Справа № 754/4705/19
У Х В А Л А

Іменем України

04 квітня 2019 року суддя Деснянського районного суду м. Києва Зотько Т.А., розглянувши заяву ОСОБА_1 до державного виконавця Деснянського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління у м. Києві Шолох Ганни Сергіївни, третя особа: ОСОБА_3, про визначення суми заборгованості за виконавчим документом в порядку ст. 195 Сімейного кодексу України,

ВСТАНОВИВ:

Заявник ОСОБА_1 через свого представника - адвоката Цермолонського І.М. в порядку цивільного судочинства звернувся до Деснянського районного суду м. Києва суду із заявою, вимогами якої є: визначення розміру заборгованості по аліментам ОСОБА_1 за виконавчим листом Деснянського районного суду м. Києва №2-6345/2014 від 27.10.2015 року.

В обґрунтування вказаної заяви вказується на те, що йому державним виконавцем Деснянського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління у місті Києві Шолох Г.С. було надано довідку про розрахунок заборгованості по аліментам. Із вказаної довідки видно, що розрахунок заборгованості починаючи з листопада 2013 року державний виконавець здійснює відштовхуючись від середньої заробітної плати по м. Києву, а саме - 16514,00 грн. (станом на лютий 2019). Однак, зважаючи на те, що з 2013 року по нинішній час позивач постійно проживає за адресою фактичної реєстрації, а саме: АДРЕСА_1, останній вважає, що вказаний розрахунок є невірним, а дії державного виконавця такими, що не відповідають чинному законодавству. Таким чином, керуючись положеннями ст.195 СК України та ст. 74 Закону України У «Про виконавче провадження», розрахунок заборгованості по аліментам в даному випадку має розраховуватись, виходячи саме із середньої заробітної плати працівника в Одеській області. Натомість, як вбачається із отриманої довідки державний виконавець з незрозумілих обставин вказану заборгованість розраховувала виходячи з середньої заробітної плати працівника в м. Києві.

Так, відповідно до ч. 2 ст. 19 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку: наказного провадження; позовного провадження (загального або спрощеного); окремого провадження.

Відповідно дост.129-1 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України.

Відповідно до ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов'язків має право на справедливий судовий розгляд. Виконання судового рішення є складовою частиною судового розгляду.

За правилами ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Отже, завданням державної виконавчої служби є своєчасне, повне і неупереджене примусове виконання рішень, передбачених законом, тому перевірка вчинення таких дій державним виконавцем є фактично перевіркою дотримання положенняст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо справедливого судового розгляду й належного виконання рішення суду.

Примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» (частина 1 статті 5 Закону України «Про виконавче провадження»).

Відповідно до ч.1 ст. 24 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчі дії провадяться державним виконавцем за місцем проживання, перебування, роботи боржника або за місцезнаходженням його майна. Право вибору місця відкриття виконавчого провадження між кількома органами державної виконавчої служби, що можуть вчиняти виконавчі дії щодо виконання рішення на території, на яку поширюються їхні функції, належить стягувачу.

Згідно із ст. 195 СК України заборгованість за аліментами, присудженими у частці від заробітку (доходу), визначається виходячи з фактичного заробітку (доходу), який платник аліментів одержував за час, протягом якого не провадилося їх стягнення, незалежно від того, одержано такий заробіток (дохід) в Україні чи за кордоном. Заборгованість за аліментами платника аліментів, який не працював на час виникнення заборгованості або є фізичною особою - підприємцем і перебуває на спрощеній системі оподаткування, або є громадянином України, який одержує заробіток (дохід) у державі, з якою Україна не має договору про правову допомогу, визначається виходячи із середньої заробітної плати працівника для даної місцевості. У разі встановлення джерела і розміру заробітку (доходу) платника аліментів, який він одержав за кордоном, за заявою одержувача аліментів державний виконавець, приватний виконавець здійснює перерахунок заборгованості. Розмір заборгованості за аліментами обчислюється державним виконавцем, приватним виконавцем, а в разі виникнення спору - судом.

У поданій до суду заяві ОСОБА_1 фактично оскаржує дії державного виконавця в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК, зазначаючи, що той безпідставно нараховує заборгованість по аліментам, виходячи із середньої заробітної плати працівника в м. Києві, вважаючи так дії неправомірними.

Згідно ч.1 ст.447 ЦПК України, сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи. Така ж можливість оскарження дій чи бездіяльності державного виконавця передбачена Законом України «Про виконавче провадження», зокрема, у ст.74 вказаного Закону, де зазначено, що рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Отже, особа, яка вважає, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи, вправі звернутися до суду із відповідною скаргою згідно із ст. 447 ЦПК України.

Таким чином, з огляду на викладені вимоги процесуального законодавства, ОСОБА_1 не позбавлений права звернутись до суду з відповідною скаргою на дії державного виконавця згідно із ст. 447 ЦПК України, в той час звертається з позовною заявою та зазначає державного виконавця відповідачем у справі.

Згідно вимог п. 1 ч. 1ст. 186 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Вивчивши матеріали поданої заяви та зважаючи на вищезазначене, суддя прийшов до висновку про необхідність відмовити у відкритті провадження.

Керуючись ст. ст. 186, 260, 352, 353, 447 ЦПК України, -

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті провадження у справі за заявою ОСОБА_1 до державного виконавця Деснянського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління у м. Києві Шолох Ганни Сергіївни, третя особа: ОСОБА_3, про визначення суми заборгованості за виконавчим документом в порядку ст. 195 Сімейного кодексу України.

Копію ухвали надіслати позивачу разом із заявою та всіма доданими до неї документами.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом п'ятнадцяти днів з дня її складення.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п'ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 1 Розділу VII «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи через Деснянський районний суд міста Києва.

Суддя: