ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 січня 2019 року м. Чернівці

справа № 727/9908/17

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Лисак І.Н.,

суддів: Височанської Н.К., Владичана А.І.,

секретар Костюк Л.С.,

позивач: ОСОБА_1,

відповідач: ОСОБА_2,

третя особа: приватний нотаріус Чернівецького міського нотаріального округу Войціховський Андрій Васильович,

при розгляді справи за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 14 листопада 2018 року, ухваленого під головуванням судді Літвінової О.Г., повний текст рішення складено 23.11.2018 року, -

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2, третя особа: приватний нотаріус Чернівецького міського нотаріального округу Войціховський А.В., про визнання недійсним заповіту, під час розгляду справи подала позовну заяву в новій редакції.

В обґрунтування позову зазначала, що є донькою ОСОБА_4, який помер ІНФОРМАЦІЯ_3. Після смерті останнього, вона при зверненні до Першої Чернівецької державної нотаріальної контори довідалася, що 24.05.2017 року батько склав заповіт, яким на випадок своєї смерті заповів належні йому вклади з нарахованими відсотками ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1. Посилаючись на норму ст.225 ЦК України та те, що на час складення заповіту батько був людиною похилого віку, в нього розвивався віковий склероз і почастішали випадки несприйняття дійсних подій, правильної життєвої ситуації, внаслідок чого він не розумів значення своїх дій та не міг керувати ними, просила визнати заповіт недійсним.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 14 листопада 2018 року позов задоволено. Визнано недійсним заповіт ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, посвідчений приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу

Провадження №22-ц/822/106/19 Категорія 39

Войціховським А.В. 24.05.2017 року, зареєстрований в реєстрі №2173.

Вирішено питання відносно розподілу судових витрат.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій вказує, що суд першої інстанції мав прийняти рішення про відмову у задоволенні позовних вимог про визнання заповіту недійсним, оскільки ним не зібрано достатньо доказів, а тим доказам, які були надані позивачем, суд дав невірну правову оцінку, не дослідивши їх в сукупності. Крім того, судом порушено норми процесуального та неправильно застосовано норми матеріального права.

Просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким закриття провадження у справі.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, заслухавши осіб, які беруть участь у справі, обговоривши доводи апеляційної скарги та перевіривши матеріали справи в межах її обґрунтувань та заявлених в суді першої інстанції вимог, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, з наступних підстав.

Під час розгляду справи в апеляційному порядку суд апеляційної інстанції керуючись ст.367 ЦПК України переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

На підставі ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об'єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз'яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов'язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов'язків.

В силу ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Разом із тим, рішення суду першої інстанції таким вимогам закону не відповідає.

Задовольняючи позов, суд виходив з того, що станом на момент складання заповіту заповідач ОСОБА_4 під впливом наявних у нього захворювань, які впливали на його здатність оцінювати свої дії та адекватно їх сприймати, не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

Разом з тим, такий висновок є невірним та суперечить нормам матеріального й процесуального права.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.374 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_3 помер ОСОБА_4, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1, після смерті якого відкрилася спадщина (а.с.7).

Задовольняючи вимоги суд першої інстанції виходив з обставин, що станом на момент укладення заповіту ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2, був людиною похилого віку, часто хворів, не розумів значення своїх дій, не міг керувати ними. В останні роки у нього розвивався віковий склероз і почастішали випадки несприйняття дійсних подій (який день, час, де він перебуває), правильної життєвої ситуації (не впізнавав рідних).

Про те, з таким висновком колегія суддів погодитися не може, оскільки вони суперечать наявним в матеріалах справи письмовим доказам.

Відповідно до ст.1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Згідно змісту ст.ст.1247, 1248 ЦК України до форми заповіту встановлюються загальні вимоги, а саме заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення, заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до ч.4 ст.207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у ст.ст.1251, 1252 цього Кодексу. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним. Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися при свідках.

В силу ч.2 ст.1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Пунктом 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30.05.2008 № 7 визначено, що за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо він був складений особою під впливом фізичного або психічного насильства, або особою, яка через стійкий розлад здоров'я не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними. Для встановлення психічного стану заповідача в момент складання заповіту, який давав би підставу припустити, що особа не розуміла значення своїх дій і (або) не могла керувати ними на момент складання заповіту, суд призначає посмертну судово-психіатричну експертизу.

Відповідно до ч.1 ст.225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила в момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Так, з виписного епікризу історії хвороби №2622 Чернівецької МКЛ №3 ОСОБА_4 встановили діагноз: Гіпертонічна хвороба ІІІ. Дисциркулярна енцефалопатія ІІ. Повторне (ІІ) гостре порушення мозкового кровообігу по типу ішемії (30.04.2017 року) у вертебро-базилярному басейні з лівобічним рефлекторним гемі синдромом, помірна атаксія, дизартрія (а.с.9).

Згідно висновку експерта №049 (комплексної посмертної судово-медичної та судово-психіатричної експертизи) по факту стану здоров'я ОСОБА_4, 1936 року народження, вбачається, що за результатами вивчення та аналізування первинної медичної документації на ім'я гр. ОСОБА_4, спеціальної медичної літератури в галузі «Неврологія», співставленні даних, отриманих при зазначених процесах, комісія експертів прийшла до висновку, що слід піддати сумніву збереження спроможності гр. ОСОБА_4 до здатності повноцінного усвідомлювання значені своїх дій та керування ними, із-за наявності органічного ураження головного мозку на протязі т.з. «підекспертного періоду» (з моменту надходження на стаціонарне лікування і до моменту настання смерті), в тому числі, і в момент укладання заповіту - 24.05.2017 року.

Дати категоричну відповідь про наявність вищевказаних психічних розладів у підекспертного та про ступінь і глибину їх вираженості у гр. ОСОБА_4 не представляється можливим, оскільки, у наданій на дослідження медичній карті стаціонарного хворого №2622 детально описані зміни його неврологічного стану за період вищезазначеного стаціонарного лікування, а у наданих на дослідження матеріалах цивільної справи відсутні дані щодо особливостей його психічного стану після виписки із стаціонару, тобто з 17.05.2017 року і надалі та безпосередньо 24.05.2017 року, що могло б слугувати об'єктивними клініко-діагностичними показниками його психічної діяльності у зазначений період часу (а.с.108-119).

Висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Отже, проведеною у справі експертизою не зроблено висновку про абсолютну неспроможність ОСОБА_4 в момент складення ним заповіту розуміти значення своїх дій та керувати ними, а лише стверджено, що слід піддати сумніву збереження спроможності на його здатність повноцінно усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, що саме по собі не є підставою для визнання складеного в такому стані заповіту недійсним з підстав, передбачених ч.1 ст.225 ЦК України.

Суд апеляційної інстанції виходить із презумпції психічного здоров'я ОСОБА_4, суть якої полягає в тому, що кожна особа вважається такою, яка не має психічного розладу, доки наявність такого розладу не буде встановлено на підставах та в порядку, передбачених ЗУ «Про психіатричну допомогу» та іншими законами України.

Оскільки під час розгляду справи не було встановлено належними і відповідними доказами того, що під час вчинення заповіту ОСОБА_4 не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними, то суд апеляційної інстанції приходить до висновку про недоведеність позивачкою належними і допустимими доказами обставин, на які вона посилалась в обґрунтування своїх позовних вимог.

Вказане свідчить про невідповідність висновків суду обставинам, що мають значення для справи, та висновок суду про те, що ОСОБА_4 втратив можливість адекватно в повній мірі сприймати та оцінювати реальні подій ґрунтується на припущеннях.

Крім того, в порушення принципу диспозитивності цивільного судочинства, передбаченого ч.1 ст.13 ЦПК України, суд при ухваленні рішення вийшов за межі заявлених вимог та ухвалив рішення щодо вимог, які не були заявлені позивачем у позовній заяві, а саме застосував норму ст.231 ЦК України.

Відповідно до п.2-4 ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Про те, обґрунтування апеляційної скарги щодо закриття провадження безпідставні, а інших передбачених ст.255 ЦПК України підстав для цього не вбачається.

Виходячи із встановлених судом апеляційної інстанції фактів (обставин), наданих сторонами доказів та вимог закону, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню із ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову з наведених підстав.

Частиною 13 ст.141 ЦПК України передбачено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

За подачу апеляційної скарги апелянтом було сплачено судовий збір у розмірі 960 грн., які підлягають стягненню з ОСОБА_1 на його користь.

Керуючись ст.ст.141, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 14 листопада 2018 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Чернівецького міського нотаріального округу Войціховський Андрій Васильович, про визнання недійсним заповіту відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати за подання апеляційної скарги в розмірі 960 (дев'ятсот шістдесят) гривень.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте касаційна скарга на неї може бути подана протягом тридцяти днів до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

Головуючий - підпис /І.Н. Лисак/

Судді - підписи /Н.К. Височанська, А.І. Владичан/