Постанова

Іменем України

03 квітня 2019 року

м. Київ

справа № 574/153/16-ц

провадження № 61-38238св18

Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Кузнєцова В. О. (суддя-доповідач), Олійник А.С., Усика Г.І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - Публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на рішення Буринського районного суду Сумської області від 02 лютого 2018 року у складі судді Куцан В. М. та постанову Апеляційного суду Сумської області від 10 квітня 2018 року у складі колегії суддів: Собини О. І., Хвостика С. Г., Ткачук С. С.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У лютому 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» (далі -ПАТ КБ «Приватбанк», банк) про захист прав споживачів, стягнення коштів по депозитному вкладу, пені та відшкодування моральної шкоди.

Позовна заява ОСОБА_4 мотивована тим, що 09 грудня 2013 року між нею та ПАТ КБ «Приватбанк» був укладений договір депозитного вкладу «Стандарт» № SAMDNWFD300, на виконання умов якого нею було перераховано на банківський рахунок кошти в розмірі 31 900,00 доларів США на строк 366 днів до 09 грудня 2014 року включно, з процентною ставкою за користування вкладом 10 % річних. Факт зарахування коштів підтверджується отриманням SMS-повідомленням та випискою по картковому рахунку № НОМЕР_1. 12 грудня 2014 року цей договір було пролонговано. 05 грудня 2015 року вона звернулася з вимогою до банку про закриття депозитного договору та повернення суми вкладу разом з нарахованими відсотками, однак листом від 16 грудня 2015 року ПАТ КБ «Приватбанк» відмовило їй у виплаті суми вкладу.

З урахуванням викладеного, ОСОБА_4 просила стягнути з ПАТ КБ «Приватбанк» суму депозитного вкладу в розмірі 31 900,00 доларів США, нараховані за ним відсотки в розмірі 7 419,40 доларів США та 1 405,80 доларів США - 3% річних, а всього 40 725,20 доларів США, що еквівалентно 1 100 644,88 грн, а також 50 000,00 грн на відшкодування моральної шкоди, завдану порушенням прав споживача унаслідок невиконання умов договору депозитного вкладу.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Буринського районного суду Сумської області від 02 лютого 2018 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ПАТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_4 суму банківського вкладу в розмірі 31 900,00 доларів США, відсотки за вкладом в розмірі 7 419,40 доларів США та 3% річних в сумі 1 405,80 доларів США, а всього 40 725,25 доларів США, що в еквіваленті за курсом Національного банку України станом на 02 лютого 2018 року складає 1 134 989,41 грн.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що зобов'язання мають виконуватися належним чином, невиконання зобов'язання дає право на стягнення боргу в судовому порядку. Відповідач, всупереч нормам цивільного законодавства, порушив умови договору банківського вкладу від 09 грудня 2013 року, не повернув суму вкладу разом з нарахованими відсотками та проігнорував заяву позивача про розірвання договору вкладу, тому за таких обставин позов підлягає задоволенню.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Апеляційного суду Сумської області від 10 квітня 2018 року апеляційну скаргу ПАТ КБ «Приватбанк» залишено без задоволення, рішення Буринського районного суду Сумської області від 02 лютого 2018 року залишено без змін.

Залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, який всебічно та повно з'ясував дійсні обставини справи, перевірив доводи та заперечення сторін, дослідив надані сторонами докази та ухвалив законне і обґрунтоване рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнення її доводів

У квітні 2018 року ПАТ КБ «Приватбанк» подало до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить ухвалені у справі судові рішення скасувати і ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4

Касаційна скарга мотивована тим, що під час розгляду справи судами не звернуто увагу на те, що на підтвердження позовних вимог позивачем було надано неналежні докази, не надано оригіналу договору та будь-якого документа, що підтверджує внесення грошових коштів на рахунок банківської установи для зарахування на рахунок позивача. Надані позивачем документи не містять необхідних реквізитів, які підтверджують їх справжність. Крім того, вимоги позивача про стягнення 3% річних, суперечать положенням статті 633 ЦК України й безпідставно задоволені судами. Також судами не враховано тих обставин, що відповідач не мав можливості здійснювати банківську діяльність на території Автономної Республіки Крим, оскільки вона визначена як тимчасово окупована територія та окупаційна влада з травня 2014 року фактично здійснила конфіскацію частини майнового комплексу ПАТ КБ «Приватбанк», що використовувався у банківській діяльності відокремленого структурного підрозділу - Кримської філії ПАТ КБ «Приватбанк». Зобов'язання за договорами, укладеними між ПАТ КБ «Приватбанк» в особі Кримської філії та кримськими клієнтами, виконує Автономна некомерційна організація «Фонд Захисту вкладників» за рахунок майна банку.

Ухвалою Верховного Суду від 29 серпня 2018 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі та надано строк для надання відзиву.

Інші учасники справи не скористались своїм правом на надання відзиву на касаційну скаргу.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду дійшла висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін.

Фактичні обставини справи встановлені судами

Суди установили, що ОСОБА_4 належним чином виконала взяті на себе зобов'язання за договорами банківського вкладу (депозиту) «Стандарт» № SAMDNWFD300 від 09 грудня 2013 року. Вказаний договір укладено між сторонами в системі Internet Banking «Приват-24». Для внесення суми вкладу позивачу було відкрито особистий рахунок № НОМЕР_1.

Факт укладення вказаного договору депозиту та внесення в касу ПАТ КБ «Приватбанк» грошових сум у розмірі 31 900 доларів США підтверджується укладеним між сторонами договором від 09 грудня 2013 року, дублікатом квитанції № 2068 від 09 грудня 2013 року, фото СМС-повідомлень про зарахування коштів на особистий рахунок та подальше нарахування відсотків на суму вкладу, випискою по рахунку за період з 09 грудня 2013 року до 26 червня 2014 року.

12 грудня 2014 року даний договір було пролонговано.

05 грудня 2015 року ОСОБА_4 звернулася до ПАТ КБ «Приватбанк» із заявою про закриття депозитного договору та повернення суми вкладу із нарахованими відсотками.

Листом від 16 грудня 2015 року ПАТ КБ «Приватбанк» відмовило ОСОБА_4 у поверненні вкладу, посилаючись на незаконну анексію Автономної Республіки Крим Російською Федерацією, у зв'язку з чим банк подав до Російської Федерації претензію, за результатами розгляду якої буде вирішуватися питання виплати коштів розміщених на рахунках клієнтів відокремлених підрозділів банку, які знаходяться на території Автономної Республіки Крим і міста Севастополя.

Мотиви з яких виходить Верховний Суд та застосовані норми права

Відповідно до частини першої статті 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Згідно з частиною першою статті 1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад).

Договір банківського вкладу є реальним, оплатним договором і вважається укладеним з моменту прийняття банком від вкладника або третьої особи на користь вкладника грошової суми (вкладу).

Положення статті 1059 ЦК України врегульовують питання форми банківського вкладу та наслідки недодержання письмової форми договору. Так, за змістом цієї статті договір банківського вкладу укладається у письмовій формі. Письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту. У разі недодержання письмової форми договору банківського вкладу цей договір є нікчемним.

Аналіз норми статті 1059 ЦК України, пункту 1.4 Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними та фізичними особами, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 3 грудня 2003 року № 516, пунктів 1.8, 1.10 Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 12 листопада 2003 року № 492, пункту 2.9 глави 2 розділу ІV Інструкції про ведення касових операцій банками в Україні, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 1 червня 2011 року № 174, дає підстави для висновку, що письмова форма договору банківського вкладу вважається дотриманою, якщо внесення грошової суми на вкладний (депозитний) рахунок вкладника підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або іншого документа, що відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) і звичаями ділового обороту. Зокрема, такий документ повинен містити: найменування банку, який здійснив касову операцію, дату здійснення касової операції (у разі здійснення касової операції в післяопераційний час - час виконання операції), а також підпис працівника банку, який прийняв готівку, та відбиток печатки (штампа) або електронний підпис працівника банку, засвідчений електронним підписом системи автоматизації банку.

Суди першої та апеляційної інстанції дійшли обґрунтованих висновків, що позивачем надано належні докази на підтвердження укладеного між ним і банком договору та внесення коштів на депозит. Письмова форма договору банківського вкладу підтверджується договором банківського вкладу, а також документами про внесення коштів, в якому вказано найменування банку, який здійснив касову операцію, дати здійснення касової операції, підпис працівника банку, який прийняв готівку. Вказана форма прийняття коштів, яку надав позивач, визначена самим банком. Позивач не міг вплинути на видання іншої форми письмового документа, ніж яку видав банк.

За таких обставин, правильним є висновок судів першої та апеляційної інстанцій про наявність підстав для задоволення позовних вимог про стягнення суми вкладу, з нарахованими відсотками, оскільки між сторонами був укладений договір банківського вкладу (депозиту), факт внесення грошових коштів підтверджується квитанцією, яка містить всі необхідні реквізити, позивач звертався до відповідача з вимогою повернути вклад, проте ці вимоги виконані не були.

Заперечень щодо визначеного судом розміру банківського вкладу та нарахованих відсотків відповідач суду не надав.

Доводи касаційної скарги, що позивачем не надано належних доказів на підтвердження укладеного договору та внесення коштів, спростовуються матеріалами справи та дослідженими судами попередніх інстанцій доказами.

За таких обставин, саме на відповідача покладається обов'язок довести належне виконання своїх зобов'язань за договорами банківського вкладу, а саме доказів того, що кошти були повернуті вкладникові, а також про відсутність коштів на депозитних рахунках позивача. Проте, банком таких доказів під час розгляду справи не надано.

При цьому, судами обґрунтовано відхилено доводи банку щодо знаходження відокремленого підрозділу на окупованій території Автономної Республіки Крим та відсутності доступу до банківських документів, оскільки договір укладався не з філією, а безпосередньо з юридичною особою - ПАТ КБ «Приватбанк», про що зазначено як у договорі, так і у квитанції, а банківські розрахунки між відділенням та безпосередньо банком не повинні бути підставою для покладення проблем діяльності відділення банку на вкладника.

Аргументи касаційної скарги про те, що зобов'язання за укладеними з позивачем договорами повинні виконуватись Автономною некомерційною організацією «Фонд Захисту вкладників» (що створений Російською Федерацією) за рахунок майна банку, яке знаходиться на території Автономної Республіки Крим, є безпідставними, оскільки на території України не діє законодавство Російської Федерації.

Стороною укладеного договору є ПАТ КБ «Приватбанк», а тому зобов'язання за дійсним договором має виконувати саме ПАТ КБ «Приватбанк» як юридична особа, а не його Кримська філія.

Судами правильно вирішено вимоги про повернення внесених за депозитним договором коштів з урахуванням процентів за користування вкладом, відповідно до умов договору, та відмовлено у задоволенні вимог про відшкодування моральної шкоди, за їх безпідставністю.

Доводи касаційної скарги представника ПАТ КБ «Приватбанк» про відсутність підстав для застосування до спірних правовідносин Закону України «Про захист прав споживачів» та про те, що стягнення пені на підставі Закону України «Про захист прав споживачів», 3% річних та інфляційних втрат на підставі статті 625 ЦК України є подвійним застосуванням штрафних санкцій, не заслуговують на увагу, оскільки сплата виконавцем неустойки (пені), встановленої в разі невиконання, прострочення виконання або іншого неналежного виконання зобов'язання, не звільняє його від виконання зобов'язання в натурі, що свідчить про те, що вкладник за договором депозиту є споживачем фінансових послуг, а банк їх виконавцем та несе відповідальність за неналежне надання цих послуг, передбачену частиною п'ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів». Така правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 11 травня 2016 року у справі № 6-37цс16 та від 28 вересня 2016 року №6-1699цс16, у постановах Верховного Суду від 14 березня 2019 року № 754/3394/17, від 18 березня 2019 року у справі № 201/15707/15-ц тощо .

Разом з тим, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, дійшов правильного висновку про стягнення з відповідача на користь позивача 3% річних, передбачені статтею 625 ЦК України, та не застосував до спірних правовідносин положення Закону України «Про захист прав споживачів», яким передбачено стягнення неустойки.

Інші аргументи скарги зводяться до незгоди з висновками судів першої та апеляційної інстанції та ґрунтуються на переоцінці доказів, які були досліджені та оцінені судами з додержанням норм процесуального права. У силу вимог статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява №4909/04).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін.

При цьому, згідно з частиною третьою статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Керуючись статтями 400, 401, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» залишити без задоволення.

Рішення Буринського районного суду Сумської області від 02 лютого 2018 року та постанову Апеляційного суду Сумської області від 10 квітня 2018 року залишити без змін.

Поновити виконання рішення Буринського районного суду Сумської області від 02 лютого 2018 року та постанови Апеляційного суду Сумської області від 10 квітня 2018 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. О. Кузнєцов
А.С. Олійник
Г.І. Усик