Дата документу 16.01.2019 Справа № 320/5027/17
Запорізький Апеляційний суд
ЄУН 320/5027/17Головуючий у 1-й інстанції Бахаєв І.М. Повний текст рішення складено 30.08.2018 року
Пр. № 22-ц/807/574/19Суддя-доповідач Гончар М.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 січня 2019 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді (судді-доповідача) Гончар М.С.

суддів Кочеткової І.В., Маловічко С.В.,

за участі секретаря Бєлової А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 20 серпня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11 про захист честі, гідності та ділової репутації та спростування недостовірної інформації

ВСТАНОВИВ:

У липні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду із вищезазначеним позовом т.с. 1 а.с. 3-6), який у подальшому уточнив (т.с. 2 а.с. 51-55) та в якому просив визнати недостовірною та такою, що не відповідає дійсності, порушує права, ганьбить честь, гідність та його ділову репутацію інформацію, викладену у листі від 02.06.2017 за підписами відповідачів на ім'я Президента Національної академії наук, а копії - голові Запорізької обласної державної адміністрації, директору Національного антикорупційного бюро України, прокурору Запорізької області, начальнику ГУНП України в Запорізькій області, а саме:

- «... з вимогою припинити грабунок державного підприємства його сьогоднішнім керівництвом»;

- «На сьогодні з боку керівництва ДП «ДГ «ВІДРОДЖЕННЯ» відбувається суттєвий тиск на ОСОБА_12 та лунають погрози»;

- «заїжджи, корупціонери не повинні керувати ДП «ДГ «ВІДРОДЖЕННЯ» бо їм не болить за долю підприємства, села і людей»;

- «ОСОБА_2 отримав брудні гроші за свиней готівкою (без приходу до каси підприємства) і щоб перемогти на конкурсі щодо призначення директора ДГ «ДГ «ВІДРОДЖЕННЯ» в понеділок відвіз їх, як хабар віце-президенту НААНУ ОСОБА_13, а також за ці гроші заручився підтримкою директора Донецької державної сільськогосподарської дослідної станції НААНУ ОСОБА_14»;

- «Тож ми всі підозрюємо, що це був саме хабар для ОСОБА_13 щоб ОСОБА_2 знову пройшов конкурс на заміщення вакантної посади директора Державного підприємства «Дослідне господарство «ВІДРОДЖЕННЯ», який призначено на 15.06.2017 року, залишився на посаді і міг далі безкарно грабувати державне підприємство»;

- «... припинити злочини проти державного підприємства ДП «ДГ «ВІДРДЖЕННЯ» з боку його керівництва...»;

- «... директора ОСОБА_2, що не дозволити йому в подальшому вчиняти грабунок державного підприємства»;

- «... начальник відділу кадрового забезпечення ОСОБА_15, за словами самого ОСОБА_2 є підконтрольною і близькою подружкою віце-президента НААНУ ОСОБА_13.»;

- зобов'язати відповідачів спростувати поширену інформацію у такий саме спосіб, у який її було поширено, шляхом направлення первісним адресатам листа наступного змісту: «Спростування. Нами у листі від 2.06.2017 була розповсюджена інформація яка не відповідає дійсності щодо керівника ДП «ДГ «ВІДРОДЖЕННЯ» ДДСДС НААН». Ми безпідставно звинуватили в.о. директора ДП «ДГ «ВІДРОДЖЕННЯ» ДДСДС НААН ОСОБА_2 у грабежі ввіреного йому підприємства, безпідставно звинуватили його у тиску на ОСОБА_12, безпідставно звинуватили ОСОБА_2 у корупції, безпідставно звинуватили у намірі дати хабар віце-президенту НААНУ ОСОБА_13 Тому факти викладені в нашому листі від 02.06.2017 є надуманими»;

- стягнути з відповідачів у якості відшкодування моральної шкоди по 5000,00 грн. з кожного.

В обґрунтування свого позову позивач зазначав, що відповідачі направили лист з вищезазначеною інформацією на адресу Президента Національної академії наук, а копії - голові Запорізької обласної державної адміністрації, директору Національного антикорупційного бюро України, прокурору Запорізької області, начальнику ГУНП України в Запорізькій області. Дана інформація не відповідає дійсності, більш того, порушує особисті немайнові права позивача, ганьбить його честь, гідність, а також підриває його ділову репутацію.

Ухвалою суду першої інстанції від 26 березня 2018 року (т.с. 1 а.с. 119) провадження у цій справі за вищезазначеним позовом позивача відкрито.

Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 20 серпня 2018 року (т.с. 2 а.с. 75-78) позовну заяву ОСОБА_2 у цій справі залишено без задоволення.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні, позивач ОСОБА_2 у своїй апеляційній скарзі (т.с. 2 а.с. 81-84) просив рішення суду першої скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов у повному обсязі.

Указом Президента України «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» від 29.12.2017 року №452/2017 ліквідовано зокрема: Апеляційний суд Запорізької області та утворено Запорізький апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Запорізьку область з місцезнаходженням у місті Запоріжжі.

Указом Президента України № 297/2018 від 28.09.2018 «Про переведення суддів» судді Апеляційного суду Запорізької області переведені до Запорізького апеляційного суду, який почав роботу з 05 жовтня 2018 року.

В автоматизованому порядку для розгляду цієї справи визначено колегію суддів Запорізького апеляційного суду: головуючого суддю (суддю-доповідача) Гончар М.С., суддів Кочеткову І.В. та Маловічко С.В. (т.с. 2 а.с. 87).

Ухвалою апеляційного суду апеляційне провадження за вищезазначеною апеляційною скаргою відкрито (т.с. 2 а.с. 95), справу призначено до апеляційного розгляду (т.с. 2 а.с. 97).

Учасники цієї справи не скористались своїм правом на подачу відзиву на вищезазначену апеляційну скаргу у цій справі.

Однак, в силу вимог ст. 360 ч. 3 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції апеляційним судом.

У судове засідання 16 січня 2019 року повідомлені апеляційним судом з додержанням вимог ЦПК України про час і місце розгляду цієї справи (т.с. 2 а.с. 102, 104-106, 108-127, 140-141) всі учасники цієї справи, окрім представника позивача ОСОБА_2 за ордером - адвоката (т.с. 2 а.с. 142-143) ОСОБА_17, не з'явились, клопотань про відкладення розгляду цієї справи апеляційному суду не подавали.

Відповідачі ОСОБА_4, ОСОБА_10, ОСОБА_5, ОСОБА_9 подали апеляційному суду заяви (т.с. 2 а.с. 128-139), в яких просили розглядати дану справу за їх відсутністю.

Інші учасники справи про причини своєї неявки апеляційний суд не сповістили,

В силу вимог ст. 372 ч. 2 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи апеляційним судом.

При вищевикладених обставинах, апеляційний суд визнав неповажними причини неявки у дане судове засідання всіх учасників цієї справи, що не з'явились, і на підставі ст. 372 ч. 2 ЦПК України ухвалив заяви відповідачів ОСОБА_4, ОСОБА_10, ОСОБА_5, ОСОБА_9 задовольнити, розглядати дану справу апеляційним судом у даному судовому засіданні за відсутністю всіх учасників цієї справи, що не з'явились, за присутністю представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_17

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_17, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд дійшов висновку про те, що апеляційна скарга позивача ОСОБА_2 не підлягає задоволенню з наступних підстав.

В силу вимог ст. 367 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За змістом ст. 381 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги приймає постанову за правилами ст. 35 і глави 9 розділу ІІІ цього Кодексу з особливостями, зазначеними у ст. 382 цього Кодексу.

Встановлено, що суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову позивача у цій справі, керувався ЗУ «Про інформацію», ст. ст. 8, 9, 10, 18, 141, 247, 258, 264, 265 ЦПК України, ст. ст. 11, 275, 277, 270, 295, 297 ЦК України, та виходив із відсутності підстав для задоволення позову позивача у цій справі.

Апеляційний суд погоджується із таким висновком суду першої інстанції, вважає їх правильними, а рішення суду першої інстанції - таким, що ухвалено з додержанням вимог закону, є обґрунтованим та законним.

Ст. 263 ЦПК України містить вимоги щодо законності і обґрунтованості судового рішення, а ст. 264 ЦПК України - питання, які вирішує суд під час ухвалення рішення суду.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції у цій справі відповідає.

Так, судом першої інстанції правильно було встановлено, що 02.06.2017 за підписами ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_18, ОСОБА_19, ОСОБА_20, ОСОБА_21, ОСОБА_22, ОСОБА_23, ОСОБА_24, ОСОБА_25, ОСОБА_26, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_27, ОСОБА_11, ОСОБА_28 на адресу Президента Національної академії наук, а копії - голові Запорізької обласної державної адміністрації, директору Національного антикорупційного бюро України, прокурору Запорізької області, начальнику ГУНП України в Запорізькій області написано лист, у якому вказано, що: «... з вимогою припинити грабунок державного підприємства його сьогоднішнім керівництвом»; «На сьогодні з боку керівництва ДП «ДГ «ВІДРОДЖЕННЯ» відбувається суттєвий тиск на ОСОБА_12 та лунають погрози»; «заїжджи, корупціонери не повинні керувати ДП «ДГ «ВІДРОДЖЕННЯ» бо їм не болить за долю підприємства, села і людей»; «ОСОБА_2 отримав брудні гроші за свиней готівкою (без приходу де каси підприємства) і щоб перемогти на конкурсі щодо призначення директора ДГ «ДГ «ВІДРОДЖЕННЯ» в понеділок відвіз їх, як хабар віце-президенту НААНУ ОСОБА_13, а також за ці гроші заручився підтримкою директора Донецької державне сільськогосподарської дослідної станції НААНУ ОСОБА_14»; «Тож ми всі підозрюємо, що це був саме хабар для ОСОБА_13 щоб ОСОБА_2 знову пройшов конкурс на заміщення вакантної посади директора Державного підприємства «Дослідне господарство «ВІДРОДЖЕННЯ», який призначено на 15.06.2017 року, залишився на посаді і міг далі безкарно грабувати державне підприємство»; «... припинити злочини проти державного підприємства ДП «ДГ «ВІДРДЖЕННЯ» з боку його керівництва...»; «... директора ОСОБА_2, що не дозволити йому в подальшому вчиняти грабунок державного підприємства»; «... начальник відділу кадрового забезпечення ОСОБА_15, за словами самого ОСОБА_2 є підконтрольною і близькою подружою віце-президента НААНУ ОСОБА_13.» (а.с. 11).

Позивачем у матеріали цієї справи в обґрунтування його позову була надана копія прибуткового касового ордеру № 276 від 26.05.2017 на суму 21148,00 грн. від виручки від реалізації свиней на відгодівлі та накладної №509 від 26.05.2017 на свиней на відгодівлю (а.с. 10).

Відповідно до вимог ст. 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань.

Разом з тим, відповідно до ст. 68 Конституції України кожен зобов'язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов'язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію.

У зв'язку з цим, ст. 32 Конституції України передбачено судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім'ї. Ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією. Не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.

Відповідно до ст. 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканими. Згідно зі ст. 299 ЦК України кожен має право на недоторканість своєї ділової репутації.

Відповідно до Конституції України та ст. 270 ч. 1 ЦК України фізична особа має право на життя, право на охорону здоров'я, право на безпечне для життя і здоров'я довкілля, право на свободу та особисту недоторканність, право на недоторканність особистого і сімейного життя, право на повагу до гідності та честі, право на таємницю листування, телефонних розмов, телеграфної та іншої кореспонденції, право на недоторканність житла, право на вільний вибір місця проживання та на свободу пересування, право на свободу літературної, художньої, наукової і технічної творчості.

Згідно зі ст.1 ЗУ «Про інформацію» інформацією є - документовані або публічно оголошені відомості про події та явища, що відбуваються у суспільстві, державі та навколишньому природному середовищі.

Відповідно до ст. 5 ЗУ «Про інформацію» основними принципами інформаційних відносин є: гарантованість права на інформацію; відкритість, доступність інформації та свобода її обміну; об'єктивність, вірогідність інформації; повнота і точність інформації; законність одержання, використання, поширення та зберігання інформації.

П. 6 ч.2 ст.47 вищевказаного закону передбачено, що за поширення відомостей, що не відповідають дійсності, ганьблять честь і гідність особи, винна особа, яка поширювала таку інформацію несе цивільно-правову відповідальність.

При цьому, п. 2 ч. 2 ст. 47 ЗУ «Про інформацію» визначено, що до відповідальності також притягається особа, яка надала інформацію, що не відповідає дійсності (недостовірну інформацію).

Відповідно до ч. 2 ст. 471 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Відповідно до п. 15 постанови Пленуму Верховного суду України від 27.02.2009 року №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв'язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Ч. 3 ст. 277 ЦК України передбачено, що негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного (презумпція добропорядності). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

З урахуванням предмету спору, тих висловлювань з боку відповідачів у листі від 02.06.2017, суд першої інстанції правильно вважав що, інформація, викладена у листі від 02.06.2017 є оціночними судженнями, критикою та оцінкою дій, та не може бути витлумачена як така, що містять фактичні дані. Відповідно до ст. 47-1 Закону України «Про інформацію» оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Таким чином, суд першої інстанції також правильно вважав, що посилання позивача на ст.277 ЦК України є помилковими, так як предметом судового захисту не можуть бути оціночні судження, які були виражені відповідачами у листі від 02.06.2017, не можуть перевірятися на предмет їх відповідності, дійсності і спростуванню, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (ратифікована ЗУ від 17.07.1997 року).

Отже, і вимоги щодо відшкодування моральної шкоди задоволенню не підлягають.

При вищевикладених обставинах, аналізуючи зібрані у справі докази, кожний окремо та всі в сукупності, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позовні вимоги позивача у цій справі є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню у цій справі.

Доводи апеляційної скарги позивача ОСОБА_2 є такими, що не спростовують правильно встановлених судом першої інстанції фактичних обставин цієї справи та правильних висновків суду першої інстанції у цій справі, а лише відображають позицію позивача у цій справі, викладену в його позові, яку він та його представник вважають такою, що є єдино вірною та єдино можливою.

Не можна застосовувати ст. 277 ЦК України (спростування недостовірної інформації) у випадку, коли особа звертається до суду, іншого правоохоронного чи державного органу, організації, наділених відповідно до закону владними повноваженнями, із заявою про неправомірні дії іншої особи, якщо цей орган чи організація наділені владними повноваженнями щодо поновлення законності у відповідних відносинах чи застосування передбачених законом санкцій до правопорушника. Таке звернення для вирішення спору, поновлення прав чи захист законних інтересів або для поновлення законності не є поширенням відомостей, як це розуміється у ст. 277 ЦК України.

Встановлено, що відповідачі у цій справі у своєму зверненні на ім'я Президента Національної академії наук, а копії - голові Запорізької обласної державної адміністрації, директору Національного антикорупційного бюро України, прокурору Запорізької області, начальнику ГУНП України в Запорізькій області (т.с.1 а.с.11), як державних органів, у тому числі правоохоронних, звернулись із заявою про неправомірні дії позивача, як керівника державного підприємства у селі, оскільки останні (адресати) наділені владними повноваженнями щодо поновлення законності у відповідних відносинах (вжиття заходів щодо недопущення до конкурсу позивача на вакантну посаду директора ДП «ДГ «ВІДРОДЖЕННЯ» тощо) та застосування передбачених законом санкцій до позивача. Вказане звернення для вирішення спору, поновлення прав, захист законних інтересів, поновлення законності не є поширенням відомостей, як це розуміється у ст. 277 ЦК України.

Про оціночність суджень відповідачів, критику та оцінку дій позивача, у вищезазначеному зверненні, як діючого директора ДП «ДГ «ВІДРОДЖЕННЯ», а не фактичні дані, свідчать слова заявників в їх зверненні «на нашу думку» (т.с. 1 а.с.1).

Критика публічної особи, навіть і перебільшена, не є розповсюдженням інформації (висновок Верховного Суду/КЦС № 761/8035/16-ц від 28.03.2018 року, який має застосовуватись судами у цій справі в силу вимог ст. 263 ч.4 ЦПК України).

Позовні вимоги позивача про стягнення моральної шкоди з відповідачів у цій справі є похідними від первісних позовних вимог позивача про визнання недостовірною інформації.

В разі відмови судом першої інстанції у задоволенні первісних позовних вимог позивача у цій справі, похідні від них позовні вимоги позивача у цій справі також не підлягали задоволенню.

Суд першої інстанції розглянув дану справу з додержанням вимог ЦПК України, тобто в межах заявлених позивачем позовних вимог та на підставі доказів сторін, яким надав відповідну оцінку з дотриманням вимог ст. 89 ЦПК України.

За змістом якої: «Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів; ж одні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили; суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності; с уд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів)».

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ст. 12 ч. 3 ЦПК України).

Підстави для звільнення від доказування позивача ОСОБА_2, передбачені ст. 82 ЦПК України, у цій справі відсутні.

Позивач та його представник не надали суду першої інстанції належних, допустимих доказів в обґрунтування позову позивача у цій справі.

Апеляційний суд на виконання вимог ст. 12 ч. 5 ЦПК України сприяв повному та всебічному апеляційному перегляду законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції у цій справі в межах доводів апеляційної скарги позивача ОСОБА_2

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ст. 367 ч. 2 ЦПК України).

В силу вимог ст. 367 ч. 3 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього.

Проте докази, передбачені ст. 367 ч. ч. 2, 3 ЦПК України у цій справі відсутні, і зокрема позивачем та його представником апеляційному суду не надані.

Згідно із ст. 376 ч. 3 ЦПК України передбачені порушення норм процесуального судом першої інстанції, які є обов'язковою підставою для скасування або зміни рішення.

В силу вимог ст. 376 ч. 2 ЦПК України лише порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, можуть бути підставою для скасування або зміни рішення.

Встановлено, що у цій справі відсутні порушення судом першої інстанції норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування чи зміни рішення, а також відсутні порушення норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення цієї справи по суті.

Відсутність розгорнутої мотивації судом першої інстанції відмови у прийнятті до уваги доказів позивача у цій справі не призвели до неправильного вирішення цієї справи по суті, а тому не можуть бути підставою для скасування правильного по суті рішення суду першої інстанції у цій справі апеляційним судом за результатами розгляду апеляційної скарги позивача ОСОБА_2

При вищевикладених обставинах, доводи апеляційної скарги позивача ОСОБА_2 не ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, ухваленим з додержанням вимог ЦПК України.

Встановлено, що суд першої інстанції хоча й послався в оскаржуємому рішенні на ст. 141 ЦПК України, але фактично останнім не вирішувалось судом першої інстанції у цій справі питання про розподіл понесених судових витрат між сторонами, пов'язаних із розглядом цієї справи судом першої інстанції, а тому останнє також в апеляційному порядку не переглядалось. Однак, воно може бути вирішено судом першої інстанції у подальшому за власною ініціативою або за заявою осіб, які беруть участь у справі, в порядку, передбаченому ст. 270 ЦПК України.

За таких обставин, апеляційний суд не вбачає передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції у цій справі або ж його зміни.

В силу вимог ст. 141 ЦПК України у разі відмови позивачу у задоволенні його вищезазначеної апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції у цій справі, останній не має права на компенсацію за рахунок відповідачів будь-яких судових витрат, пов'язаних із розглядом цієї справи апеляційним судом.

Крім того встановлено, що позивач ОСОБА_2, як особа з інвалідністю ІІ групи, термін: до 30.04.2019 року (т.с. 2 а.с. 85) в силу вимог Закону України «Про судовий збір» був звільнений від сплати судового збору при подачі вищезазначеної апеляційної скарги до апеляційного суду у цій справі.

Керуючись ст. ст. 7, 12-13, 81-82, 89, 141, 367-368, 372, 374-375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 20 серпня 2018 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Повний текст постанови апеляційним судом складений 21.01.2019 року.

Головуючий суддяСуддяСуддя
Гончар М.С. Кочеткова І.В.Маловічко С.В.