КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 січня 2019 року м. Київ

Унікальний номер справи № 756/4157/15-ц

Апеляційне провадження № 22-ц/824/1224/2019

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - Левенця Б.Б.

суддів - Ратнікової В.М., Борисової О.В.,

при секретарі - Слободяник Ю.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «РОДОВІД БАНК» та апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 20 жовтня 2016 року, ухвалене під головуванням судді Луценко О.М., по справі за позовом Публічного акціонерного товариства «РОДОВІД БАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «РОДОВІД БАНК» про визнання недійсними окремих пунктів кредитного договору, -

в с т а н о в и в :

У березні 2015 року Публічне акціонерне товариство «Родовід Банк» (далі - ПАТ «Родовід Банк») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що 27 червня 2008 року між відкритим акціонерним товариством «Родовід Банк», правонаступником якого є ПАТ «Родовід Банк», і відповідачем укладено кредитний договір, за умовами якого останній отримав кредит у розмірі 40 000 доларів США зі сплатою 7,70 % річних на строк до 27 червня 2015 року.

13 жовтня 2008 року між Банком та ОСОБА_1 укладено додаткову угоду до кредитного договору від 27 червня 2008 року, змінено процентну ставку та встановлено її у розмірі 9,7 % річних. Згідно з пунктом 1.5.1 щомісячна плата за обслуговування встановлюється у розмірі 0,3 % від суми виданого кредиту. За порушення строків повернення кредиту чи сплати процентів позичальник повинен сплачувати банку за кожний день прострочення пеню у розмірі 1,6 % від суми простроченої заборгованості. Свої зобов'язання відповідач виконував неналежним чином, у зв'язку з чим виникла заборгованість за кредитним договором.

Ураховуючи викладене, ПАТ «Родовід Банк», збільшивши позовні вимоги, просило суд стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором станом на 10 листопада 2015 року, а саме: заборгованість за кредитом у розмірі 27 395,94 доларів США; заборгованість за процентами у розмірі 10 842,29 доларів США; плату за обслуговування кредиту у розмірі 72 450,46 грн.; пеню за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом у розмірі 9 916 649,36 грн.; пеню за несвоєчасне погашення процентів у розмірі 3 968 788,70 грн.; пеню за несвоєчасне погашення плати за обслуговування кредиту у розмірі 979 890,30 грн.; 3 % річних від суми простроченого кредиту у розмірі 50 923,81 грн.; 3 % річних від суми прострочених процентів у розмірі 20 379,23 грн.; 3 % річних від суми простроченої плати за обслуговування кредиту у розмірі 5 036,74 грн.; інфляційні втрати від суми простроченої заборгованості за платою за обслуговування кредиту у розмірі 31 942,29 грн. (т.1 а.с.2-5, 47-48)

ОСОБА_1 проти позову заперечував посилався на пропуск Банком строку позовної давності щодо заявлених вимог, просив застосувати ч. 3 ст. 551 ЦК України та зменшити розмір пені, у липні 2016 року звернувся до суду із зустрічним позовом до ПАТ «Родовід Банк» про визнання недійсними окремих пунктів кредитного договору.

Зустрічна позовна заява мотивована тим, що згідно з пунктом 1.5.1 кредитного договору, укладеного 27 червня 2008 року між ним та відкритим акціонерним товариством «Родовід Банк», правонаступником якого є ПАТ «Родовід Банк», щомісячна плата за обслуговування встановлюється в розмірі 0,3 % від суми виданого кредиту. За порушення строків повернення кредиту чи сплати процентів, позичальник повинен сплачувати банку за кожний день прострочення пеню у розмірі 1,6 % від суми простроченої заборгованості (пункт 3.6 кредитного договору).

ОСОБА_1 вважав, що такі пункти кредитного договору суперечать вимогам статей 53, 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», статті 9 Закону України «Про захист від недобросовісної конкуренції», статті 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки банк у своїй практиці впровадив недобросовісну конкуренцію, чим збільшив зобов'язання позичальника вдвоє, тому просив суд визнати пункти 1.5.1, 3.6 кредитного договору недійсними. (т.1 а.с.102-104, 120-123)

Банк проти зустрічної позовної заяви заперечував, просив застосувати ст. 267 ЦК України як підставу відмови в задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 (т. 1 а.с. 117-118)

Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 20 жовтня 2016 року позов ПАТ «РОДОВІД БАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «РОДОВІД БАНК» заборгованість за кредитним договором №77.1/Ак-01164.08.2 від 27 червня 2008 року в розмірі 27 395,94 доларів США; заборгованість за відсотками в розмірі 10 842,29 доларів США; плата за обслуговування за кредитом в розмірі 72 450,46грн.; пеня за несвоєчасне погашення заборгованості по кредиту в розмірі 3 491 654,15грн.; пеня за несвоєчасне погашення відсотків в розмірі 1 356 937,90 грн.; пеня за несвоєчасне погашення плати за обслуговування кредиту в розмірі 72 450,46 грн. та судовий збір в розмірі 3654,00 грн. В решті позовних вимог відмовлено. В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ПАТ «РОДОВІД БАНК» про визнання недійсними окремих пунктів кредитного договору відмовлено. (т.1 а.с.126-132)

Не погодившись з рішенням районного суду, 30 жовтня 2016 року представник ОСОБА_1 - адвокат ОСОБА_2 направив по пошті апеляційну скаргу (т.1 а.с.137-144), а 07 листопада 2016 року представник ПАТ «РОДОВІД БАНК» - Бабенко А.І. направив по пошті апеляційну скаргу. (т.1 а.с.152-162)

На обґрунтування апеляційної скарги представник ПАТ «РОДОВІД БАНК» - Бабенко А.І. зазначив, що оскаржуване рішення районного суду в частині стягнення на користь банку інфляційних втрат від суми простроченої заборгованості та 3% річних від суми простроченої кредитної заборгованості є незаконним, ухваленим без врахування правової позиції Верховного Суду України у справі №6-369цс15. Тому, просив змінити рішення районного суду в оскаржуваній частині та стягнути з ОСОБА_1 на користь Банку 50 923.81 грн. 3% річних від суми простроченого кредиту, 20379.23 грн. 3% річних від суми прострочених відсотків, 5036.74 грн. 3% річних від суми простроченої плати за обслуговування кредиту, 31 942.29 грн. інфляційних втрат від суми простроченої заборгованості за платою за обслуговування кредиту.(т. 1 а.с. 152-156)

На обґрунтування апеляційної скарги поданої в інтересах відповідача ОСОБА_1 - адвокатом ОСОБА_2, апелянт зазначив, що районний суд не врахував пропуску банком трьохрічного строку позовної давності щодо щомісячних платежів та неустойки (штрафу, пені) положень частини 3 ст. 551 ЦК України, як підставу зменшення розміру останньої, не застосував аналогію закону - пункт 5 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», за яким сума пені не має перевищувати 50% суми заборгованості, не врахував положень законодавства, обставин і доказів викладених на обґрунтування зустрічного позову та безпідставно відмовив у його задоволенні. Тому просив оскаржуване рішення скасувати і ухвалити нове, яким стягнути з ОСОБА_1 на користь Банку заборгованість за кредитом та відсотками в межах трьох років з дати звернення до суду та пеню з урахуванням ч. 3 ст. 551 ЦК України, але не більше 50% заборгованості та задовольнити зустрічний позов в повному обсязі.(т. 1 а.с. 137-142)

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 14 лютого 2017 року апеляційну скаргу ПАТ «РОДОВІД БАНК» задоволено частково, апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, зазначено, що рішення Оболонського районного суду міста Києва від 20 жовтня 2016 року в частині задоволення позову ПАТ «РОДОВІД БАНК» про стягнення плати за обслуговування кредиту та відмови у стягненні 3% річних за порушення грошового зобов'язання, а також зустрічного позову ОСОБА_1 в частині відмови у визнанні пункту 1.5.1 кредитного договору недійсним підлягає скасуванню, а в частині стягнення пені зміні, в решті рішення залишено без змін. У зв'язку з цим резолютивну частину рішення викладено в наступній редакції. Позов ПАТ «РОДОВІД БАНК» задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «РОДОВІД БАНК» заборгованість за кредитом у розмірі 27 395,94 доларів США, заборгованість за відсотками за користування кредитом у розмірі 10 842,29 доларів США, пеню за несвоєчасне погашення кредиту у розмірі 500 000 грн., пеню за несвоєчасне погашення відсотків за користування кредитом - 200 000 грн., 3 % річних від простроченої сплати кредиту у розмірі 50 923,81 грн., 3 % річних від простроченої сплати відсотків по кредиту у розмірі 20 379,23 грн. та судовий збір у розмірі 3 654 грн. В решті позову відмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_1 задоволено частково, визнано недійсним пункт 1.5.1 кредитного договору, укладеного між ПАТ «РОДОВІД БАНК» та ОСОБА_1 27 червня 2008 року. В решті зустрічного позову відмовлено. (т.1 а.с.192-195)

Постановою Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року касаційну скаргу ПАТ «РОДОВІД БАНК» та касаційну скаргу ОСОБА_1, подану представником - ОСОБА_2 задоволено частково, рішення Апеляційного суду міста Києва від 14 лютого 2017 року скасовано, а справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.(т.2 а.с.67-72)

Відповідно до пункту 9 ч. 1 Розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У зв'язку із зазначеним справа підлягає розгляду у порядку, встановленому ЦПК України у редакції Закону № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року.

В судовому засіданні представник ПАТ «РОДОВІД БАНК» - адвокат Топоріна Л.М. підтримала скаргу Банку і просила її задовольнити, заперечувала проти скарги ОСОБА_1 і просила її відхилити. Представник ОСОБА_1 - адвокат ОСОБА_2 підтримав скаргу ОСОБА_1 і просив її задовольнити, заперечував проти скарги Банку і просив її відхилити.

Інші особи, які беруть участь у справі до суду не прибули, про час та місце розгляду справи були сповіщені належним чином, про що у справі є докази. ОСОБА_1 про розгляд справи судом був сповіщений врученням повідомлення представнику - адвокату ОСОБА_2, що останній в суді не заперечував. (т.2 а.с.87-88)

Зважаючи на вимоги ч. 5 ст. 130, ч. 2 ст. 372 ЦПК України колегія суддів визнала повідомлення належним, а неявку такою, що не перешкоджає апеляційному розглядові справи.

З огляду на положення ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Скасувавши судове рішення апеляційної інстанції і направивши справу на новий апеляційний розгляд, суд касаційної інстанції зазначив, що суд не перевірив розрахунок кредитної заборгованості, обґрунтованості нарахування процентів за користування кредитом після спливу визначеного договором строку кредитування - 27 червня 2015 року і дійшов передчасного висновку про стягнення з боржника заборгованості за процентами, нарахованої станом на 10 листопада 2015 року, не надав належної правової оцінки доводам і доказам сторін щодо наслідків пропуску строку позовної давності, не навів відповідних мотивів та дійшов передчасного висновку про часткове задоволення первісного і зустрічного позовів.(т. 2 а.с. 67-72)

Відповідно до частини 5 ст. 411 ЦПК України, висновки суду касаційної інстанції, в зв'язку з якими скасовано судові рішення, є обов'язковими для суду першої чи апеляційної інстанції під час нового розгляду справи.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Судом встановлено, що 27 червня 2008 року між відкритим акціонерним товариством «Родовід Банк», правонаступником якого є ПАТ «Родовід Банк», і ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № 77.1/АК-01164.08.2, за умовами якого останній отримав кредит у розмірі 40 000 доларів США зі сплатою 7,70 % річних на строк до 27 червня 2015 року.(т. 1 а.с. 7-16)

13 жовтня 2008 року між Банком та ОСОБА_1 укладено додаткову угоду до кредитного договору від 27 червня 2008 року, змінено процентну ставку та встановлено в розмірі 9,7 % річних.(т.1 а.с. 17-18)

04 березня 2009 року між Банком та ОСОБА_1 був укладений Додатковий договір № 1 до вищевказаного кредитного Договору, за яким сторони виклали в новій редакції пункт 3.1.1 Договору.(т. 1 а.с. 19)

Станом на 10 листопада 2015 року, за розрахунком Банку, у ОСОБА_1 виникла заборгованість, яка становила: 27 395, 94 доларів США - заборгованість за кредитом; 10 842,29 доларів США - заборгованість за відсотками; 72 450,46 грн. - плата за обслуговування кредиту, 9 916649,36 грн. - пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом; 3 968 788,70 грн. - пеня за несвоєчасне погашення процентів; 979 890,30 грн. - пеня за несвоєчасне погашення плати за обслуговування кредиту; 50 923,81 грн. - 3 % річних від суми простроченого кредиту; 20 379,23 грн. - 3 % річних від суми прострочених процентів; 5 036,74 грн. - 3 % річних від суми простроченої плати за обслуговування кредиту; 31 942,29 грн. - інфляційні втрати від суми простроченої заборгованості за платою за обслуговування кредиту.(т. 1 а.с. 49-55)

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У частині першій статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

За умовами договору сторони погодили щомісячну сплату процентів на суму залишку заборгованості за кредитом, який наданий на строк до 27 червня 2015 року включно.

Відтак, у межах строку кредитування до 27 червня 2015 року позичальник мав, зокрема, повертати позивачеві кредит і сплачувати проценти періодичними (щомісячними) платежами. Починаючи з 27 червня 2015 року, ОСОБА_1 мав обов'язок незалежно від пред'явлення вимоги позивачем повернути всю заборгованість за договором, а не вносити її періодичними платежами, оскільки останні були розраховані у межах строку кредитування.

Положення абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Таким чином,право кредитодавцянараховувати передбаченідоговором процентиза кредитом припиняєтьсяпісля спливувизначеного договоромстроку кредитуваннячи уразі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.

В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання.

Зазначений правовийвисновок висловленийу постановіВеликої ПалатиВерховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12-ц (провадження № 14-10цс18).

За Додатком № 1 (з урахуванням змін за Додатковою угодою від 04 березня 2009 року) до кредитного Договору, ОСОБА_1 мав щомісячно сплачувати визначену Графіком платежів суму повернення кредитних грошей та проценти за користування кредитними грошима.(т. 1 а.с. 11-13)

Відповідно до наданому Банком розрахунку заборгованості та Виписці руху коштів за особовим рахунком ОСОБА_1 порушував Графік платежів за кредитним договором, 09 листопада 2010 року здійснив сплату 2500 доларів США, з яких: 2015.19 доларів США на погашення кредитної заборгованості та 484.81 долар США на погашення процентів. Після зазначеної дати здійснював платежі 06 червня 2013 року - 400 доларів США, 11 липня 2013 року - 400 доларів США, 14 серпня 2013 року - 246 доларів США, 28 серпня 2013 року - 200 доларів США, 10 жовтня 2013 року - 244 доларів США, 30 жовтня 2013 року - 300 доларів США із призначенням платежу - виконання грошових зобов'язань за кредитним договором № 77.1/АК-01164.08.2 від 27.06.2008 року. Такі платежі враховані Банком на погашення кредитної заборгованості.(т. 1 а.с. 49-83)

Банком враховано сплату ОСОБА_1 на повернення кредитних грошей 12604.06 доларів США за тілом кредиту, 9068.27 доларів США процентів за користування кредитними грошима та 22669.17 грн. нарахованої плати за кредитом.(т. 1 а.с. 49-83)

Інших доказів погашення заборгованості до суду не надано і судом таких не встановлено. Цих обставин представник ОСОБА_1 - адвокат ОСОБА_2 не заперечував про що свідчить протокол та звукозапис судового засідання.(т. 2 а.с. 95)

При цьому, погашення заборгованості ОСОБА_1 перед Банком здійснювалось відповідно до пунктів 3.1.1, 3.5 укладеного сторонами вищевказаного кредитного Договору шляхом зарахування сплачених грошей відповідно Графіку щомісячного повернення кредитних грошей та відповідно до черговості платежів за укладеним сторонами кредитним Договором.

Оскільки відповідачем ОСОБА_1 та його представником до суду не надано доказів, що здійснюючи вищевказані платежі боржником здійснювалось погашення певної поточної заборгованості, такі дії відповідача з огляду на положення ч. 1 ст. 264 ЦК України є підставою для висновку про визнання боржником простроченої заборгованості і, відповідно, переривання перебігу позовної давності.

З цих підстав колегія суддів відхилила доводи апелянта про необґрунтоване нарахування Банком заборгованості за тілом кредиту і процентами поза межами трирічного строку, що передував зверненню Банку до суду із зазначеним позовом та посилання апелента на застосування наслідків пропуску Банком позовної давності до щомісячних платежів.

Згідно із статтею 192 ЦК України законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом (частини перша і третя статті 533 ЦК України).

Статтею 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій Національного банку України. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральна ліцензія) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до пункту 2 статті 5 цього Декрету.

Отже, вирішуючи спірпростягненняборгузакредитнимдоговоромвіноземнійвалюті, суд повинен установити наявність в банку ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями, а встановивши вказані обставини, стягнути грошову суму в іноземній валюті.

Разом з тим, відповідно до частини другої статті 533 ЦК України, якщо в зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті в гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Вказаний висновок узгоджується із правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду України від 24 вересня 2014 року № 6-145цс14.

Сторони не заперечували надання Банком кредиту в іноземній валюті (доларах США), право Банку надавати валютні кредити підтверджується наданими до суду доказами (Банківською Ліцензією № 27 від 11 жовтня 2004 року, Дозволом № 27-4 від 22 вересня 2006 року, Додатком до Дозволу № 27-4 від 22 вересня 2006 року, Статутом Банку).(т. 1 а.с. 28-33, 84-87)

Враховуючи те, що позичальник умови кредитного договору щодо повернення кредиту не виконував, то правомірною є вимога кредитора про стягнення заборгованості за тілом кредиту і процентами в доларах США, що виникла внаслідок порушення грошового зобов'язання.

Врахувавши вищезазначене, колегія суддів відхилила відповідні доводи апелянта ОСОБА_1 та частково погодилась із розрахунком заборгованості, що виконаний Банком та нарахуванням позичальнику до сплати 27 395, 94 доларів США за тілом кредиту, 10 820.45 доларів США (10813.17 доларів США заборгованості за процентами за період до 26 червня 2015 року + 7.28 доларів США розрахованих процентів за один день - 27.06.2015 року) заборгованості за процентами станом на 27 червня 2015 року.

Нарахування Банком процентів передбачених кредитним Договором після 27 червня 2015 року колегія суддів визнала помилковим та таким, що суперечить вищенаведеним положенням законодавства.

Банком позичальнику ОСОБА_1 нараховані 9 916 649,36 грн. (3 491 654.15 грн. в межах річного строку) - пені за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом і 3 968 788,70 грн. (1 356 937.90 грн. в межах річного строку) - пені за несвоєчасне погашення процентів.

Відповідно до ч. 3 ст. 551 ЦК України, розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

ОСОБА_1 заперечував нарахування пені у вищезазначеному розмірі і заявив в суді першої інстанції про її зменшення.

Суд першої інстанції не звернув уваги на те, що розмір нарахованої Банком пені, у т.ч. в межах позовної давності, більш ніж у десять разів перевищує суму заборгованості по кредиту. При цьому, Банк не надав даних про понесені ним збитки у зв`язку з порушенням позичальником строків внесення платежів та не вказав, які були перешкоди звернення з позовними вимоги про стягнення заборгованості з часу припинення виконання відповідачем поточних зобов`язань. Крім того, суд врахував також розмір виконаних позичальником зобов`язань за договором.

Враховуючи вищезазначені вимоги законодавства і обставини справи, суд дійшов висновку про можливість зменшення пені за несвоєчасне погашення кредиту до 200 000 грн., а пені за несвоєчасне погашення відсотків до 50 000 грн.

Відповідно до вимог ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який - прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, у разі неповернення позичальником суми позики своєчасно його борг складатиме: суму позики з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення грошового зобов`язання; проценти за позикою, якщо інше не встановлено договором або законом, нараховані відповідно до договору позики або облікової ставки НБУ за весь строк користування позиченими коштами; три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір не встановлений договором або законом.

При цьому три проценти річних від простроченої суми та проценти за позикою підлягають сплаті до моменту фактичного повернення боргу.

За змістом ч. 2 ст. 625 ЦК України нарахування 3 % річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає захистом майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних затрат (збитків) кредитора та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору.

Проценти, передбачені ст. 625 ЦК України, за своєю природою є відшкодуванням кредитору понесених втрат за несвоєчасне повернення грошових коштів, а відтак відрізняються від процентів, які підлягають сплаті за правомірне користування грошовими коштами.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 19 жовтня 2016 року у справі № 6-2129цс16.

Не врахувавши зазначених положень законодавства, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні позову Банку щодо стягнення 3 % річних від простроченої суми сплати кредиту та відсотків за користування кредитом.

Тому рішення районного суду в цій частині підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позову Банку про стягнення із ОСОБА_1 50 923,81 грн. - 3 % річних від простроченої сплати кредиту та 20 379,23 грн. - 3 % річних від простроченої сплати відсотків по кредиту.

Позовні вимоги Банку про стягнення на його користь із Позичальника 72 450,46 грн. плати за обслуговування кредиту, 979 890,30 грн. пені за несвоєчасне погашення плати за обслуговування кредиту, 5 036,74 грн. 3 % річних від суми простроченої плати за обслуговування кредиту, 31 942,29 грн. інфляційних втрат від суми простроченої заборгованості за платою за обслуговування кредиту задоволенню не підлягають з наступних підстав.

Згідно з положенням абзацу третього частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції Закону чинній на час виникнення спірних правовідносин) кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.

Оскільки відповідно до умов кредитного договору від 27 червня 2008 року, що укладений між сторонами, Банк надав позичальнику кредит на споживчі цілі, особливості регулювання відносинсторін визначаютьсяЗаконом України «Про захист прав споживачів».

Згідно із цим Законом послуга - це діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб; споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції (пункти 17 і 23 статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів»).

Отже, послугою з надання споживчого кредиту є діяльність банку або іншої фінансової установи з передачі споживачу коштів на придбання продукції для його особистих потреб.

Як вбачається із змісту укладеного сторонами Договору (пункт 1.5.1) за обслуговування кредиту встановлюється плата у вигляді щомісячної плати (комісії) за управління кредитом у розмірі 0,3 % від суми виданого кредиту.

Встановлена кредитором у договорі щомісячна плата за обслуговування кредитором не є послугою зі споживчого кредитування у розумінні Закону «Про захист прав споживачів».

Таким чином, задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення простроченої плати за обслуговування кредиту в сумі 72 450,46 грн., суд першої інстанції не звернув уваги, що, встановивши в кредитному договорі сплату щомісячної плати (комісії) за обслуговування кредиту, кредитор не зазначив, які саме послуги за вказану плату надаються позичальнику. При цьому позивач нараховував, а відповідач сплачував плату за послуги, що супроводжують кредит, а саме за компенсацію сукупних послуг банку за рахунок позичальника, що є незаконним.

Такі умови споживчого кредиту є нікчемними і не потребують визнання недійсними.

Отже, заявлена до стягнення сума заборгованості в частині простроченої плати за обслуговування кредиту в розмірі 72 450,46 грн., а з цих підстав і похідні вимоги Банку про стягнення на його користь 979 890,30 грн. пені за несвоєчасне погашення плати за обслуговування кредиту, 5 036,74 грн. 3 % річних від суми простроченої плати за обслуговування кредиту, 31 942,29 грн. інфляційних втрат від суми простроченої заборгованості за платою за обслуговування кредиту є незаконними і задоволенню не підлягають.

Щодо вимог за зустрічним позовом.

Суд першої інстанції не звернув уваги на те, що відповідачем ОСОБА_1 був заявлений зустрічний позов про визнання недійсними положень пунктів 1.5.1, 3.6 кредитного Договору одночасно, як несправедливих, так і введення позичальника ОСОБА_1 в оману із одночасним посиланням на норми статей 18 та 19 Закону України &quС.;Про захист прав споживачів&q?ня; і не врахував, що вищевказані норми передбачають різні взаємовиключні підстави визнання угод недійсними.

Ухваливши в цій частині нове рішення суд апеляційної інстанції виходив з наступного.

Відповідно до частин першої, другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

За положеннями статей 626-628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

За положеннями статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції Закону, чинній на момент укладення оспорюваного кредитного договору), перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

В свою чергу за вимогами статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.

Відповідно до положень, закріплених у частині першій, пункті 7 частини третьої, частині шостій статті 19 Закону України &q?ас;Про захист прав споживачів&quтр;, забороняється здійснення нечесної підприємницької практики. Нечесна підприємницька практика включає в себе будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною.

Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

Згідно з абзацом другим частини першої статті 230 ЦК України обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Крім того, відповідно до статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність»відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 (в редакції Постанови, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин), банки немають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).

Відповідна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 12 вересня 2012 року N 6-80цс12 і від 16 листопада 2016 року у справі № 6-1746цс16.

Згідно з частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Статтею 257 ЦК України встановлено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа (кредитор) довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

У справі наявна письмова заява ПАТ «РОДОВІД БАНК» про застосування строку позовної давності до вимог, вказаних у зустрічній позовній заяві (т. 1 а.с. 117)

Оспорюваним ОСОБА_1 пунктом 1.5.1 кредитного Договору передбачено щомісячну плату (комісію) за обслуговування кредиту у розмірі 0,3 % від суми виданого кредиту.

Суд першої інстанції не звернув уваги на те, що у зазначеному пункті не зазначено, за які саме послуги цю комісію встановлено та фактично позичальник мав сплачувати за послуги, що супроводжували кредит, а така умова договору не відповідає вимогам справедливості та суперечить положенням абз. 3 ч. 4 ст. 11, ч. 1 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів».

Зважаючи на вищенаведені положення законодавства, така умова споживчого кредиту є нікчемною і не потребує визнання її недійсною. Тому, колегія суддів відмовила в задоволенні вимог ОСОБА_1 про визнання недійсним положення пункту 1.5.1 кредитного Договору, який в силу Закону є нікчемним.

Відповідно до положень оспорюваного пункту 3.6 кредитного Договору, сторони на власний розсуд погодили розмір пені за порушення строків повернення кредиту чи сплати процентів, та встановили, що позичальник зобов'язується сплачувати банку за кожен день прострочення пеню в розмірі 1,6 процента від суми простроченої заборгованості. Визначити на час укладення договору розмір пені неможливо, оскільки таке питання залежить від дій позичальника та його добросовісності у виконанні умов договору.

До суду не надано доказів, що під час пропонування продукції споживачу ОСОБА_1 не було надано або надано у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. А тому доводи апеляційної скарги ОСОБА_1, що розмір пені, встановлений договором є несправедливим, оскільки перевищує розмір кредиту не можна визнати обґрунтованими.

З урахуванням вищевказаних вимог законодавства та умов кредитного договору, колегія суддів дійшла висновку про те, що відсутні правові підстави, передбачені статтями 203, 215, 230 ЦК України та статтею 18 Закону України «Про захист прав споживачів», для визнання кредитного договору недійсним з тих підстав, що Банком перед укладенням кредитного договору позичальника було повідомлено та ознайомлено з усіма умовами договору, а також було надано позивачу інформацію щодо сукупної вартості кредиту, з урахуванням процентної ставки за ним, та її складових.

Тому в задоволенні цих зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 про визнання оспорюваних положень кредитного Договору недійсними, заявлених з підстав введення в оману позичальника слід відмовити за їх необґрунтованості і недоведеності.

Згідно з частиною третьою статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, що пов'язані з порушенням їх прав.

Відповідно до частини шостої статті 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

При цьому згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 3 серпня 2011 року № 845 «Про затвердження Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників» у разі прийняття рішення про стягнення коштів стягувач подає органові Казначейства в установлений зазначеним органом спосіб оригінал виконавчого документа.

На підставі ст. 141 ЦПК України з Державного бюджету України на користь ПАТ «РОДОВІД БАНК» слід стягнути, пропорційно до частини задоволених вимог (10.48 %) 382.94 грн. судового збору за розгляд справи районним судом та 421.23 грн. судового збору за розгляд справи апеляційним судом, сплата якого Банком підтверджується платіжними дорученнями. (т.1 а.с. 6, 157)

Інші доводи скарги цих висновків не спростовують тому колегія суддів їх відхилила.

Керуючись ст. 367, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст. 376, ст.ст. 381-384 ЦПК України, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «РОДОВІД БАНК» та апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Оболонського районного суду міста Києва від 20 жовтня 2016 року - скасувати, ухвалити нове.

Позов Публічного акціонерного товариства «РОДОВІД БАНК» (код ЄДРПОУ - 14349442) задовольнити частково і стягнути на його користь із ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_1) заборгованість за кредитним договором № 77.1/АК-01164.08.2 від 27 червня 2008 року, яка складається із:

- 27 395 (двадцять сім тисяч триста дев'яносто п'ять) доларів США 94 центів заборгованості за тілом кредиту;

- 10 820 (десять тисяч вісімсот двадцять) доларів США 45 центів заборгованості по процентам за користування кредитними грошима;

- 200 000 (двісті тисяч) грн. пені за несвоєчасне погашення тіла кредиту;

- 50 000 (п'ятдесят тисяч) грн. пені за несвоєчасне погашення відсотків;

- 50 923 (п'ятдесят тисяч дев'ятсот двадцять три) грн. 81 коп. 3 % річних від простроченої сплати кредиту;

- 20 379 (двадцять тисяч триста сімдесят дев'ять) грн. 23 коп. 3 % річних від простроченої сплати відсотків по кредиту.

В іншій частині позовних вимог Публічного акціонерного товариства «РОДОВІД БАНК» - відмовити.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «РОДОВІД БАНК» про визнання недійсними окремих пунктів кредитного договору - відмовити.

Стягнути з Державного бюджету України на користь Публічного акціонерного товариства «РОДОВІД БАНК» (код ЄДРПОУ - 14349442):

- 382 (триста вісімдесят дві) грн. 94 коп. судового збору за розгляд справи районним судом;

- 421 (чотириста двадцять одна) грн. 23 коп. судового збору за розгляд справи апеляційним судом.

Постанова набирає законної сили негайно з моменту прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Дата складання повного судового рішення - 11 січня 2019 року.

Судді Київського апеляційного суду: Б.Б.Левенець

В.М.Ратнікова

О.В.Борисова