ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.03.2019 року м. Одеса

Єдиний унікальний номер справи № 2/1522/10864/11

Апеляційне провадження № 22-ц/813/3111/19

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого- Колеснікова Г.Я.(суддя-доповідач),

суддів- Вадовської Л.М., Ващенко Л.Г.,

за участю секретаря - Маслова Р.Ю.,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Одеської міської ради на заочне рішення Приморського районного суду м.Одеси від 16 січня 2013 року у складі судді Свяченої Ю.Б.,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2011 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання добросовісним набувачем на нежиле приміщення та визнання права власності.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що 09 листопада 2007 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладено договір міни, відповідно до якого ОСОБА_3 поміняв належне йому нежиле приміщення за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 25,0кв.м на належний ОСОБА_2 гараж, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2, загальною площею 24,9 кв.м.

Вказаний договір не виконується відповідачем шляхом чинення перешкоди у користуванні належним позивачу майном, а саме нежилим приміщенням, тому позивачка просила суд:

- визнати добросовісним набувачем нежилого приміщення за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 25кв.м.;

- визнати право власності за ОСОБА_2 на нежиле приміщення за вищевказаною адресою( а.с.3-4).

Крім того, Одеська міська радазвернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 ОСОБА_3, за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору ДП «Тест», Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю в Одеській області про визнання договору міни недійсним.

У судовому засіданні представник позивача заявив клопотання про залишення позову Одеської міської ради без розглядуу зв'язку із повторною неявкою представника позивача у судове засідання.

Інші учасники процесу у судове засідання не з'явилися, про час, дату, місце судового засідання були повідомлені належним чином.

Ухвалою Приморського районного суду м.Одеси від 16 січня 2013 року позов Одеської міської ради залишено без розгляду (а.с 74-75 ).

Заочним рішенням Приморського районного суду м.Одеси від 16 січня 2013 рокупозов ОСОБА_2 задоволено частково.

Суд визнав право власності за ОСОБА_2 на нежиле приміщення за адресою : АДРЕСА_1, загальною площею 25 кв.м.

В іншій частині позову відмовлено (а.с.77-82).

В апеляційній скарзі Одеська міська рада просить заочне рішення суду скасувати, постановити нове рішення про відмову у позові.

Неправильність рішення суду мотивована порушенням норм матеріального та процесуального права.

Апелянт посилався на те, що в матеріалах справи є ухвала суду від 12 травня 2012 року (а.с. 35) про об'єднання матеріалів справи №1522/7284/11 за позовною заявою Одеської міської ради, проте у даній справі відсутня позовна заява та матеріалі, які були додані до неї, є лише довіреність представника. Ухвала суду від 16 січня 2013 року про залишення їх позову без розгляду не відповідає вимогами закону. Вони не були сповіщені належним чином про розгляд справи, не отримували ухвалу про залишення їх позову без розгляду та копію заочного рішення від 16 січня 2013 року.

Крім того, апелянт зазначив, що:

- 18 листопада 2014 року рішенням Приморського районного суду м. Одеси зобов'язано ОСОБА_3 власними силами та за рахунок власних коштів привести до попереднього стану земельну ділянку шляхом знесення самочинно збудованої прибудови до нежитлового приміщення АДРЕСА_3;

- зустрічний позов ОСОБА_4 про визнання добросовісним набувачем на нежиле приміщення та визнання права власності залишено без задоволення;

- 07 грудня 2015 року рішенням апеляційного суду Одеської області рішення Приморського районного суду м. Одеси від 18 листопада 2014 року в частині відмови в позові про визнання договору міни недійсним скасовано;

- визнано недійсним договір міни нежитлових приміщень гаражів від 09 листопада 2007 року, укладений між ОСОБА_3 і ОСОБА_4;

- 01 березня 2017 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційна скарга ОСОБА_3 відхилена, вказані судові рішення залишено без змін;

- суд залишив позов Одеської міської ради без розгляду, однак повинен був залучити Одеську міську раду до справи в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, оскільки це впливає на права та обов'язки міськради, як власника земельної ділянки, на якій розташоване спірне самочинне майно;

- спірне нерухоме майно, на яке суд визнав право власності за ОСОБА_4 на підставі рішення суду від 16 січня 2013 року, розташоване на земельній ділянці, що знаходиться у власності територіальної громади м. Одеси (комунальній власності), а тому суттєво обмежуються права власника земельної ділянки щодо користування та розпорядження нею (а.с.89-97).

Відзиви на апеляційну скаргу від інших учасників справи не надійшов.

Заслухавши суддю-доповідача, представників апелянта та третьої особи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_4 є власником нежитлового приміщення за адресою : АДРЕСА_1, загальною площею 25,0кв.м. на підставі договору міни від 09 листопада 2007 року, але ОСОБА_3 з часу укладання договору міни чинить їй перешкоди у користуванні нежилим приміщенням, яке на законних підставах її належить, а тому відповідно до вимог ст.ст.328,392,334,388 ЦК України право позивачки підлягає судовому захисту.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду з наступних підстав.

Право власності є непорушним. Згідно зі ст. 321 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

За змістом ч.5 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судовими рішеннями, 17 лютого 2005 року ОСОБА_3 уклав з ОСОБА_5 договір купівлі-продажу нежитлового приміщення, площею 25,0 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 04 травня 2007 року по справі № 2- 5665/07 визнано дійсним договір купівлі-продажу від 17 лютого 2005 року нежилого приміщення, загальною площею 25 кв.м., в будинку АДРЕСА_1, укладеного між ОСОБА_5 та ОСОБА_3

Визнано за ОСОБА_3 право власності на вищевказане нежиле приміщення.

До складу нежитлового приміщення, право власності на яке було визнано за ОСОБА_3 увійшов самочинно переобладнаний добудований гараж.

Зазначене приміщення було добудовано за рахунок землі, що не надавались ОСОБА_3 для будівництва гаражу.

Таким чином, ОСОБА_3 провів реконструкцію нежитлового приміщення, збільшив площу приміщення та порушив права Одеської міської ради, як власника земельної ділянки.

Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 06 вересня 2011 року рішення Приморського районного суду м. Одеси від 04 травня 2007 року скасовано. В позові ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про визнання дійсним договору купівлі-продажу та визнання права власності відмовлено.

19 листопада 2007 року ОСОБА_3 уклав з ОСОБА_6, договір міни нежитлового приміщення загальною площею 25 кв.м., що розташоване в будинку АДРЕСА_1 на нежитлове приміщення № 8 за тією ж адресою, загальною площею 24,9 кв.м.(а.с.5-7).

Так, 18 листопада 2014 року рішенням Приморського районного суду м. Одеси позов Одеської міської ради про визнання договору міни недійсним, звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки шляхом знесення самочинного збудованого об'єкта задоволено частково та зобов'язано ОСОБА_3 власними силами та за рахунок власних коштів привести до попереднього стану земельну ділянку шляхом знесення самочинно збудованої прибудови до нежитлового приміщення АДРЕСА_3.

Знов поданий зустрічний позов ОСОБА_4 про визнання добросовісним набувачем на нежиле приміщення та визнання права власності залишено без задоволення.

07 грудня 2015 року рішенням апеляційного суду Одеської області рішення Приморського районного суду м. Одеси від 18 листопада 2014 року в частині відмови в позовних вимогах Одеської міської ради до ОСОБА_3, ОСОБА_2 про визнання договору міни недійсним скасовано.

Визнано недійсним договір міни нежитлових приміщень гаражів від 09 листопада 2007 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4

В іншій частині рішення залишено без змін.

01 березня 2017 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу ОСОБА_3 відхилено, рішення Приморського районного суду м. Одеси від 18 листопада 2014 року у не скасованій апеляційним судом частині та рішення апеляційного суду Одеської області від 07 грудня 2015 року залишено без змін ( а.с.102-109).

Згідно ст. 83 ЗК України, у комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земель приватної і державної власності, а також земельні ділянки за їх межами, на яких розташовані об'єкти комунальної власності.

У ст. 116 ЗК України зазначено, що рішення про передачу земельної ділянки, що входить до складу державної (комунальної) власності в користування, є виключним правом органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.

Між тим, земельна ділянка, на якій знаходяться самочинно реконструйоване нежиле приміщення загальною площею 25,0 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 ОСОБА_3 у користування чи у власність Одеською міською радою не надавалось.

Відповідачем не надано до суду доказів про те, що йому надано дозвіл органами місцевого самоврядування на будівництво нежитлового приміщення та на отримання земельну ділянку в користування або власність щодо вказаного приміщення.

Одеська міська рада, як власник земельної ділянки, відповідно до ст. 319 ЦК України володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, повинно враховуватися, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів.

При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (ст.328 ЦК України).

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 07 грудня 2015 року встановлено, що ОСОБА_3 здійснив реконструкцію спірного нежитлового приміщення за адресою: АДРЕСА_1, без відповідної проектно-дозвільної документації. Спірне нежитлове приміщення є самочинно збудованим на земельній ділянці, яка належить до земель комунальної власності територіальної громади м. Одеси, в особі Одеської міської ради, яка йому на право забудови не виділялась.

Таким чином, встановлено, що ОСОБА_3 не мав права укладати договір міни нежитлового приміщення 09 листопада 2007 року з ОСОБА_4 на підставі судового рішення від 04 травня 2007 року (справа №2-5665/2007), оскільки ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 06 вересня 2011 року рішення Приморського районного суду м. Одеси від 04 травня 2007 року було скасовано, яким визнано за ним право власності на це майно. В позові ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про визнання дійсним договору купівлі-продажу та визнання права власності на нежиле приміщення відмовлено.

Таким чином, судове рішення, на підставі якого він набув право власності на нежиле приміщення в подальшому було скасоване. Набуття ОСОБА_3 права власності, у розумінні ст.328 ЦК України на це майно було незаконним, а відтак він не мав право здійснювати подальше його відчуження ОСОБА_4

Однак, вже 14 вересня 2011 року ОСОБА_7 завернулась до суду з позов до ОСОБА_3 про визнання права власності на нього (а.с. 3-4) та при розгляді справи сторони не повідомили суд про рішення апеляційним судом від 06 вересня 2011 року по справі № 2-5665/2007.

Крім того, рішенням апеляційного суду Одеської області від 07 грудня 2015 року встановлено, що ОСОБА_3 не набув право власності в порядку визначеним законом на спірне майно, безпідставно ним розпорядився та уклав договір міну самочинної будівлі з ОСОБА_6, а тому такий правочин є недійсним з підстав ст.ст.203 ч.1, 215 ЦК України.

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що, вирішуючи спір, суд першої інстанції не в повному обсязі встановив права і обов'язки сторін, що брали участь у справі та обставини справи, не залучив Одеську міську раду до участі у справі, права, якої, як власника земельної ділянки на якій розташовано нерухоме майно було порушено, що призвело до помилкового ухвалення судового рішення про задоволення вимог позивача в частині визнання права власності на нежитлове приміщення, а тому в позові позивача слід відмовити.

В іншій частині рішення суду не оскаржується, а тому залишається без змін.

Згідно ст.141 ЦПК України з позивача на користь Одеської міської радинеобхідно стягнути судовий збір у розмірі 1938,20 грн., сплачений неюпри поданні апеляційної скарги ( а.с.88).

Керуючись ст.ст.368,374,376,381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Одеської міської ради задовольнити.

Заочне рішення Приморського районного суду м.Одеси від 16 січня 2013 року скасувати.

У позові ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання добросовісним набувачем на нежиле приміщення, визнання права власності відмовити.

Стягнути ОСОБА_2 на користь Одеської міської ради судові витрати за подачу апеляційної скарги в сумі 1938( одна тисяча дев'ятсот тридцять вісім) грн.20 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанова може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлено 25 березня 2019 року.

Головуючий /підпис/

Судді : /підписи/

З оригіналом згідно,

Суддя Одеського апеляційного суду Г.Я. Колесніков