Справа № 488/1480/17
Провадження № 22-ц/812/51/19
№ 22-ц/812/54/19
Доповідач в апеляційній інстанції Яворська Ж.М.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

15 січня 2019 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду у складі:

головуючого - Яворської Ж.М.,

суддів: Данилової О.О., Коломієць В.В.,

при секретарі судового засідання - Горенко Ю.В.,

за участі позивача - ОСОБА_2,

відповідача - ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження

апеляційні скарги

ОСОБА_2 та ОСОБА_3

на рішення Ленінського районного суду міста Миколаєва від 22 жовтня 2018 року, яке ухвалено у приміщенні цього ж суду головуючим суддею Румянцевою Н.О., вступна та резолютивна частини проголошені о 14 год. 17 хв., повний текст складено 06 листопада 2018 року, у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про стягнення боргу,-

В С Т А Н О В И Л А

У квітні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення боргу.

В обґрунтування позову позивач зазначав, що на протязі 2015 року відповідач отримав від нього в борг грошові кошти на загальну суму 3761 доларів США та 11000 гривень. На підтвердження чого складено розписки відповідно до яких: 09 квітня 2015 року відповідач отримав 8000 грн. зі строком повернення до 01 жовтня 2015 року та сплатою 9.5% за користування коштами; 03 червня 2015 року - 3000 грн. у строк до 30 серпня 2015 року та сплатою 10% відсотків; 01 червня 2015 року - 3300 доларів США у строк до 30 вересня 2015 року та сплатою 10 % за користування коштами; 29 серпня 2015 року - 461 дол. США до 01 жовтня 2015 року.

Оскільки відповідачем зобов'язання у строк визначений в розпискам не виконано,тому він змушений звернутись до суду за захистом своїх порушених прав.

Посилаючись на вищевикладені обставини та неодноразово уточнюючи позовні вимоги, позивач просив стягнути з ОСОБА_3 на свою користь 171 586 грн., з яких 155 352 грн. в рахунок погашення боргу за розписками, сума судового збору 1034 грн., сума сплаченого авансового внеску за виконавчі дії ДВС - 3200 грн., витрати на надання правової допомоги 7000 грн. та 5000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди.

Відповідач проти задоволення позову заперечував та зазначав, що кошти він отримував на розвиток сумісного з відповідачем бізнесу та вказані розписки він не підписував.

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 22 жовтня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково.

З ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 стягнено заборгованість у сумі 116 984 гривен 98 копійок. В задоволенні позовних вимог щодо стягнення моральної шкоди відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу та посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, просив рішення суду в частині відмови у стягненні процентів за договором позики та відшкодуванні моральної шкоди скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення цих вимог.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на те, що оскаржуване рішення суду ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, неповним з'ясуванням обставини справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, надання неправильної оцінки доказам, просив про його скасування та ухвалення нового судового рішення, яким у задоволенні позову відмовити в повному обсязі. Також зазначав, що судом помилково встановлено факт існування договорів позики між ним та позивачем, надані останнім розписки не писав, вони є підробкою, грошей не брав. Також судом було порушено право на надання доказів - не було допитано свідків, про допит яких ним було подано клопотання.

Зі змісту відзиву наданого позивачем вбачається, що він заперечує проти задоволення апеляційної скарги відповідача та свої позовні вимоги підтримує у повному обсязі.

ОСОБА_3 у відзиві апеляційну скаргу ОСОБА_2 не визнав, просив задовольнити скаргу.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з'явилися у судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає частковому задоволенню, а апеляційну скаргу ОСОБА_3 слід залишити без задоволення.

Відповідно до ч.1ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно дост.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Зазначеним вимогам оскаржуване судове рішення не відповідає в частині вирішення вимог щодо стягнення заборгованості за договором позики без врахування процентів за користування цими грошима.

Згідно зі статтею 1046 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Частиною третьою статті 545 ЦК України передбачено, що наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов'язку. Згідно із нормами статті 527 ЦК України боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту.

У разі пред'явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов'язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом, що між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладено договори позики за умовами яких останній отримав грошові кошти на суму 3761 доларів США та 11000 гривень.

Так, відповідно до розписки від 09 квітня 2015 року відповідач отримав в борг кошти у сумі 8000 грн. зі строком повернення до 01 жовтня 2015 року та сплатою 9,5 % за користування коштами (а.с.9).

Відповідно до розписки від 03 червня 2015 року - 3000 грн. зі строком повернення до 30 серпня 2015 року та сплатою 10% відсотків (а.с.10).

Згідно розписки від 01 липня 2015 року - 3300 доларів США, які зобов'язувався повернути до 30 вересня 2015 року та сплатити 10 % річних за користування коштами (а.с.11).

З розписки від 29 серпня 2015 року вбачається, що відповідач отримав від позивача 461 дол. США зі строком повернення до 01 жовтня 2015 року (а.с.12).

Умови договору позики сторонами погоджено та викладені у відповідних розписках.

Станом на день звернення до суду з даним позовом відповідач не повернув позивачу взяті кошти.

Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня.

Гривня є законним платіжним засобом на території України.

Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частини перша, друга статті 192 ЦК України).

Згідно зі статтею 524 ЦК України зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті.

Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях.

Отже, гривня як національна валюта вважається єдиним законним платіжним засобом на території України.

Разом з тим частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов'язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом НБУ, встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не передбачений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

З урахуванням викладеного, суд першої інстанції встановивши факт укладання між сторонами договорів позики, дійшов обґрунтованого висновку про те, що між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 виникли відносини, які випливають з договору позики, та виходячи із встановлених ст. 526 ЦК України загальних умов виконання зобов'язання, стягнув з відповідача суму боргу у розмірі 116 984 грн. 98 коп., виходячи із розміру суми боргу за договорами позики та курсу іноземної валюти на день ухвалення рішення суду.

Звертаючись до суду з даним позовом ОСОБА_2 просив стягнути на його користь суму заборгованості за договором позики з врахуванням процентів, надавши відповідний розрахунок. Проте судом першої інстанції позов задоволено часткового, без врахуванням суми процентів за користування коштами.

Частиною першою статті 1048 ЦК України визначено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

За умовами договору позики від 09 квітня 2015 року сторони погодили щомісячну сплату відсотків 9.5% від суми позики, яку надано до 01 жовтня 2015 року.

Відповідно до розписки від 03 червня 2015 року сторони погодили щомісячну сплату відсотків 10% від суми позики, яку надано до 30 серпня 2015 року.

Згідно розписки від 01 липня 2015 року сторони погодили щомісячну сплату відсотків 10% від суми позики, яку надано до 30 вересня 2015 року.

З розписки від 29 серпня 2015 року сторони не погодили щомісячну сплату відсотків від суми позики, яку надано до 01 жовтня 2015 року. Проте розрахунок позивачем приведено , виходячи з 10% від суми позики. Розрахунок є невірним, оскільки за обставин не встановлення в договорі розміру процентів, розмір відсотків в силу ст.1048 ЦК України слід визначити на рівні облікової ставки Національного банку України (а.с.12).

Ураховуючи викладене, колегія суддів вважає, що право позикодавця нараховувати передбачені договором проценти за позикою припиняється після спливу визначеного договором строку позики. В охоронюваних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені ч.2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання.

Оскільки зі спливом строку, на який була надана позика, припинилося право позивача нараховувати проценти за договором позики, то після 30 серпня, 30 вересня та 01 жовтня 2015 року за відповідними розписками позивач не міг нараховувати такі суми.

Такий висновок узгоджується з висновком викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18). Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

За такого розмір нарахованих процентів за наданими позивачем розписками становить 3045 грн.33 коп.:

8000 грн. х 9.5% /365х 175 = 364.38 грн.;

3000 грн.х10%/365х89= 73.15 грн.;

3300 дол.США х 10%/365 х 91= 82.27 дол. США х 28.02 ( курс дол. СШ на дату ухвалення даної Постанови)= 2305.20 грн.;

461х27%/365 х 26 = 8.86 дол. США х 28.02 = 248.25 грн;

461х22%/365х 7 = 8.86 дол. США х28.02 = 54.35 грн.

Отже, в силу ст.367 ЦПК України, рішення Ленінського районного суду м.Миколаєва від 22 жовтня 2018 року слід змінити, збільшити стягнення заборгованості за договором позики з врахуванням суми відсотків з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 з 116 984 грн. 98 коп. до 120 030 грн.31 коп.

Установлено, що розписка містить необхідні умови договору позики, зокрема, дату її складання, отримання грошових коштів в конкретно визначеній сумі та зобов'язання щодо їх повернення, строк повернення, при цьому написана власноручно ОСОБА_4

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Як вбачається із тексту відзива відповідач, він спочатку не заперечував того, що такі кошти ним бралися, але для спільного ведення бізнесу. Згодом ОСОБА_3 і в суді першої інстанції, і в суді апеляційної інстанції категорично заперечував існування договірних відносин з ОСОБА_2

Так, у суді першої інстанції за клопотання відповідача була призначена судово-почеркознавча експертиза. Проте, остання проведена не була, в зв'язку з несплатою відповідачем її вартості.

Судом апеляційної інстанції відмовлено у задоволенні клопотання ОСОБА_3 у проведені судової почеркознавчої експертизи, оскільки проведення такої з врахуванням обставин даної справи не передбачено ЦПК України в суді апеляційної інстанції. Більш того, як з'ясовано судом, відповідач не має можливості надати вільні зразки почерку та підпису, а відтак суд позбавлений можливості надати у розпорядження експерта документи для проведення дослідження. Наявні в матеріалах цивільної справи документи, які містять підпис від імені ОСОБА_3, надані ним для проведення почеркознавчої експертизи у суді першої інстанції, поставлені ним же під сумнів.

Оскільки саме на відповідача покладено обов'язок довести, що грошові кошти насправді не були одержані ним від позикодавця, а сам факт заперечення про неотримання коштів від позивача не може свідчити про таке, а відповідачем не надано належних та допустимих доказів щодо того, що він не брав коштів за розписками, а відтак доводи апеляційної скарги проте таке не заслуговують на увагу.

Посилання в апеляційній скарзі ОСОБА_3 про те, що кошти бралися для спільного бізнесу в сфері надання туристичних послуг не впливають на юридичну природу правовідносин сторін як позичальника такі боржника, оскільки із аналізу змісту розписок вбачається, що кошти, які визначені сторонами як отриманні особисто ОСОБА_4 від фізичної особи ОСОБА_2 на відплатній основі, із зобов'язанням їх повернути у визначені ними строки. Крім того, наявність між сторонами таких правовідносин не перешкоджає укладанню між ними цивільно-правових угод, що регулюється нормами цивільного законодавства.

Аргументи апеляційної скарги ОСОБА_3 про те, що в суді не було допитано його свідків, чим порушено його право на надання доказів є безпідставними, так як за змістом ч.2 ст. 1051 ЦК України, при укладенні договору позики в письмовій формі, рішення суду не може гуртуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержанні позичальником під розписку або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Звертаючись до суду з даним позовом позивач просив стягнути на його користь з відповідача моральну шкоду.

Суд першої інстанції відмовляючи у задоволенні вимог щодо відшкодування моральної шкоди виходив із недоведеності позивачем заподіяння йому такої шкоди. Проте такий висновок є безпідставним, оскільки спірні правовідносини виникли з приводу неналежного виконання договірних відносин, а тому посилання суду положення глави 82 ЦК України на ці правовідносини не розповсюджується, оскільки ними врегульовано позадоговірні правовідносини. Із змісту наданих розписок теж не вбачається обов'язку щодо стягнення моральної шкоди у разі порушення відповідачем взятих на себе зобов'язань.

Не зважаючи на те, що суд першої інстанції, відмовляючи у задоволені цих вимог виходив із інших підстав, але остаточний висновок суду є правильним, таке не є підставою для скасування даного рішення в силу ст.375 ЦПК України.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 в цій частині є безпідставними, оскільки ґрунтуються на невірному тлумаченні норм матеріального права.

Приймаючи до уваги вищевикладене, апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає частковому задоволенню, а у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_3 слід відмовити.

Згідно з ч.ч.1,13 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Враховуючи, що судом апеляційної інстанції рішення суду в частині стягнення суми заборгованості змінено, то зміні підлягає і рішення суду в частині розподілу судових витрат, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 1200 грн. 30 коп.

В іншій частині рішення суду сторонами не оскаржувалося, а тому не було предметом апеляційного перегляду.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення, апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду м.Миколаєва від 22 жовтня 2018 року змінити, збільшити стягнення заборгованості за договором позики з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 з 116 984 грн. 98 коп. до 120 030 грн.31 коп., та судового збору з 1034 грн. до 1200 грн.30 коп.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту у випадку та з підстав, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Ж.М. Яворська

Судді О.О.Данилова

В.В. Коломієць

Повний текст постанови складено 22 січня 2019 р.