КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________
Справа № 377/507/17
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/2563/2019
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

2 квітня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Київського апеляційного суду у складі:

судді-доповідача Рейнарт І.М.

суддів Кирилюк Г.М., Семенюк Т.А.

при секретарі Копійці В.Л.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Славутицького міського суду Київської області від 11 жовтня 2018 року (суддя Теремецька Н.Ф.) у цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

встановила:

у червні 2017р. позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором від 20 грудня 2010р. у розмірі 28 897грн 99коп. та судові витрати.

Мотивуючи позовні вимоги, позивач зазначав, що відповідно до укладеного договору без номеру від 20 грудня 2010р. відповідач отримала кредит у розмірі 5 700грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана нею заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою, затверджених наказом № СП-2010-256 від 6 березня 2010р., та тарифами банку складає між нею та банком договір, що підтверджується підписом у заяві.

Позивач стверджував, що виконав умови договору та надав відповідачу кредит в розмірі та на умовах, встановлених договором, однак, відповідач не надавала своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов договору, у зв'язку з чим виникла заборгованість, яка станом на 28 лютого 2017р. становить 28 897грн 99коп. та складається із заборгованості за кредитом у сумі 5 419грн 98коп., заборгованості по процентам за користування кредитом у сумі 21 075грн 72коп., заборгованості за пенею та комісією у сумі 550грн, та штрафів у сумі 500грн - фіксована частина, 1 352грн 29коп. - процентна складова.

Рішенням Славутицького міського суду Київської області від 11 жовтня 2018 року позов задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_2 на користь Акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 24 499грн 78коп., яка складається із заборгованості за кредитом у сумі 5 419грн 98коп., заборгованості за відсотками у сумі 17 436грн 95коп., судові штрафи: фіксована

частина 500грн, процентна складова 1 142грн 85коп. та 1 356грн 48коп. судового збору. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду в частині задоволення позовних вимог скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Відповідач посилається на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, оскільки рішенням Славутицького міського суду Київської області від 4 липня 2017 року з неї вже було стягнуто заборгованість по усім кредитним карткам за Генеральною угодою про реструктуризацію заборгованості від 26 листопада 2014р.

Крім того, відповідач зазначає, що позивачем не надано доказів відкриття їй рахунку та зарахування на нього кредитних коштів, нею не підписані умови та правила надання банківських послуг, витяг з тарифів обслуговування кредитних карток «універсальна», а тому кредитний договір не є укладеним.

Також відповідач вважає, що відсутні підстави для нарахування відсотків, комісії, пені та штрафів за кредитом, оскільки правила надання банківських послуг та умови кредитування, додані до позовної заяви, нею не підписані, а тому неможливо встановити чи саме з цими умовами та правилами вона була ознайомлена при подачі заяви про видачу кредитної карти.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач просить відхилити апеляційну скаргу та залишити рішення суду першої інстанції без змін, вважаючи, що суд ухвалив законне і обґрунтоване рішення.

Позивач, будучи належним чином повідомленим про день та час розгляду апеляційної скарги (с.с.151, 153 том 2), двічі у судове засідання свого представника не направив, тому відповідно до ст. 372 ЦПК України колегія суддів провела судовий розгляд у відсутність представника АТ КБ «ПриватБанк».

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_2, яка підтримала апеляційну скаргу, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що вона підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що 20 грудня 2010р. ОСОБА_2 звернулася до ПАТ КБ «Приватбанк» із анкетою-заявою про приєднання до Умов та Правил надання банківський послуг у ПриватБанк, відповідно до якої висловила бажання оформити на своє ім'я пенсійну картку та платіжну картку КРЕДИТКА «Універсальна» зі встановленням кредитного ліміту у розмірі 6 000грн, та погодилася з тим, що ця заява разом із пам'яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також тарифами становить між нею та банком договір про надання банківських послуг.

Згідно довідки про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», які підписані відповідачем 20 грудня 2010 року, встановлена базова процентна ставка за користування кредитними коштами у розмірі 3% в місяць із розрахунку 360 днів на рік, яка нараховується на залишок непростроченої заборгованості (с.с.122-123 т.1).

Наказами ПАТ КБ «Приватбанк» від 26 жовтня 2012 року № СП-2012-69938080, від 18 серпня 2014 року № СП-2014-6915682, від 18 лютого 2015 року № СП-2015-6552838 відсоткова ставка змінювалася: з 1 січня 2013 року на 2,5% на місяць, з 1 вересня 2014 року - 34,80% річних, з 1 квітня 2015 року - 43,20% річних.

З наданого позивачем розрахунку заборгованості вбачається, що станом на 28 лютого 2017р. у відповідача існує заборгованість за кредитним договором, яка складається із заборгованості за кредитом у сумі 5 419грн 98коп., заборгованості по процентам за користування кредитом у сумі 21 075грн 72коп., заборгованості за пенею та комісією у сумі 550грн, а також штрафів у сумі 1 852грн 29коп.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що між сторонами був укладений кредитний договір, відповідач отримувала платіжні картки, якими користувалася, однак у повному обсязі не вносила грошові кошти для погашення кредитної заборгованості, у зв'язку із чим виникла заборгованість, яка підлягає примусовому стягненню. При цьому, суд вважав, що позивачем не надано доказів погодження з позичальником збільшення розміру процентів за користування кредитом, тому проценти підлягають стягненню, виходячи із ставки 30% річних.

Суд відмовив у задоволенні позовних про стягнення пені та комісії, посилаючись на те, що одночасне стягнення пені, комісії та штрафів є подвійною відповідальністю. Рішення суду в цій частині не оскаржується, тому відповідно до ст. 367 ЦПК України не є предметом апеляційної перевірки.

Колегія суддів вважає, що такий висновок суду відповідає обставинам справи, наданим позивачем доказам та ґрунтується на нормах матеріального права.

Відповідно до частин першої та другої статті 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Договір приєднання може бути змінений або розірваний на вимогу сторони, яка приєдналася, якщо вона позбавляється прав, які звичайно мала, а також якщо договір виключає чи обмежує відповідальність другої сторони за порушення зобов'язання або містить інші умови, явно обтяжливі для сторони, яка приєдналася. Сторона, яка приєдналася, має довести, що вона, виходячи зі своїх інтересів, не прийняла б цих умов за наявності у неї можливості брати участь у визначенні умов договору.

Згідно ч. 4 ст. 203 ЦК України правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Частиною 1 статті 207 ЦК України, редакція якої діяла на момент укладення договору, передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв'язку.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Частиною 1 статті 1055 ЦК України встановлено, що кредитний договір укладається у письмовій формі.

Подавши заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг від 20 грудня 2010р., відповідач підтвердила, що ознайомлена з Умовами та Правилами надання банківських послуг, тарифами банку. Також відповідачем була підписана довідка про умови кредитування.

Вказані дії не суперечать положенням вищезазначених норм матеріального права.

Доводи апеляційної скарги про те, що позичальник не підписувала Умови та Правила надання банківських послуг та не погоджувала розмір кредитного ліміту, а також у справі відсутні підписані нею тарифи, колегія суддів вважає безпідставними, так як на с.с.122-123 т.1 міститься довідка про умови кредитування, яка містить підпис відповідача та дату 20 грудня 2010р., в якій визначений розмір процентів за користування кредитом, порядок погашення кредитної заборгованості та розмір штрафів при порушенні строків внесення платежів, а у анкеті-заяві зазначено, що позичальник визначає бажаний кредитний ліміт -

6000грн та ознайомлена з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також що вони розміщені на офіційному сайті ПриватБанку, і відповідач зобов'язалася регулярно ознайомлюватися з їх змінами на сайті банку .

Позивачем суду першої інстанції надані докази видачі відповідачу платіжних карток та виписки про рух коштів за платіжними картками, з яких вбачається, що відповідачу був наданий кредит, відповідач користувалася платіжними картками та грошовими коштами, а також сплачувала кредитну заборгованість.

Статтею 204 ЦК України визначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Враховуючи викладені обставини та норми матеріального права, суд першої інстанції прийшов до правомірного висновку, що між сторонами 20 грудня 2010 року був укладений кредитний договір, який виконувався сторонами.

Відповідно до статей 525, 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та закону.

Згідно п.2.1.1.5.5. Умов та Правил надання банківських послуг відповідач зобов'язалася погашати заборгованість по кредиту, процентам за користування кредитом, а також сплачувати комісії на умовах, передбачених договором.

Підписавши довідку про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», відповідач погодилась щомісячно до 25 числа сплачувати 7% від заборгованості, але не менше 50грн, сплачувати проценти за користування кредитом у розмірі 3% щомісячно та комісії за зняття готівки.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивачем не було надано доказів відкриття на її ім'я карткового рахунку, отримання грошових коштів, спростовуються матеріалами справи та наданими позивачем доказами, у тому числі і фотокартками із зображенням відповідача із кредитними картками, отриманими 20 грудня 2010 року, 11 січня 2013р., 1 березня 2013 року та 6 червня 2013р., а також виписками із рахунку, з яких вбачається користування відповідачем картками при розрахунках за покупки та внесення платежів на погашення заборгованості, а останній платіж на погашення кредитної заборгованості внесла у сумі 100грн 29 квітня 2017р.

Позивачем у підтвердження розміру заборгованості наданий відповідний розрахунок, а також виписки із рахунку.

Посилання у апеляційній скарзі на те, що суд не звернув увагу на те, що розрахунок заборгованості та виписки про рух коштів, які були надані позивачем, свідчать про наявність між сторонами договору, який був укладений у січні 2013р., належними доказами не підтверджені та спростовуються наданими позивачем суду першої інстанції документами про перевипуск у січні 2013 року платіжних карток за договором, укладеним з відповідачем 20 грудня 2010 року, рух коштів за якими розпочався 1 березня 2013 року.

Відповідно до п. 2.1.1.5.5 Умов та правил надання банківських послуг, - позичальник зобов'язується погашати заборгованість за кредитом, відсотками за його використання, за перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених цим Договором.

Пунктом 1.1.3.2.3 Умов та правил надання банківських послуг, які затверджені наказом від 6 березня 2010р, передбачено право банку проводити зміни тарифів, а також інших умов обслуговування рахунків. При цьому банк, за виключенням випадків зміни розмірів наданого кредиту (кредитного ліміту) зобов'язаний не менш, ніж за 7 днів до введення змін проінформувати клієнта, зокрема у виписці по картрахунку згідно з пунктом 1.1.3.1.9. цього договору. Якщо протягом семи днів банк не отримав повідомлення від клієнта про незгоду з умовами, то рахується, що клієнт прийняв нові умови. Право зміни розміру наданого на платіжну картку кредиту (кредитного ліміту) банк залишає за собою в

односторонньому порядку за власним рішенням і без попереднього повідомлення клієнта.

Відповідно до п. 1.1.2.3 до обов'язків позичальника відноситься отримання виписки про стан картрахунків та про здійснені операції по картрахункам.

Власник карти зобов'язаний слідкувати за витратами коштів в межах платіжного ліміту з метою запобігання виникнення овердрафту, що передбачено п. 1.1.2.7 умов та правил надання банківських послуг.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 614 ЦК України особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов'язання.

Отже, вина відповідача у зобов'язальних правовідносинах презюмується, якщо він не доведе відсутності своєї вини, тобто не доведе належними та допустимими доказами погашення кредитної заборгованості або не доведе іншого розміру заборгованості.

Однак, ні суду першої інстанції, ні апеляційному суду відповідачем не були надані жодні докази погашення заборгованості за кредитним договором або на спростування доводів позивача, не наведено альтернативного наданому позивачем розрахунку заборгованості.

Судом встановлено, що відповідач неналежним чином виконувала умови договору, допустила заборгованість, розмір якої підтверджений розрахунком, наданим позивачем, а відтак суд прийшов до правомірного висновку про стягнення з відповідача наявної заборгованості.

Доводи відповідача про те, що рішенням Славутицького міського суду Київської області від 4 липня 2017 року у справі № 377/105/17 з неї вже було стягнуто заборгованість по усім кредитним карткам за Генеральною угодою про реструктуризацію заборгованості від 26 листопада 2014р., були розглянуті судом першої інстанції та їм надана обґрунтована оцінка, з якою погоджується і апеляційний суд.

Відповідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди.

Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Одним із видів порушення зобов'язання є прострочення - невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк.

Пунктом 1.1.5.20. Умов та Правил надання банківських послуг передбачено, що при порушенні клієнтом строків платежів по любому із грошових зобов'язань, які передбачені договором, більше ніж на 30 днів, клієнт зобов'язання сплатити банку штраф у розмірі 500грн. та 5% від суми заборгованості по кредитному ліміту з врахуванням нарахованих та прострочених процентів і комісій.

Аналогічні умови зазначені у довідці про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», яка підписана відповідачем.

Оскільки у судовому засіданні було встановлено, що відповідач допустила заборгованість по погашенню кредиту, сплаті процентів більше, ніж на 30 днів, банк має правові підстави для вимог про стягнення з відповідача передбаченого умовами договору штрафу.

Посилання відповідача у апеляційній скарзі на те, що суд безпідставно стягнув з неї пеню та комісію, є необґрунтованими, так як суд відмовив позивачу у стягненні пені та комісії.

Разом з цим, доводи апеляційної скарги про те, що суд стягнув проценти та штраф без врахування тієї обставини, що строк дії картки 5211 5373 4082 3363 від 6 червня 2013 року закінчився останнім днем грудня 2016 року, а відтак закінчився і строк дії кредитного договору, є правомірними.

Велика Палата Верховного Суду вважає, що відповідно до частини першої статті 1048 та частини першої статті 1054 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання (постанова від 28 березня 2018 року справа № 444/9519/12)

Відповідно до пункту 2.1.1.2.11. Умов та Правил надання банківських послуг (користування платіжною карткою) картка діє до останнього дня місяця, який указано на лицевій стороні картки.

Пунктом 2.1.1.12.4. Умов та Правил строки та порядок погашення по кредиту (кредитний ліміт) по кредитним катам з встановленим мінімальним платежем, а також овердрафта, який виникає по таким картам, наведений у пам'ятці клієнта/довідці про умови кредитування, яка є невід'ємною частиною договору, а також визначається даним пунктом. Платіж включає плату за користування кредитом, передбачену тарифами, та части заборгованості за кредитом.

З наданої позивачем довідки встановлено, що остання кредитна картка № НОМЕР_1 за договором б/н від 20 грудня 2010р. відповідачу була видана з терміном дії до 12/16, тому нарахування банком процентів після 31 грудня 2016р. є неправомірним.

Таким чином, з відповідача підлягають стягненню проценти за користування кредитом до 31 грудня 2016 року, які згідно розрахунку позивача, складають 16035,09грн.

Враховуючи зменшення розміру процентів, підлягає зменшенню і розмір процентної складової штрафу до 1072,75грн.

Доводи апеляційної скарги про невідповідність кредитного договору положенням Закону України «Про захист прав споживачів», не можуть бути підставою для відмови у задоволенні позовних вимог, оскільки відповідачем не заявлялися вимоги про визнання договору недійсним з вказаних підстав.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Колегія суддів вважає, що судом повно з'ясовані обставини справи, оцінені надані докази, правильно застосовані норми матеріального права, крім застосування норм матеріального права в частині визначення строку дії договору, тому рішення суду підлягає зміні в цій частині.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 381-383 ЦПК України, колегія суддів

постановила:

апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Славутицького міського суду Київської області від 11 жовтня 2018 року змінити в частині стягнення процентів та штрафу (процентна складова), зменшивши їх розмір з 17 436грн 95коп. до 16 035грн 09коп. та з 1 142грн 85коп. до 1 072грн 75коп., та визначивши загальний розмір заборгованості у сумі 23 027грн 82коп.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, оскарженню у касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови складено 5 квітня 2019 року.

Суддя-доповідач І.М. Рейнарт

Судді Г.М. Кирилюк

Т.А. Семенюк