депутатів, з районними (міськими) землевпорядним, природоохоронним і санітарним органами, органом архітектури і подається до районної (міської) Ради народних депутатів для прийняття рішення про передачу громадянину земельної ділянки у власність. Зазначені земельні ділянки передаються у власність на підставі заяви громадянина і матеріалів, що підтверджують її розмір (земельно-кадастрова документація, дані бюро технічної інвентаризації, правлінь товариств і кооперативів тощо).

Відповідно до статті 22 ЗК України 1990 року право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. Приступати до використання земельної ділянки, у тому числі на умовах оренди, до встановлення меж цієї ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує право власності або право користування землею, забороняється.

За приписами статті 23 ЗК України 1990 року (дію статті 23 зупинено щодо власників земельних ділянок, визначених статтею 1 Декрету від 26 грудня 1992 року № 15-92 згідно з Декретом від 26 грудня 1992 року № 15-92) право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів. Державний акт на право колективної власності на землю видається колективному сільськогосподарському підприємству, сільськогосподарському кооперативу, сільськогосподарському акціонерному товариству із зазначенням розмірів земель, що перебувають у власності підприємства, кооперативу, товариства і у колективній власності громадян. До державного акта додається список цих громадян. Форми державних актів затверджуються Верховною Радою України.

Пунктом 3 Декрету від 26 грудня 1992 року № 15-92 встановлено, що право приватної власності громадян на земельні ділянки, передані їм для цілей, передбачених статтею 1 цього ОСОБА_4 , а саме: ведення особистого підсобного господарства, будівництва і обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка), садівництва, дачного і гаражного будівництва, посвідчується відповідною Радою народних депутатів, про що робиться запис у земельно-кадастрових документах, з наступною видачею державного акта на право приватної власності на землю.

Таким чином зазначеним пунктом визначено порядок посвідчення права приватної власності громадян на земельні ділянки та документи, що посвідчують право на земельну ділянку. Таким документом може бути відповідний запис у земельно-кадастрових документах.

Відповідно до пункту 7 Положення про порядок ведення державного земельного кадастру, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 12 січня 1993 року, у редакції, чинній на момент прийняття рішення сільської ради про передачу земельної ділянки у власність ОСОБА_2 , земельна-кадастрова документація включає книги реєстрації актів на право колективної, приватної власності на землю, права постійного користування землею, договорів на тимчасове користування землею, в тому числі на умовах оренди, отже суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що запис у Книзі № 4 реєстрації заяв громадян, яким безкоштовно передавались земельні ділянки у приватну власність, не є земельно-кадастровою документацією, яка підтверджує право власності ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , на земельну ділянку.

Доказів про те, що після прийняття рішення Кинашівської сільської ради Тульчинського району Вінницької області від 29 грудня 1997 року вносився запис у земельно-кадастрову книгу про передачу земельної ділянки ОСОБА_2 позивачем не надано, державний акт на право приватної власності не видавався.

Право власності на землю виникає після одержання документа, що посвідчує це право, яким як станом на час отримання спадкодавницею спірної земельної ділянки, так і в подальшому є державний акт на право власності на землю (до такого правового висновку прийшов Верховний Суд у постанові від 04 липня 2018 року, справа № 635/2215/16-ц.), однак, як правильно установив суд першої інстанції, такий документ ОСОБА_2 не видавався.

Згідно зі статтею 1218 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Як роз`яснено у пункті 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» відповідно до статті 125 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом.

Правило статті 1225 ЦК України (у редакції чинній на час відкриття спадщини після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_2 ) про те, що при переході до спадкоємців права власності на житловий будинок, інші будівлі та споруди до них переходить право власності або право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, у розмірі, який необхідний для їх обслуговування, якщо інший розмір не визначений заповітом, необхідно розуміти так, що така ділянка переходить у власність або користування спадкоємців, якщо її було надано в установленому порядку, в межах визначених при наданні, за умови, що спадкодавець не склав заповіту щодо розпорядження земельною ділянкою, належною йому на праві власності.

Згідно з частиною першою статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Відповідно до статті 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Отже, за правилами статті 392 ЦК України шляхом визнання права власності підлягає захисту набуте раніше на відповідних правових підставах право власності особи, зокрема в разі втрати документа, який засвідчує її право власності.

За таких обставин, апеляційний суд відхиляє доводи позивача про те, що спірна земельні ділянка належала його тітці ОСОБА_2 на праві власності на підставі рішення Кинашівської сільської ради Тульчинського району Вінницької області скликання від 29 грудня 1997 року, а відтак увійшла до складу спадкового майна, а відсутність правовстановлюючого документу на неї є підставою для визнання за ОСОБА_1 права власності на зазначену земельну ділянку в порядку спадкування на підставі статті 392 ЦК України.

Крім того, як видно зі змісту самої позовної заяви, фактично частиною спірної земельної ділянки користується брат позивача ОСОБА_3 , з яким у ОСОБА_1 існує спір щодо права на спадкування після смерті ОСОБА_2 Крім того, позивач звертався до Кинашівської сільської ради Тульчинського району Вінницької області із заявою про вирішення спору щодо суміжного землекористування з ОСОБА_3 , предметом якого була частина земельної ділянки, що була закріплена за погосподарським номером померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_2 . Отже, рішення у цій справі безпосередньо стосується інтересів ОСОБА_3

Згідно з частиною першою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до статті 48 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач.

Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.

Статтею 50 ЦПК України встановлено, що позов може бути пред`явлений спільно кількома позивачами або до кількох відповідачів. Кожен із позивачів або відповідачів щодо другої сторони діє в цивільному процесі самостійно.

Участь у справі кількох позивачів і (або) відповідачів (процесуальна співучасть) допускається, якщо:

1) предметом спору є спільні права чи обов`язки кількох позивачів або відповідачів;

2) права та обов`язки кількох позивачів чи відповідачів виникли з однієї підстави;

3) предметом спору є однорідні права і обов`язки.

Частини перша та друга статті 51 ЦПК України надають право суду першої інстанції за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача, або замінити первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі, якщо позов подано не до тієї особи, яка має відповідати за позовом.

За змістом частини першої, пунктів 2, 4 частини другої статті 175 ЦПК України у позовній заяві позивач викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування, а також зазначає:

-повне найменування (для юридичних осіб) або ім`я (прізвище, ім`я та по батькові - для фізичних осіб) сторін та інших учасників справи, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб), поштовий індекс, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України (для юридичних осіб, зареєстрованих за законодавством України), а також реєстраційний номер облікової картки платника податків (для фізичних осіб) за його наявності або номер і серію паспорта для фізичних осіб - громадян України (якщо такі відомості позивачу відомі), відомі номери засобів зв`язку, офіційної електронної адреси та адреси електронної пошти;

-зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; якщо позов подано до кількох відповідачів зміст позовних вимог щодо кожного з них.

Отже, системний аналіз цих норм процесуального права у взаємозв`язку із встановленим статтею 13 ЦПК України принципом диспозитивності цивільного судочинства свідчить про те, що право на визначення особи (осіб), які мають відповідати за позовом належить виключно позивачеві і може бути реалізоване шляхом зазначення відповідача/відповідачів у позовній заяві, а після її подання шляхом заявлення клопотання про залучення до участі у справі співвідповідача або заміни первісного відповідача належним відповідачем до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження до початку першого судового засідання.

ОСОБА_3 не був залучений до участі у справі, що є окремою самостійною підставою для відмови у позові.

Таким чином, у справі, яка переглядається, суд прийшов до правильного по суті висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про визнання за позивачем права власності на земельну ділянку в порядку спадкування за законом після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 року тітки ОСОБА_2 , а тому підстав для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції немає.

Разом з тим, апеляційний суд зазначає, що з наявних у матеріалах справи доказів, зокрема запису у книзі реєстрації № 4 заяв громадян, яким передавались земельні ділянки у приватну власність, видно, що померла ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_2 набула право на приватизацію земельної ділянки площею приблизно 0, 20 га, яка рахувалась за її погосподарським номером на підставі статті 17 ЗК України 1990 року та Декрету від 26 грудня 1992 року № 15-92, а тому до позивача у порядку спадкування перейшло право на завершення її приватизації відповідно до статті 1218 ЦК України.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381, 384 ЦПК України апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Тульчинського районного суду Вінницької області від 12 лютого 2019 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Суддя-доповідач підпис О. С. Панасюк

Судді: підпис Т. М. Шемета

підпис М. М. Якименко

Згідно з оригіналом О. С. Панасюк