П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 січня 2019 року м. Маріуполь

Єдиний унікальний номер 264/6651/17

Номер провадження 22-ц/804/219/19

Донецький апеляційний суд у складі суддів Кочегарової Л.М., Зайцевої С.А., Ткаченко Т.Б.,

секретар судового засідання Сидельнікова А.В.

сторони :

позивач - ОСОБА_1, яка діє в інтересах ОСОБА_2

відповідач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПРИВАТБАНК»

розглянув у судовому засіданні апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» на рішення Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 28 вересня 2018 року, у складі судді Іванченко А.М.,

в с т а н о в и в:

У грудні 2017 року ОСОБА_1, яка діє в інтересах ОСОБА_2, звернулася до суду із позовом до публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» (назву змінено на акціонерне товариство комерційний банк «ПРИВАТБАНК» далі - АТ КБ «ПРИВАТБАНК») про визнання кредитного договору недійсним.

Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_2 є її дочкою, яка перебуває на обліку у психоневрологічному диспансері лікарні №7 м. Маріуполя, є інвалідом 2 групи з дитинства безстроково. Внаслідок психічного захворювання рішенням Іллічівського райсуду м. Маріуполя від 07 листопада 2017 року ОСОБА_2 було визнано недієздатною, встановлено над нею опіку та призначено її опікуном дочки. 18 квітня 2013 року між АТ КБ «ПРИВАТБАНК» та її дочкою був укладений договір №б/н, відповідно до якого банк відкрив ОСОБА_2 кредитний рахунок та надав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом. Станом на 17 листопада 2016 року перед банком утворилася заборгованість у розмірі 8 298,93 грн. Вважає, що її дочка на момент укладення кредитного договору з АТ КБ «ПРИВАТБАНК» перебувала у хворобливому психічному стані, оскільки страждає на психічний розлад здоров*я з дитинства, у зв*язку із чим, не могла усвідомлювати значення своїх дій. Враховуючи викладене, просила визнати договір кредиту недійсним.

Рішенням Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 28 вересня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_1, яка діє в інтересах ОСОБА_2, задоволено. Визнано кредитний договір без номеру, укладений 18 квітня 2013 року між АТ КБ «ПРИВАТБАНК» та ОСОБА_2 недійсним. Стягнуто з АТ КБ «ПРИВАТБАНК» судовий збір в дохід держави в розмірі 1600 грн.

В апеляційній скарзі АТ КБ «ПРИВАТБАНК» просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права. Відповідач зазначає, що матеріали справи не містять доказів того, що під час укладення договору з АТ КБ «ПРИВАТБАНК» 18 квітня 2013 року ОСОБА_2 не усвідомлювала значення своїх дій, не могла керувати ними, в той час, як підставою для визнання угоди недійсною за правилами ст.225 ЦК України може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент укладення угоди розуміти значення своїх дій або керувати ними; суд мав стягнути на користь АТ КБ «ПРИВАТБАНК» відповідно до вимог ч.1 ст.216 ЦК України грошові кошти видані позивачу за кредитним договором від 18 квітня 2013 року.

Заслухавши суддю-доповідача, представника АТ КБ «ПРИВАТБАНК» Малервейн М.С, яка підтримала скаргу, заперечення проти скарги ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_4, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Судом встановлено, що в анкеті-заяві про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг від 18 квітня 2013 року ОСОБА_2 виявила бажання оформити на своє ім*я платіжну картку в АТ КБ «ПРИВАТБАНК» (а.с.31-32).

Відповідно до вищезазначеної заяви ОСОБА_2 була ознайомлена та згодна із Умовами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною картою та Тарифами банку. Вона також, виразила свою згоду, що зазначена вище заява разом з Умовами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною картою та Тарифами складають договір про надання банківських послуг (а.с.33-56).

Відповідно до Умов та Правил надання банківських послуг форма договору, яка укладається між банком та Держателем платіжної картки складається із заяви, памятки клієнта, умов та Правил надання банківських послуг, тарифів. Борговими зобов*язаннями визначено виконання держателем платіжної картки перед Банком зобов*язань по договору про надання банківських послуг, а саме: зобов*язання щодо повернення кредитних коштів, зобов*язання по сплаті винагороди Банку. Простроченим кредитом визначено кредитні кошти, які були надані Держателю платіжної картки та не були повернуті Банку у строк, визначений Договором(а.с.33-56).

Крім того, власним підписом підтвердила, що зазначені Умови та правила були надані їй для ознайомлення в письмовому вигляді (а.с.31-32).

Відповідно до Умов та Правил надання банківських послуг ОСОБА_2 погодилася, що кредитний ліміт встановлюється за рішенням банку і дає свою згоду на право банку в будь-який момент змінити кредитний ліміт.

Згідно довідки № LO6J-T878-960C-UT46, виданої АТ КБ «ПРИВАТБАНК» 17 листопада 2016 року, у ОСОБА_2 виникла заборгованість перед банком за кредитним договором № SAMDNWFC1 рахунок НОМЕР_1 у розмірі 8298,93 грн. (а.с.16,29).

З висновку судово-психіатричного експерта №367, складеного 06 липня 2017 року комісією експертів комунальної установи «Обласна клінічна психіатрична лікарня» Запорізької обласної ради Запорізької облдержадміністрації Департаменту охорони здоров*я вбачається, що ОСОБА_2 виявляє ознаки психічного розладу у вигляді легкої розумової відсталості в

ступені вираженої дебільності з порушенням поведінки, внаслідок чого, вона не може розуміти значення своїх дій і керувати ними (а.с. 11-15).

Рішенням Іллічівського райсуду м. Маріуполя від 07 листопада 2017 року ОСОБА_2 було визнано недієздатною, встановлено над нею опіку та призначено ОСОБА_1 опікуном над нею (а.с.8).

Згідно висновку судово-психіатричного експерта №229, складеного 17 травня 2018 року комісією експертів комунальної установи «Обласна клінічна психіатрична лікарня» Запорізької обласної ради Запорізької облдержадміністрації Департаменту охорони здоров'я, ОСОБА_2 виявляла та виявляє ознаки психічного розладу у вигляді легкої розумової відсталості (згідно МКХ-9- в ступені вираженої дебільності) з порушенням поведінки. Внаслідок чого, вона не могла розуміти зміст та значення своїх дій і керувати ними під час підписання заяви від 18 квітня 2013 року при приєднанні до Умов та правил надання банківських послуг у «ПРИВАТБАНКу», затверджених наказом від 06 березня 2010 року за №СП-2010-256. Також, вона не могла розуміти наслідки невиконання нею своїх договірних обов*язків щодо повернення (несвоєчасного) кредитних коштів під час підписання нею заяви від 18 квітня 2013 року при приєднанні до Умов та правил надання банківських послуг у «ПРИВАТБАНКу», затверджених наказом від 06 березня 2010 року за №СП-2010-256.

Задовольняючи позовні вимоги опікуна ОСОБА_2 - ОСОБА_1 про визнання кредитного договору від 18 квітня 2013 року недійсним суд першої інстанції виходив з того, що на час укладення вказаного договору ОСОБА_2 не розуміла значення своїх дій та не могла ними керувати, а тому, вказаний договір не можна визнати діючим.

Висновки суду відповідають обставинам справи, представленим доказам та нормам матеріального і процесуального права.

Згідно ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчинила правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

За положеннями ч.ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені в ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу. Якщо недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ч.1 ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. У разі наступного визнання фізичної особи, яка вчинила правочин, недієздатною, позов про визнання правочину недійсним може пред'явити її опікун.

Тлумачення статті 225 ЦК України свідчить, що правила цієї статті поширюються на випадки, коли фізична особа хоча і є дієздатною, однак у момент вчинення правочину вона перебувала в такому стані, коли не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).

Підставою для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, має бути встановлена судом неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Згідно п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правила ст. 225 ЦК України поширюється на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак в момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ним (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння, тощо).

Як вбачається зі справи, ОСОБА_1, звертаючись до суду з вимогами про визнання недійсним кредитного договору від 18 квітня 2013 року посилалася на те, що її дочка ОСОБА_2 є інвалідом дитинства і страждає психічним захворюванням, яке позбавляє її можливості усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, а тому, при укладенні кредитного договору 18 квітня 2013 року вона діяла несвідомо і це є підставою для визнання договору недійсним.

Ці обставини підтверджуються представленими суду письмовими доказами і, зокрема, наведеними раніше медичними документами щодо психічного стану боржника на час укладення кредитного договору, який оспорюється, так і іншими доказами, які підтверджують, що в момент укладення кредитного договору особа не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними.

Таким чином, колегія вважає, що суд першої інстанції, відповідно до вимог ст.89 ЦПК України, оцінив представлені сторонами матеріали за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, оцінив належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності та дійшов обгрунтованого висновку про задоволення позову та визнання кредитного договору недійсним, оскільки на час укладення каредитного договору 18 квітня 2013 року ОСОБА_2 не розуміла значення своїх дій та не могла ними керувати.

Відповідно ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Посилання відповідача в апеляційній скарзі на недостатність доказів щодо психічного стану ОСОБА_2 на час укладення кредитного договору, колегія суддів вважає неспроможними, оскільки відповідач не спростував висновків судово-психіатричного експерта №229 складеної 17 травня 2018 року, яка безпосередньо була призначена судом у даній справі та підтвердила наявність психічного захворювання ОСОБА_2 та обґрунтованість позову ОСОБА_1

Доводи скарги про те, що суд першої інстанції мав стягнути на користь АТ КБ «ПРИВАТБАНК» відповідно до вимог ч.1 ст.216 ЦК України грошові кошти видані ОСОБА_2 за кредитним договором від 18 квітня 2013 року в сумі 8 298,93 грн. апеляційний суд вважає безпідставними і вважає, що ці вимоги не можуть бути задоволені.

Згідно ст.216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв'язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною.

Як вбачається з Умов та правил надання банківських послуг, які є невід'ємною частиною кредитного договору, відповідно до змісту анкети-заяви від 18 квітня 2013 року, вказані умови не передбачають та не визначають порядку відшкодування кредитору шкоди або збитків у разі визнання договору або його складових недійсними.

Встановлено, що на час укладення кредитного договору ОСОБА_2 не розуміла значення своїх дій та керувати ними. Рішенням суду вона визнана недієздатною.

За положеннями ст.30 ЦК України цивільну дієздатність має фізична особа, яка усвідомлює значення своїх дій та може керувати ними. Цивільною дієздатністю фізичної особи є її здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов'язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання. Обсяг цивільної дієздатності фізичної особи встановлюється цим Кодексом і може бути обмежений виключно у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно ст. 41 ЦК України над недієздатною фізичною особою встановлюється опіка. Недієздатна фізична особа не має права вчиняти будь-якого правочину. Правочини від імені недієздатної фізичної особи та в її інтересах вчиняє її опікун. Відповідальність за шкоду, завдану недієздатною фізичною особою, несе її опікун (стаття 1184 цього Кодексу).

Стаття 1184 ЦК України визначає, що шкода, завдана недієздатною фізичною особою, відшкодовується опікуном або закладом, який зобов'язаний здійснювати нагляд за нею, якщо він не доведе, що шкода була завдана не з його вини. Обов'язок цих осіб відшкодувати шкоду, завдану недієздатною фізичною особою, не припиняється в разі поновлення її цивільної дієздатності.

Якщо опікун недієздатної особи, яка завдала шкоди, помер або у нього відсутнє майно, достатнє для відшкодування шкоди, а сама недієздатна особа має таке майно, суд може постановити рішення про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю потерпілого, частково або в повному обсязі за рахунок майна цієї недієздатної особи.

Матеріали справи свідчать про те, що в ході розгляду справи у суді першої інстанції АТ КБ «ПРИВАТБАНК» не зверталося до суду з позовними вимогами до ОСОБА_2 або її опікуна ОСОБА_1 про стягнення будь-яких сум. В апеляційній скарзі відповідачем також не обґрунтовано з кого саме підлягає стягненню сума 8 298,93 грн., а за вимогами цивільного процесуального законодавства рішення суду не може ґрунтуватися на припущеннях.

Наведені раніше положення матеріального закону вказують на те, що якщо ця вимога АТ КБ «ПРИВАТБАНК» адресована опікуну ОСОБА_2 - ОСОБА_1, то відповідач повинен навести відповідні обґрунтування та надати достатні та достовірні докази, які б вказували на винні дії ОСОБА_1, які сприяли укладенню кредитного договору особою, яка не розуміла значення своїх дій та не могла ними керувати.

Так, відповідно до вимог ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами:1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів;3) показаннями свідків.

Відповідно ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

За вимогами ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Отже, з урахуванням викладеного, колегія суддів не вбачає підстав для ухвалення рішення про стягнення на користь АТ КБ «ПРИВАТБАНК» грошових коштів в сумі 8 298,93 грн. в порядку, визначеному ч.1 ст.216 ЦК України.

При цьому апеляційний суд враховує роз'яснення, викладені в п.7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними», який визначає, що правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

У разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину.

За змістом статті 216 ЦК та виходячи із загальних засад цивільного законодавства суд може застосувати з власної ініціативи реституцію як наслідок недійсності оспорюваного правочину. Інші наслідки недійсності оспорюваного правочину (відшкодування збитків, моральної шкоди тощо) суд застосовує відповідно до статті 11 ЦПК.

Судам необхідно враховувати, що виконання чи невиконання сторонами зобов'язань, які виникли з правочину, має значення лише для визначення наслідків його недійсності, а не для визнання правочину недійсним. У разі якщо правочин ще не виконаний, він є таким, що не створює жодних юридичних наслідків (частина перша статті 216 ЦК).

Таким чином, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів.

Відповідно до положень частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

При перегляді справи за апеляційною скаргою АТ КБ «ПРИВАТБАНК» апеляційний суд враховує постанови Верховного Суду від 01 жовтня 2018 року справа № 754/3352/14-ц провадження № 61-28333 св18.

Відповідно ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Керуючись п.1 ч.1 ст.374, ст.375 ЦПК України,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» залишити без задоволення.

Рішення Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 28 вересня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Касаційна скарга подається безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Дата складення повного судового рішення 17 січня 2019 року.

Судді: Л.М. Кочегарова

С.А. Зайцева

Т.Б. Ткаченко