КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 січня 2019 року

м. Київ

справа № 754/19912/14-ц

провадження № 22-ц/824/1046/2019

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Кравець В.А. (суддя-доповідач)

суддів - Мазурик О.Ф., Махлай Л.Д.

за участю секретаря судового засідання - Булах А.А.

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «Банк Альянс»

відповідач - ОСОБА_1

третя особа - Товариство з обмеженою відповідальністю «Консоль Плюс»

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1

на ухвалу Деснянського районного суду м. Києва від 09 листопада 2018 року у складі судді Зотько Т.А.

у справі за заявою ОСОБА_1 про визнання виконавчого листа, виданого 19 січня 2016 року, таким, що не підлягає виконанню у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Банк Альянс» до ОСОБА_1, третя особа: Товариство з обмеженою відповідальністю «Консоль плюс» про стягнення заборгованості за кредитним договором та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Банк Альянс», третя особа: Товариство з обмеженою відповідальністю «Консоль плюс» про припинення договору поруки, -

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2014 року заступник голови правління ПАТ«Банк Альянс» Баранов С.В. звернувся до суду з позовною заявою простягнення заборгованості та задоволення вимог кредитора.

У березні 2015 року ОСОБА_1 подала зустрічну позовну заяву про припинення договору поруки.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 10 червня 2015 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Банк Альянс» заборгованість за кредитним договором №028-04/ЮК від 04 листопада 2004 року у сумі 24 508 669,03 грн. та витрати по сплаті судового збору у розмірі 3 654,00 грн. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 відмовлено.

На підставі вищевказаного рішення 19 січня 2016 року Деснянським районним судом м. Києва було видано виконавчий лист.

У серпні 2018 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3 подала до суду заяву про визнання виконавчого листа Деснянського районного суду м. Києва від 19 січня 2016 року №754/19912/14 таким, що не підлягає виконанню.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що 27 липня 2016 року ПАТ «Банк Альянс» відступило ТОВ «Фінансова компанія-ФС» право вимоги грошових зобов'язань за кредитним договором №028-04/ЮК від 04 листопада 2004 року та право вимоги за договорами забезпечення, оцінивши вартість договору про відступлення права вимоги у розмірі 1 647 873,00 грн. Того ж дня між ТОВ «Фінансова компанія-ФС» та ТОВ «Схід Фінанс» було укладено договір про відступлення права вимоги вказаних грошових зобов'язань та прав вимоги за договором забезпечення за ціною 1 648 073,00 грн. Вказувала, що визначення ціни договорів відступлення права вимоги здійснювалося на підставі Звіту про оцінку майнових прав/прав вимоги, що належать ПАТ «Банк Альянс» за кредитним договором №028-04/ЮК від 04 листопада 2004 року до ТОВ «Консоль плюс».

У подальшому 20 вересня 2016 року головним державним виконавцем ВПВР Департаменту ДВС МЮУ Нещадимом І.В. було відкрито виконавче провадження №52274904 з примусового виконання зазначеного вище виконавчого листа.

Зазначала, що станом на момент передачі ПАТ «Банк Альянс» свого права вимоги за кредитним договором №028-04/ЮК від 04 листопада 2004 року, відбулося фактичне прощення частини заборгованості по даному боргу, яке полягає у визначенні ціни укладеного між ПАТ «Банк Альянс» та ТОВ «Фінансова компанія-ФС» договору про відступлення прав вимоги, то відповідно виконавчий лист №754/19912/14 має бути визнаний судом таким, що не підлягає виконанню.

УхвалоюДеснянського районного суду м. Києва від 09 листопада 2018 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, відмовлено.

Не погоджуючись з указаною ухвалою, 22 листопада 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржувану ухвалу та визнати виконавчий лист таким, що не підлягає виконанню. Вважає, що суд при ухваленні рішення порушив норми процесуального права та невірно застосував норми матеріального права, висновки суду не відповідають обставинам справи.

Апеляційну скаргу мотивує тим, що 27 липня 2016 року під час укладення договорів про відступлення права вимоги грошових зобов'язань за кредитним договором та прав вимог за договором забезпечення між ПАТ «Банк Альянс», ТОВ «Фінансова компанія-ФС» та ТОВ «Схід Фінанс» відбулося прощення частини боргу за кредитним договором №028-04/ЮК від 04 листопада 2004 року, де ціна договору була визначена у розмірі 1 647 873,00 грн. Проте, при постановленні ухвали суд першої інстанції дану обставину вважав недостатнім проявом згоди кредитора на прощення боргу. Також зазначає, що суд не надав правової оцінки вказаній заявником обставині, що у 2016-2017 роках відбулося примусове стягнення заборгованості з інших поручителів за кредитним договором №028-04/ЮК від 04 листопада 2004 року на загальну суму 6 917 249,93 грн.

ОСОБА_1 та її представники апеляційну скаргу підтримали та просили задовольнити її з вищевказаних підстав.

Інші учасники справи у судове засідання не з'явилися, своїх представників не направили, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися відповідно до вимог чинного законодавства, клопотання про відкладення розгляду справи до апеляційного суду не надходили.

Згідно частини другої статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, а тому колегією суддів вирішено розглядати справу за відсутності осіб, що не з'явилися.

Заслухавши доповідь судді-доповідача Кравець В.А., обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленої ухвали, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні заяви, місцевий суд виходив з того, що звільнення від боргу можливе лише за згодою кредитора, а доказів на підтвердження факту прощення або відсутності обов'язку боржника по сплаті стягнутої судом суми заборгованості суду не надано.

Висновок суду відповідає обставинам справи та ґрунтується на законі.

Частиною 1 статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом установлено, що рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 10 червня 2015 року, ухваленого за результатами розгляду цивільної справи №754/19912/14-ц, було частково задоволено позовні вимоги ПАТ «Банк Альянс» до ОСОБА_1, третя особа: ТОВ «Консоль Плюс» про стягнення заборгованості за кредитним договором та відповідно стягнуто з останньої на користь позивача борг за кредитним договором №028-04/ЮК від 04.11.2004, з відповідними змінами до нього в сумі 24 508 669,03 грн., а також витрати по сплаті судового збору в розмірі 3 654 грн. У задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 до ПАТ «Банк Альянс», третя особа: ТОВ «Консоль Плюс» про припинення договору поруки - відмовлено.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 17 листопада 2015 року вищевказане рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 жовтня 2017 року рішення Деснянського районного суду м. Києва від 10 червня 2015 року та ухвала Апеляційного суду м. Києва від 17 листопада 2015 року залишені без змін.

З матеріалів справи убачається, що 19 січня 2016 року судом видано виконавчий лист на примусове виконання рішення Деснянського районного суду м. Києва від 10 червня 2015 року.

Постановою головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України від 20 вересня 2016 року відкрито виконавче провадження №52274904 з примусового виконання виданого судом виконавчого листа №754/19912/14.

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 10 листопада 2016 року змінено стягувача ПАТ «Банк Альянс» на ТОВ «Схід Фінанс» за виконавчим листом №754/19912/14-ц, виданим Деснянським районним судом м. Києва 19 січня 2016 року.

ОСОБА_1 в обґрунтування поданої заяви про визнання виконавчого листа №754/19912/14 таким, що не підлягає виконанню, посилалася на той факт, що при укладенні між ПАТ «Банк Альянс» та ТОВ «Фінансова компанія-ФС» договору №3 про відступлення права вимоги за кредитним договором №028-04/ЮК від 04.11.2004, первісний кредитор визначив ціну укладеного договору в розмірі 1 647 873 грн. та того ж дня між ТОВ «Фінансова компанія-ФС» та ТОВ «Схід Фінанс» було укладено договір №3/2016 про відступлення цього самого права вимоги, визначивши ціну договору в тому самому розмірі. Таким чином, заявник уважає, що визначивши ціну договору на відступлення права вимоги за кредитним договором, за яким з неї судом було стягнуто заборгованість та триває виконавче провадження, первісний кредитор ПАТ «Банк Альянс» фактично частково простив заборгованість по зазначеному кредитному договору, залишивши за нею залишок в сумі 1 647 873 грн.

Аналогічні доводи викладені і в апеляційній скарзі, поданій ОСОБА_1 Окрім того, апелянт посилалася на те, що факт зменшеного розміру заборгованості в сумі 1 647 873 грн. за кредитним договором №028-04/ЮК від 04.11.2004 було встановлено рішенням Оболонського районного суду м. Києва, ухваленим за результатами розгляду справи №756/11960/15-ц.

Так, з наданої суду копії рішення Оболонського районного суду м. Києва вбачається, що 11 вересня 2017 року судом були задоволені позовні вимоги ОСОБА_6 до ПАТ «Банк Альянс», ТОВ «Схід Фінанс», треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Михайлова Н.О., Міністерство юстиції, України Відділ примусового виконання рішень департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню та закриття виконавчого провадження у справі № 756/11960/15-ц.

Предметом розгляду вказаних позовних вимог був виконавчий напис нотаріуса, вчинений на звернення стягнення на нерухоме майно іпотекодавця та поручителя ОСОБА_6 за кредитним договором №028-04/ЮК від 04.11.2004.

Даним судовим рішенням було встановлено факт відсутності безспірного розміру заборгованості за вказаним кредитним договором, що був визначений у виконавчому написі нотаріуса, у зв'язку із чим судом його було визнано таким, що не підлягає виконанню.

Зі змісту описової та мотивувальної частини вказаного рішення вбачається, що судом було встановлено те, що розмір заборгованості в сумі 16 056 597,62 грн. не відповідає фактичному розміру заборгованості за Кредитним договором ТОВ «Консоль Плюс» станом на 27 червня 2016 року в розмірі ціни переуступки права вимоги в сумі 1 647 873 грн. При цьому, судом було зазначено, що позовних вимог щодо визначення розміру заборгованості сторонами не заявлялися, а отже, суд не мав права вирішувати це питання в даному провадженні.

Разом з тим, за результатами перегляду зазначеного вище рішення суду першої інстанції колегія суддів Апеляційного суду м. Києва в своїй ухвалі від 23 листопада 2017 року звернула увагу на те, що зазначення в рішенні Оболонського районного суду м. Києва про те, що розмір заборгованості в сумі 16 056 597,62 грн. не відповідає фактичному розміру заборгованості станом на 27 червня 2016 року в розмірі ціни переуступки права вимоги в сумі 1 647 873 грн. не впливає на загальний висновок щодо обґрунтованості заявленого позову.

Виходячи з аналізу вказаних рішень, колегія уважає, що суд першої інстанції вірно зазначив, що твердження заявника про встановлений судовим рішенням факт зменшеного розміру заборгованості за кредитним договором №028-04/ЮК від 04 листопада 2004 року, не може бути прийнято судом в якості доказу, оскільки висновки, викладені в зазначених рішеннях, ухвалених в іншій справі з інших правовідносин, не спростовують розміру стягненої рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 10 червня 2015 року з ОСОБА_1 суми боргу.

Окрім того, з наданих суду копій договорів №3 та №3/2016 Про відступлення права вимоги грошових зобов'язань за Кредитним договором та прав вимоги за Договорами забезпечення від 27 листопада 2016 року, що були укладені між ТОВ «Фінансова компанія-ФС» та ПАТ «Банк Альянс», а також між ТОВ «Фінансова компанія-ФС» та ТОВ «Схід Фінанс» убачається, що первісний кредитор відступив новому кредитору право грошової вимоги до боржника ТОВ «Консоль Плюс» за кредитним договором №028-04/ЮК від 04.11.2014 та майнових поручителів/поручителів за договорами забезпечення/поруки, по сплаті заборгованості за зазначеним кредитним договором, строк платежу за якими настав, та які забезпечені іпотекою, заставою, порукою та іншими видами забезпечення, а також інші права вимоги за кредитним договором і договорами забезпечення, що належать первісному кредитору.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Сторонами у зобов'язанні є боржник і кредитор (частина 1 статті 510 ЦК України).

Законодавством також передбачені порядок та підстави заміни сторони (боржника чи кредитора) у зобов'язанні.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 512 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Відступлення права вимоги за суттю означає договірну передачу зобов'язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором.

Відступлення права вимоги - це одна з підстав заміни кредитора в зобов'язанні. Це операція (правочин), на підставі якої старий кредитор передає свої права новому кредитору, а новий кредитор приймає ці права і зобов'язується або не зобов'язується їх оплатити. Договір відступлення права вимоги також у практиці ділового обороту називається «договір цесії», а його суб'єкти - відповідно «цедент» (старий кредитор) і «цесіонарій» (новий кредитор).

Договір відступлення права вимоги може бути відшкодувальним, якщо в ньому передбачено обов'язок нового кредитора надати старому кредитору якесь майнове надання замість отриманого права вимоги. У такому разі на відносини цесії поширюються положення про договір купівлі-продажу (ст. 656 ЦКУ).

Якщо договір відступлення права вимоги є безоплатним, тобто право за зобов'язанням переходить до нового кредитора без якогось зустрічного надання, такі відносини регулюються нормами, що стосуються дарування (ст. 717 ЦКУ).

По суті, відступлення права вимоги є операцією, яка тільки передає право вимоги від первинного кредитора до нового кредитора.

Отже, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (частина перша статті 514 ЦК України) (Аналогічна правова позиція зазначена у постанові Верховного Суду від 22 листопада 2018 року у справі № 501/1930/16-ц).

Так, пунктом 1.1.5 Договору № 3 Про відступлення права вимоги від 27 липня 2016 року визначено, що ціна договору - це певна сума грошових коштів, що передається новим кредитором первісному кредитору, як оплата за відступлення первісним кредитором та відповідно набуття новим кредитором права вимоги за цим договором, розмір якої визначається сторонами в порядку на умовах, передбачених цим договором.

Пунктом 4.1 Договору № 3 встановлено, що ціна договору становить 1 647 873,00 грн.

Згідно пункту 1.1.4 цього Договору право вимоги - право грошової вимоги первісного кредитора до боржника за кредитним договором та майнових поручителів/поручителів за договорами забезпечення/поруки, по сплаті заборгованості за кредитним договором, строк платежу за якими настав, та які забезпечені іпотекою, заставою, порукою та іншими видами забезпечення, а також інші права вимоги за кредитним договором і договорами забезпечення, що належить первісному кредитору.

Зі змісту пункту 1.1.2 убачається, що заборгованість - це невиконані боржником грошові зобов'язання перед первісним кредитором в частині залишку частини заборгованості відповідно до умов кредитного договору, розмір якої визначено в п. 2.2 цього Договору.

Відповідно до п.2.2 вищевказаного договору про відступлення права вимоги розмір заборгованості боржника за кредитним договором, станом на дату укладення цього договору становила 16 388 669,03 грн.

Аналогічні умови містяться і в Договорі №3/2016 від 27 липня 2016 року Про відступлення права вимоги за кредитним договором та прав вимоги за Договорами забезпечення, укладеному між ТОВ «Фінансова Компанія-ФС» та ТОВ «Схід Фінанс», окрім пункту 4.1, відповідно до якого ціна Договору становить 1 648 073,00 грн.

Таким чином, за 1 647 873,00 грн. ТОВ «Фінансова Компанія-ФС» придбало у ПАТ «Банк Альянс», а за 1 648 073,00 грн. ТОВ «Схід Фінанс» у ТОВ «Фінансова Компанія-ФС» право вимоги на всю суму заборгованості боржника перед кредитором за кредитним договором, а також за договорами поруки, застави, що були укладені для забезпечення виконання зобов'язань боржника, що відповідно до пункту 2.2 Договору № 3 та Договору №3/2016 становить 16 388 669,03 грн.

Отже, суми 1 647 873,00 грн. та 1 648 073,00 грн. є тими сумами, які були сплачені новими кредиторами первісному кредиторові фактично за укладення самого договору про відступлення права вимоги, в якому предметом виступають майнові права кредитора, які відповідно до умов вказаних договорів складають 16 388 669,03 грн.

Окрім того, пунктом 2.3 цього Договору передбачено, що разом з правом вимоги новому кредитору передаються всі ризики і винагороди, пов'язані з правом вимоги.

Виходячи з викладеного, необґрунтованими є доводи апеляційної скарги про те, що визначивши ціну договору на відступлення права вимоги за кредитним договором, первісний кредитор ПАТ «Банк Альянс» фактично частково простив заборгованість по зазначеному кредитному договору, залишивши за нею залишок в сумі 1 647 873 грн., оскільки вказана сума є не залишком боргу, а ціною укладеного договору.

Окрім того, з рішення Деснянського районного суду м. Києва від 10 червня 2015 року, яким стягнуто з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором №028-04/ЮК від 04.11.2004 року в сумі 24 508 669,03 грн., убачається, що ця сума складається з 16 508 669,03 грн. заборгованості за тілом кредиту та по процентам за користування кредитом, а 8 000 000,00 грн. - пені за прострочення сплати кредиту та процентів.

Вказані обставини не враховані ОСОБА_1 при зверненні до суду з вимогами про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню.

Частиною 1 статті 605 ЦК України встановлено, що зобов'язання припиняється внаслідок звільнення (прощення боргу) кредитором боржника від його обов'язків, якщо це не порушує прав третіх осіб щодо майна кредитора.

З аналізу вказаної норми убачається, що звільнення від боргу є різновидом припинення зобов'язання за угодою сторін, а тому воно можливе тільки за згодою кредитора.

Таким чином, дослідивши матеріали справи, місцевий суд дійшов правильного висновку про відсутність будь-яких належних, допустимих та достовірних доказів на підтвердження факту прощення або відсутності обов'язку боржника по сплаті стягнутої судом суми заборгованості.

Відповідно до положень частини другої статті 432 ЦПК України, суд визнає виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, якщо його було видано помилково або якщо обов'язок боржника відсутній повністю чи частково у зв'язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.

Відповідно до змісту вказаної норми виконавчий лист може бути визнаний судом таким, що не підлягає виконанню лише у випадку: 1) якщо його було видано помилково; 2) якщо обов'язок боржника відсутній повністю чи частково у зв'язку з його припиненням добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.

При цьому словосполучення «або з інших причин» стосується саме припинення обов'язку боржника, який підлягає виконанню. Підстави припинення зобов'язання визначені главою 50 розділу І книги п'ятої ЦК України.

Так, зобов'язання можуть припинятися внаслідок добровільного виконання обов'язку боржником поза межами виконавчого провадження, припинення зобов'язань, переданням відступного, зарахуванням, за домовленістю сторін, прощенням боргу, неможливістю виконання.

Процесуальними підставами для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, є обставини, що свідчать про помилкову видачу судом виконавчого листа, зокрема: - видача виконавчого листа за рішенням, яке не набрало законної сили (крім тих, що підлягають негайному виконанню); - коли виконавчий лист виданий помилково за рішенням, яке взагалі не підлягає примусовому виконанню; - видача виконавчого листа на підставі ухвали суду про затвердження мирової угоди, яка не передбачала вжиття будь-яких примусових заходів або можливості її примусового виконання і, як наслідок, видачі виконавчого листа; - помилкової видачі виконавчого листа, якщо вже після видачі виконавчого листа у справі рішення суду було скасоване; - видачі виконавчого листа двічі з одного й того ж питання у разі віднайдення оригіналу виконавчого листа вже після видачі його дубліката; - пред'явлення виконавчого листа до виконання вже після закінчення строку на пред'явлення цього листа до виконання.

Аналіз вказаних норм дає підстави для висновку, що законодавець встановлює підстави, за яких суд визнає виконавчий лист таким, що не підлягає виконанню, зокрема, у разі якщо його було видано помилково або якщо обов'язок боржника відсутній повністю чи частково у зв'язку з його припиненням добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.

Відповідно до частини п'ятої статті 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України. У пункті 9 частини третьої статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов'язковість рішень суду.

Судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Встановивши, що виконавчий лист виданий на підставі рішення Деснянського районного суду від 10 червня 2015 року, яке залишено без змін судами апеляційної та касаційної інстанції, отже набрало законної сили, а тому підлягає примусовому виконанню, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для визнання виконавчого документу таким, що не підлягає виконанню відповідно до положень статті 432 ЦПК України.

Докази та обставини, на які посилається апелянт, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків місцевого суду, яким у повному обсязі з'ясовані права та обов'язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені та їм дана належна оцінка.

У справі «Soering vsUK» [5] Європейський суд визначив, що Конвенція як основоположний правовий акт, що підтверджує, забезпечує та надає захист прав людини, визначає, що її гарантії мають бути реальними та дієвими. Виконання будь-якого рішення суду є обов'язковою стадією процесу правосуддя, і як наслідок, повинна відповідати вимогам ст. 6 Конвенції. Судовий захист прав особи, як і діяльність суду, не може вважатися ефективним, якщо рішення суду не буде виконано або виконано неналежним чином і без подальшого контролю суду за їх виконанням.

Згідно статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки ухвалу суду постановлено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, підстав для її скасування колегія суддів не вбачає.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Ухвалу Деснянського районного суду м. Києва від 09 листопада 2018 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає оскарженню в касаційному порядку до Верховного Суду.

Повне судове рішення складено 15 січня 2019року.

Головуючий В.А. Кравець

Судді О.Ф. Мазурик

Л.Д. Махлай