Постанова

Іменем України

16 січня 2019 року

м. Київ

справа № 752/2800/16-ц

провадження № 61-24408св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І., Крата В. І. (суддя-доповідач), Курило В. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_2,

відповідач - публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк»,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_2, яка підписана представником ОСОБА_3, на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 12 вересня 2016 року у складі судді: Новак А. В. та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 11 січня 2017 року у складі колегії суддів: Гаращенка Д. Р., Невідомої Т. О., Пікуль А. А.,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2016 року ОСОБА_2 звернулася з позовом до ПАТ «Укрсоцбанк» про визнання договору іпотеки недійсним.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 30 листопада 2007 року між сторонами було укладено іпотечний договір № 131/07-ІЗЛ/047, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Войтенко Л. O., зареєстрований в реєстрі за № 5436, відповідно до умов якого нею було передано в іпотеку ПАТ «Укрсоцбанк», який є правонаступником АКБСР «Укрсоцбанк», квартиру АДРЕСА_1.

Позивач вказувала, що цей іпотечний договір було підписано ОСОБА_5, який діяв на підставі довіреності, проте на її думку, відповідно до частини третьої статті 238 ЦК України, ОСОБА_5 не мав права вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє у своїх інтересах, а оскільки саме ОСОБА_5 був позичальником за договором про надання відновлювальної кредитної лінії № 131/07-ІКЛ/047 від 30 листопада 2007 року, щодо якого було укладено як забезпечення виконання зобов'язань позичальника оспорюваний договір іпотеки.

Крім того, позивач вважала вказану довіреність такою, що теж не відповідає вимогам частини третьої статті 238 ЦК України, а ОСОБА_5 вийшов за межі повноважень наданих довіреністю.

Позивач просила визнати недійсним іпотечний договір № 131/07- I3Л/047, укладений між ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_2, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Войтенко Л. O.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 12 вересня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 11 січня 2017 року, у задоволенні позову відмовлено.

Рішення судів першої та апеляційної інстанцій мотивовані тим, що ОСОБА_5 як представник ОСОБА_2 під час укладення оспорюваного договору діяв у її інтересах в межах наданих йому повноважень згідно довіреності наданої ОСОБА_2 Твердження позивача про те, що оспорюваний договір іпотеки було укладено представником з перевищенням повноважень, а умови цього договору не відповідали внутрішній волі ОСОБА_2, суди відхилили, оскільки 05 серпня 2009 року між ОСОБА_2, як іпотекодавцем та ПАТ «Укрсоцбанк», як іпотекодержателем було укладено договір № 2 про внесення змін до оспорюваного іпотечного договору, що свідчить про схвалення ОСОБА_2 оспорюваного правочину згідно частини другої статті 241 ЦК України. Під словосполученням «у своїх інтересах» слід розуміти, що представник не має права укладати правочини від імені свого довірителя щодо себе самого, тобто він не може бути іншою стороною цього правочину. Укладаючи іпотечний договір № 131/07- I3Л/047 від 30 листопада 2007 року ОСОБА_5 діяв в інтересах ОСОБА_2 з одного боку, а з другого боку, іншою стороною договору був банк.

У січні 2017 року ОСОБА_2 через представника ОСОБА_3 подала касаційну скаргу на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 12 вересня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 11 січня 2017 року, в якій просить скасувати оскаржені рішення і ухвалити нове рішення про задоволення позову. При цьому посилалася на те, що судами неправильно застосовано норми матеріального права та порушено норми процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції порушено правила виключної підсудності, оскільки справа повинна була розглядатися у Святошинським районним судом м. Києва, тобто за місцезнаходження нерухомого майна. Вказує, що апеляційний суд не повідомив належним чином ОСОБА_2 та її представника про судове засідання, призначене на 11 січня 2017 року, чим порушив вимоги частини першої статті 305 ЦПК України (у редакції, чинній на момент розгляду справи судом апеляційної інстанції). Суди неправильно застосували частину третю статті 238 та частину другу статті 241 ЦК України, оскільки ОСОБА_5 як представник ОСОБА_2, при укладенні іпотечного договору діяв у своїх інтересах, оскільки він є боржником.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 лютого 2017 року відкрито касаційне провадження у справі.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 липня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

У статті 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України справу передано до Касаційного цивільного суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Колегія суддів відхиляє аргументи, які викладені у касаційній скарзі, з таких мотивів.

Суди встановили, що 21 листопада 2007 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Селівестровим В. О., було посвідчено і зареєстровано в реєстрі за № 9886 довіреність від імені ОСОБА_2, якою вона уповноважила ОСОБА_5 укласти від її імені договір іпотеки квартири АДРЕСА_1.

30 листопада 2007 року між ПАТ «Укрсоцбанк», який є правонаступником АКБСР «Укрсоцбанк» та ОСОБА_5 було укладено договір про надання відновлювальної кредитної лінії № 131 /07-ІКJI/047.

30 листопада 2007 року між сторонами було укладено іпотечний договір № 131/07-13Л/047, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Войтенко Л. О., зареєстровано в реєстрі за № 5436, відповідно до умов якого ОСОБА_2 було передано в іпотеку ПАТ «Укрсоцбанк», який є правонаступником АКБСР «Укрсоцбанк» квартиру АДРЕСА_1. Цей іпотечний договір було підписано ОСОБА_5, який діяв на підставі довіреності від 21 листопада 2007 року посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Селівестровим В. О., зареєстровано в реєстрі за № 9886.

Суди встановили, що 21 листопада 2007 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Селівестровим В. О., було посвідчено і зареєстровано в реєстрі за № 9886 довіреність від імені ОСОБА_2, вона остання уповноважила ОСОБА_5 представляти її інтереси та укласти від її імені . У цій довіреності також було чітко зазначено яке саме майно передається в іпотеку (квартира АДРЕСА_1) та з якою саме метою (забезпечення виконання зобов'язань ОСОБА_5, які виникли або можуть виникнути у майбутньому).

05 серпня 2009 року між ОСОБА_2, як іпотекодавцем, та ПАТ «Укрсоцбанк», як іпотекодержателем, було укладено договір № 2 про внесення змін до оспорюваного іпотечного договору.

Суди встановили, що позивач не довела суду, що ОСОБА_5 при підписанні оспорюваного правочину, діяв у власних інтересах. За змістом виданої довіреності ОСОБА_5 не був обмежений в укладенні правочинів щодо застави майна довірителя.

Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред'явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб'єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці.

Згідно абзацу 1 частини першої статті 60 ЦПК України (в редакції, чинній на момент ухвалення оскаржених рішень) кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 травня 2018 року у справі № 2-7716/11-ц зроблено висновок, що «з огляду на приписи статей 237, 238, 241, 249 ЦК України визнання недійсним договору, укладеного фізичною особою з третьою особою, з підстав відсутності волевиявлення та несхвалення довірителем спірного договору порушило б права третьої особи, оскільки представник здійснював свої права та виконував обов'язки за чинною довіреністю. Такий договір може бути визнаний недійсним із зазначених підстав у тому разі, якщо буде встановлено, що сама третя особа за договором, діяла недобросовісно і нерозумно. Тобто третя особа знала або за всіма обставинами, проявивши розумну обачність, не могла не знати про певні обмеження повноважень щодо представництва чи про інші додаткові умови договору доручення чи довіреності, виданої представнику, який укладає договір від імені довірителя».

Встановивши, що відсутні підстави для визнання недійсним іпотечного договору № 131/07-13Л/047, суди зробили обґрунтований висновок про відмову в задоволенні позову.

Посилання у касаційній скарзі про те, що судом першої інстанції порушено правила виключної підсудності, оскільки справа повинна була розглядатися у святошинським районним судом м. Києва, тобто за місцем знаходження нерухомого майна, колегія суддів вважає безпідставним.

Згідно пункту 6 частини першої, частини другої статті 411 ЦПК України судові рішення підлягають обов'язковому скасуванню з направленням справи на новий розгляд, якщо судове рішення ухвалено судом з порушенням правил інстанційної або територіальної юрисдикції. Судове рішення, ухвалене судом з порушенням правил територіальної юрисдикції (підсудності), не підлягає скасуванню, якщо учасник справи, який подав касаційну скаргу, при розгляді справи судом першої інстанції без поважних причин не заявив про непідсудність справи.

Аналіз матеріали справи свідчить, що ОСОБА_2 при розгляді справи судом першої інстанції не заявляла про непідсудність справи Голосіївському районному суду м. Києва, більше того сама подала позов до цього суду, тому підстави для скасування оскаржених рішень згідно пункту 6 частини першої статті 411 ЦПК України відсутні.

Аргумент касаційної скарги про те, що апеляційний суд не повідомив належним чином про судове засідання, призначене на 11 січня 2017 року колегія суддів відхиляє.

Відповідно до частини п'ятої статті 74 ЦПК України (у редакції, чинній на момент розгляду справи судом апеляційної інстанції) судова повістка разом із розпискою, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається поштою рекомендованим листом із повідомленням або через кур'єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншою особою, яка бере участь у справі. У разі відсутності осіб, які беруть участь у справі, за такою адресою, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене їм належним чином.

Аналіз матеріалів справи свідчить, що про судове засідання, призначене на 11 січня 2017 року, апеляційний суд повідомив судовою повісткою ОСОБА_2 за адресою, яка зазначена в апеляційній скарзі: АДРЕСА_4, і ця повістка повернулася із поміткою «за даною адресою адресат не проживає» (а. с. 56). Також апеляційний суд повідомив судовою повісткою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 за адресою, яка зазначена в апеляційній скарзі: АДРЕСА_3, і ця повістка повернулася із поміткою «за закінченням встановленого строку зберігання» (а.с. 58).

За таких обставин твердження про те, що апеляційний суд порушив вимоги частини першої статті 305 ЦПК України (у редакції, чинній на момент розгляду справи судом апеляційної інстанції), є безпідставним. Оскільки згідно частини другої статті 305 ЦПК України (у редакції, чинній на момент розгляду справи судом апеляційної інстанції) неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржені рішення ухвалено без додержанням норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що відповідно до положень статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду. У зв'язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржені рішення без змін.

Оскільки оскаржені рішення залишено без змін, а скарга без задоволення, то судовий збір за подання касаційної скарги покладається на особу, яка подала касаційну скаргу.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2, яка підписана представником ОСОБА_3, залишити без задоволення.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 12 вересня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 11 січня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді: Н. О. Антоненко

В. І. Журавель

В. І. Крат

В. П. Курило