Справа № 127/5412/18
Провадження № 22-ц/801/260/2019
Головуючий у суді 1-ї інстанції Дернова В. В.
Доповідач:Стадник І. М.
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

Іменем України

21 січня 2019 року місто Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого, судді-доповідача Стадника І.М.,

суддів: Міхасішина І.В., Войтка Ю.Б.,

розглянув в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи

апеляційну скаргу ОСОБА_3

на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 21 листопада 2018 року, ухвалене суддею Дерновою В.В. повний текст якого складено 26 листопада 2018 року,

в справі №127/5412/18

за позовом ОСОБА_3 (позивач)

до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Вінницькій області (відповідач)

про стягнення недонарахованої заробітної плати за час щорічної основної відпустки та стягнення недонарахованої матеріальної допомоги на оздоровлення, -

встановив:

ОСОБА_3 звернулася до суду із позовом до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Вінницькій області про стягнення недонарахованої заробітної плати за час щорічної основної відпустки та стягнення недонарахованої матеріальної допомоги на оздоровлення, в обґрунтування якого посилалась на те, що наказом виконавчої дирекції Фонду соціального страхування з тимчасової непрацездатності від 31.07.2017 року її звільнено з посади начальника контрольно-ревізійного відділу ВД ВОВ ФСС з ТВП з 31 липня 2017 року.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 06 грудня 2017 року її поновлено на посаду начальника контрольно-ревізійного відділу ВД ВОВ ФСС з ТВП з 01 серпня 2017 року з одночасним стягненням з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу з дня поновлення по день прийняття рішення в сумі 23805,73 грн. та моральної шкоди в сумі 2000 грн.

Постановою Апеляційного суду Вінницької області від 15.02.2018 року вказане рішення Вінницького міського суду в частині поновлення позивача на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу змінено, постановлено поновити її на посаді начальника контрольно-ревізійного відділу до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Вінницькій області (відповідач, правонаступник) та стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 19928,12 грн.

На виконання судових рішень, наказом Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Вінницькій області №62-к/т від 15 лютого 2018 року її поновлено на посаді начальника контрольно-ревізійного відділу до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Вінницькій області з 31.07.2017 року.

Наказом Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Вінницькій області від 22.02.2018 року №22-в на підставі ст. 6, 12 Закону України «Про відпустки» та заяви ОСОБА_3, останній надана відпустка тривалістю 33 дні з 22.02.2018 року, із яких 30 днів - основна щорічна відпустка, як інваліду ІІ групи за період роботи з 01.09.2017 року по 31.08.2018 року, та 3 дні невикористаної відпустки.

Вважає, що виплата заробітної плати за час щорічної основної відпустки та матеріальної допомоги на оздоровлення відбулась з порушенням Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України, оскільки при нарахуванні вищевказаних виплат відповідачем не було враховано коефіцієнт підвищення посадових окладів, а також допущено дискримінацію її у порівнянні з іншими працівниками при виплаті матеріальної допомоги на оздоровлення під час щорічної основної відпустки у розмірі посадового окладу замість середньомісячної заробітної плати, а тому просила стягнути на її користь недонараховану заробітну плату за час щорічної основної відпустки у розмірі 7 403,80 грн. та недонараховану матеріальну допомогу на оздоровлення під час щорічної основної відпустки в сумі 26 193,13 грн.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 21 листопада 2018 року позов ОСОБА_3 задоволено частково. Стягнуто з Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Вінницькій області на користь ОСОБА_3 2753,60 грн. недонарахованої заробітної плати за час щорічної основної відпустки (сума визначена без утримання податку з доходів фізичних осіб та інших обов'язкових платежів).

В іншій частині позовних вимог - відмовлено.

Стягнуто з Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Вінницькій області на користь держави 704,80 грн. судового збору.

Не погодившись із рішенням, позивач ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, які суд визнав встановленими, а також неправильне застосування норм матеріального права, просила скасувати рішення і ухвалити нове про задоволення її позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги полягають в тому, що визначаючи суму заробітної плати за час щорічної основної відпустки з 22.02.2018 року по 27.03.2018 року відповідач взяв за основу норми абз. 2 п. 10 Порядку №100 замість належного абз. 1 п. 10 цього Порядку та не застосував коефіцієнт підвищення до суми тих виплат, які попадають в розрахунковий період до підвищення на коефіцієнт такого підвищення.

На думку скаржника ОСОБА_3 при вирішенні питання щодо стягнення на її користь матеріальної допомоги на оздоровлення, суд першої інстанції не взяв до уваги п. 2.1., 2.4. Положення про умови оплати праці та стимулювання праці працівників Фонду соціального страхування в Україні та ст. 22 Закону України «Про оплату праці».

Від відповідача - Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Вінницькій області надійшов відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_3, у якому просить рішення суду залишити без змін.

Згідно з частиною 1 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

У порядку спрощеного позовного провадження розглядаються справи, зокрема, що виникають з трудових відносин - пункт 2 частини 1 статті 274 ЦПК України.

Відповідно до частини 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Саме в порядку письмового провадження вирішила розглядати дану справу колегія суддів в ухвалі від 09 січня 2019 року.

Право на працю є одним із конституційних прав, що потребує особливого захисту, проте колегія суддів вважає, що з огляду на пряму вказівку закону про можливість розгляду справ, що виникають з трудових правовідносин в порядку спрощеного провадження, характер спору, що виник між сторонами, подання сторонами і наявність в матеріалах справи достатніх письмових доказів про правовідносини сторін і відсутність вказівки в апеляційній скарзі на необхідність встановлення нових обставин, безпосереднього дослідження інших (крім письмових доказів), зазначена справа може і повинна бути розглянута в суді апеляційної інстанції в порядку письмового провадження.

Вивчивши матеріали справи і перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, позовних вимог та підстав позову, заявлених в суді першої інстанції, суд приходить до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги з таких підстав.

Згідно з статтею 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване судове рішення не повністю відповідає вказаним вимогам.

Судом встановлено наступні обставини справи.

Постановою Апеляційного суду Вінницької області від 15 лютого 2018 року у цивільній справі №127/20184/17 було поновлено ОСОБА_3 на посаді начальника контрольно-ревізійного відділу до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Вінницькій області; стягнуто з Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Вінницькій області на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 19 928,12 грн.

Наказом Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Вінницькій області від 15.02.2018 року №62-к на виконання постанови Апеляційного суду Вінницької області від 15 лютого 2018 року було поновлено ОСОБА_3 на посаді начальника контрольно-ревізійного відділу до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Вінницькій області з 31 липня 2017 року з посадовим окладом згідно штатного розпису 2568 грн.; виплачено ОСОБА_3 середній заробіток за час вимушеного прогулу відповідно до постанови Апеляційного суду Вінницької області від 15 лютого 2018 року.

Відповідно до наказу Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Вінницькій області від 15.02.2018 року №22-в «Про надання відпустки ОСОБА_3.», ОСОБА_3, начальнику контрольно-ревізійного відділу, надано невикористану щорічну основну відпустку тривалістю 3 календарних дні за період роботи з 01.09.2016 року по 31.08.2017 року та щорічну основну відпустку тривалістю 30 календарних днів як інваліду ІІ групи за період роботи з 01.09.2017 року по 31.08.2018 року з 22 лютого 2018 року по 27 березня 2018 року включно (8 березня - Міжнародний жіночий день); здійснено виплату відпускних до 27 лютого 2018 року.

Позивачем оспорюється нарахування заробітної плати за час щорічної основної відпустки та матеріальної допомоги на оздоровлення.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 6 Постанови від 24 грудня 1999 року №3 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню; оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов'язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов'язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

Положеннями Порядку обчислення середньої заробітної плати (далі - Порядок), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. N100 визначено, що нарахування виплат за час щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв'язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або компенсації за невикористані відпустки, тривалість яких розраховується в календарних днях провадиться шляхом ділення сумарного заробітку за останні перед наданням відпустки 12 місяців або за менший фактично відпрацьований період на відповідну кількість календарних днів року чи меншого відпрацьованого періоду (за винятком святкових і неробочих днів, встановлених законодавством); одержаний результат перемножується на число календарних днів відпустки, а згідно абзацу 2 п. 10 Порядку у випадках, коли підвищення тарифних ставок і окладів відбулось у періоді, протягом якого за працівником зберігався середній заробіток, за цим заробітком здійснюються нарахування тільки в частині, що стосується днів збереження середньої заробітної плати з дня підвищення тарифних ставок (окладів).

Вирішуючи питання в частині вимог позивача щодо стягнення недонарахованої заробітної плати за час щорічної основної відпустки, суд першої інстанції вірно виходив з того, що для розрахунку відпускних повинен враховуватися сумарний заробіток ОСОБА_3 за період з лютого 2017 року по січень 2018 року.

При цьому, стягуючи із відповідача на користь позивача 2753, 60 грн. недонарахованої заробітної плати за час щорічної основної відпустки судом першої інстанції враховано, що рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 16 липня 2018 року у цивільній справі №127/5418/18, залишеним без змін постановою Апеляційного суду Вінницької області від 14.09.2018 року, встановлено, що коригуванню з урахуванням коефіцієнту підвищення (4,128) підлягає заробітна плата з 01.01.2018 року.

Зазначеним судовим рішенням встановлено, що заробіток ОСОБА_3 за період з 06.12.2017 року по 01.01.2018 року становить 7072,92 грн.

Крім того, постановою Апеляційного суду Вінницької області від 15 лютого 2018 року у цивільній справі № 127/20184/17 встановлено, що середньоденна заробітна плата ОСОБА_3 становить 442,37 грн.

Отже, заробітна плата ОСОБА_3 за січень 2018 року з урахуванням коефіцієнту підвищення (4,128) складає 38348,17 грн. (21 робочий день*442,37 грн./день*4,128).

Відповідно до розрахунку відпускних, який міститься в матеріалах справи (а.с. 39) за період з лютого 2017 року до 06.12.2017 року врахуванню при визначенні заробітної плати за час щорічної основної відпустки підлягає заробіток ОСОБА_3 у розмірі 90378,86 грн.

Таким чином, розрахункова величина (сумарний заробіток) для нарахування відпускних позивачу складає 135799,95 грн. (90378,86 грн. + 7072,92 грн. + 38348,17 грн.)

Кількість календарних днів у розрахунковому періоді становить 353 дні (365 днів у році - 12 святкових і неробочих днів відповідно до ст. 73 КЗпП України за розрахунковий період).

Відтак, заробітна плата за час щорічної основної відпустки, яка підлягала виплаті ОСОБА_3, становила: 135 799, 95 грн./353 дні *33 дні відпустки = 12695,18 грн.

Оскільки наявними в матеріалах справи доказами підтверджено, що ОСОБА_3 було нараховано та виплачено 9941,58 грн. відпускних, а тому стягненню підлягає 2753,60 грн. (12695,18 грн. - 9941,58 грн.) недонарахованої заробітної плати за час щорічної основної відпустки (сума визначена без утримання податку з доходів фізичних осіб та інших обов'язкових платежів).

Доводи скаржника ОСОБА_3 про те, що за період серпень-грудень 2017 року її заробітна плата також підлягає коригуванню на коефіцієнт підвищення, є помилковими та такими, що не заслуговують на увагу.

Так, рішенням Вінницького міського суду від 16 липня 2018 року, залишеним без змін постановою Апеляційного суду Вінницької області від 14 вересня 2018 року, при розгляді справи за позовом ОСОБА_3 до Управління виконавчої дирекції Фонду цивільного страхування України у Вінницькій області про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення, встановлено, що затвердження та введення в дію з 01 серпня 2018 року штатного розпису у новоутвореному Управлінні виконавчої дирекції Фонду у Вінницькій області пов'язане не зі збільшенням заробітної плати (посадових окладів), а із створенням нової структури. Тому суд прийшов до висновку про відсутність підстав для застосування п. 10 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №100 від 8 лютого 1995 року починаючи з 01 серпня 2017 року.

Зазначеним Положенням визначено, що у випадках підвищення тарифних ставок і посадових окладів на підприємстві, в установі, організації відповідно до актів законодавства, а також за рішеннями, передбаченими в колективних договорах (угодах), як у розрахунковому періоді, так і в періоді, протягом якого за працівником зберігається середній заробіток, заробітна плата, включаючи премії та інші виплати, що враховуються при обчисленні середньої заробітної плати, за проміжок часу до підвищення коригуються на коефіцієнт їх підвищення. На госпрозрахункових підприємствах і в організаціях коригування заробітної плати та інших виплат провадиться з урахуванням їх фінансових можливостей.

Виходячи з відкоригованої таким чином заробітної плати у розрахунковому періоді, за встановленим у пунктах 6, 7 і 8 розділу IV порядком визначається середньоденний (годинний) заробіток. У випадках, коли підвищення тарифних ставок і окладів відбулось у періоді, протягом якого за працівником зберігався середній заробіток, за цим заробітком здійснюються нарахування тільки в частині, що стосується днів збереження середньої заробітної плати з дня підвищення тарифних ставок (окладів).

Обставини, встановлені зазначеним рішенням суду по справі між тими самими сторонами, в силу ч. 1 ст. 81, ч. 4 ст. 82 ЦПК України не доказуються при розгляді іншої справи.

Разом з тим, вирішуючи питання щодо вимог в частині стягнення матеріальної допомоги, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для стягнення іншої суми матеріальної допомоги на оздоровлення, окрім виплаченої позивачу у розмірі посадового окладу 2568 грн. При цьому суд взяв до уваги наказ Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Вінницькій області від 15 лютого 2018 року №62-к «Про поновлення на роботі ОСОБА_3.», виданий на виконання судового рішення.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

Відповідно до наказу Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Вінницькій області від 22 лютого 2018 року №63-к/тр ОСОБА_3 виплачено матеріальну допомогу на оздоровлення в розмірі посадового окладу до щорічної основної відпустки, наданої наказом від 22.02.2018 року №22-в.

Відповідно до п. 6.1. розділу IV Положення про умови оплати та стимулювання праці працівників Фонду соціального страхування України (далі - Положення), затвердженого постановою правління Фонду соціального страхування України від 10 жовтня 2017 року №52, матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань та допомога на оздоровлення працівникам Фонду соціального страхування України надається в розмірі не більше середньомісячної заробітної плати, але не менше посадового (місячного) окладу.

При цьому визначення конкретного розміру матеріальної допомоги на оздоровлення у вказаних межах є дискреційним правом роботодавця.

Тому посилання скаржника на визначення та виплату їй матеріальної допомоги на оздоровлення під час відпустки у розмірі середньомісячної заробітної плати, тобто в максимально можливому розмірі, є безпідставними.

Разом з тим, пунктами 2.1., 2.4 розділу ІІ Положення встановлено, що посадові (місячні) оклади працівникам встановлюються відповідно до схем посадових окладів у відповідних штатних розписах. Посадові оклади працівникам, посади яких не передбачені схемами посадових окладів, встановлюються на рівні посадових окладів відповідних категорій спеціалістів та службовців.

Відповідно до штатного розпису Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Вінницькій області, затвердженого директором ВД ФСС України 31 жовтня 2017 року та який введено в дію 02.01.2018 року, розмір посадового місячного окладу за відповідною посадою начальника відділу становить 10600 грн.

Вказівка в наказі про поновлення на роботі на розмір посадового окладу 2568 грн. не має правового значення для визначення розміру посадового окладу як розміру матеріальної допомоги на оздоровлення в лютому 2018 року, так як зазначений посадовий оклад застосовувався з дня поновлення на роботі в липні 2017 року, а з 01 січня 2018 року мало місце підвищення посадового окладу за посадою позивача до 10600 грн., що також встановлено рішенням Вінницького міського суду від 16 липня 2018 року.

А тому колегія суддів вважає, що саме такий розмір матеріальної допомоги мав бути виплачений позивачеві у зв'язку з наданням їй щорічної основної відпустки.

Як встановлено судом та не заперечується сторонами позивачеві ОСОБА_3 надана матеріальна допомога на оздоровлення у розмірі 2568 грн., а відтак стягненню підлягає недонарахована матеріальна допомога у розмірі 8032 грн ( 10600 грн. - 2568 грн.)

Таким чином, неповне з'ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи й порушення норм матеріального права відповідно до пунктів 1, 3, 4 частини 1 статті 376 ЦПК України є підставами для скасування рішення суду у відповідній частині і ухвалення судом апеляційної інстанції нового рішення про часткове задоволення відповідних позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись ст. 367, 368, 376, 382, 384 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 21 листопада 2018 року в частині вимог про стягнення недонарахованої матеріальної допомоги на оздоровлення скасувати і ухвалити в цій частині нове рішення.

Стягнути з Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Вінницькій області на користь ОСОБА_3 8032 грн. (вісім тисяч тридцять дві) гривні недонарахованої матеріальної допомоги на оздоровлення під час щорічної основної відпустки (сума визначена без утримання податку з доходів фізичних осіб та інших обов'язкових платежів).

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги до Верховного суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий Стадник І.М.

Судді Міхасішин І.В.

Войтко Ю.Б.