ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/817/17/19 Доповідач - Шевчук Г.М.
Категорія - 310020000
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 січня 2019 року м. Тернопіль

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Тернопільського апеляційного суду в складі:

головуючого - Шевчук Г.М.

суддів - Міщій О. Я., Ткач З. Є.,

за участю секретаря - Романюк Х.Ю.

та сторін : позивачки ОСОБА_1 і її представника ОСОБА_2,відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 607/20765/14 за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 22 грудня 2015 року, ухваленого суддею Дзюбич В.Л., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа - Перший відділ державної виконавчої служби Тернопільського міського управління юстиції про стягнення заборгованості по аліментах та пені за прострочення сплати аліментів,-

ВСТАНОВИЛА:

У грудні 2014 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3, третя особа - Перший відділ державної виконавчої служби Тернопільського міського управління юстиції, у якому після уточнення позовних вимог, просила стягнути із відповідача заборгованість зі сплати аліментів у розмірі 3 921,78 грн та пеню за прострочення сплати аліментів у розмірі 27 830,44 грн.

В обгрунтування вимог посилалась на те, що рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 29 липня 2013 року ухвалено стягувати з відповідача на її користь аліменти на утримання дочки ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, у розмірі 450 грн щомісячно, починаючи з 11 липня 2013 року до досягнення дитиною повноліття. ОСОБА_3 призначених аліментів не сплачує, що призвело до виникнення заборгованості з їхсплати, тому просить суд стягнути на її користь заборгованість зі сплати аліментів та пеню за прострочення сплати аліментів в сумі 27 830,44 грн.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 22 грудня 2015 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 неустойку за прострочення сплати аліментів на утримання дочки ОСОБА_5,ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі 10 000 грн.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

ОСОБА_3, подав апеляційну скаргу на рішення суду в частині стягнення пені,посилаючись на порушення судом першої інстанції вимог матеріального та процесуального права, посилаючись на те, що висновки суду не відповідають обставинам справи. Вказав на те, що суд першої інстанції не перевірив розмір заборгованості по аліментах та не не вияснив чи заборгованість виникла з його вини.

В суді апеляційної апелянт підтримав апеляційну скаргу, зіславшись на доводи, викладені у апеляційній скарзі.

Позивачка апеляційну скаргу заперечила, рішення суду вважає законним і обґрунтованим.

Ознайомившись з матеріалами справи, доводами апеляційної скарги в її межах, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції вірно виходив з того, що позивачем доведено факт несвоєчасної сплати відповідачем аліментів та є підстави стягнення неустойки. Однак колегія суддів не погоджується з розміром стягнення неустойки.

Відповідно до ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Статтею 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, ОСОБА_3 та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Тернопільського міського суду від 09.09.2013 року було розірвано.

Від шлюбу сторони мають дочку ОСОБА_5, що стверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2, виданим 20 грудня 2011 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Тернопільського міського юстиції Тернопільської області, актовий запис № 2986.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 29 липня 2013 стягнуто із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 на утримання неповнолітньої дитини дочки ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, аліменти у твердій грошовій сумі у розмірі 450 грн, щомісячно, починаючи з 11 липня 2013 року.

05 серпня 2013 року Тернопільським міськрайонним судом видано виконавчий лист у цивільній справі № 607/12366/13-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення аліментів.

Вказаний виконавчий лист, на підставі постанови державного виконавця про стягнення аліментів від 12 листопада 2013 року, надійшов на виконання за місцем роботи боржника18 листопада 2013 року.

З довідки Приватного підприємства «Енергоконструкція» № 10 від 10 лютого 2016 року вбачається, що у період з липня 2013 року по 18 листопада 2013 року виконавчих листів із виконавчої служби не надходило.

З 18 листопада 2013 року по січень 2014 року включно підприємством не проводилося стягнення аліментів з ОСОБА_3

У лютому 2014 року відповідач звільнився з місця роботи і у лютому 2014 року самостійно сплатив 1 000 грн, а також у березні 2014 року ним сплачено 450,24 грн аліментів.

З квітня 2014 року по червень 2014 року відповідачем не проводилася сплата аліментів, а з липня 2014 року регулярно здійснювалася сплата аліментів з урахуванням заборгованості, що підтверджується розрахунком заборгованості за аліментами від 28 вересня 2015 року, проведеним старшим державним виконавцем Першого відділу державної виконавчої служби Тернопільського міського управління юстиції та квитанціями.

Згідно зі ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Сплата аліментів за рішенням суду є одним зі способів виконання обов'язку утримувати дитину тим з батьків, хто проживає окремо від дитини.

Відповідно до розрахунків заборгованість відповідача зі сплати аліментів складає 3703,28 грн.

Зазначені розрахунки відповідачем не оскаржувались.

У пункті 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» судам роз'яснено, що передбачена статтею 196 СК України відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи. На платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин, зокрема, у зв'язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати, затримкою або неправильним перерахуванням аліментів банками. В інших випадках стягується неустойка за весь час прострочення аліментів.

Доводи апелянта, що його вина у несвоєчасній сплаті аліментів відсутня оскільки виконавчий лист, на підставі постанови державного виконавця про стягнення аліментів від 12 листопада 2013 року, надійшов на виконання за місцем його роботи тільки 18 листопада 2013 року та з невідомих причин підприємство не проводило стягнення з 18 листопада 2013 року по січень 2014 року та після звільнення з роботи він не мав змоги сплачувати аліменти, колегія суддів вважає необґрунтованими .

Так ОСОБА_3 був обізнаний зі змістом рішення суду про стягнення з нього аліментів на утримання дитини та знав про свій обов'язок з їх сплати, однак доказів на підтвердження неможливості сплачувати аліменти, у зв'язку з чим заборгованість утворилась з незалежних від нього причин, зокрема, внаслідок несвоєчасної виплати заробітної плати, затримкою або неправильним перерахуванням аліментів банком, відповідачем не надано.

Згідно з прецендентною практикою Європейського суду з прав людини право на виконання судового рішення є складовою права на доступ до суду, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як невід'ємна частина судового розгляду (рішення від 20 липня 2004 року у справі «Шмалько проти України»).

Відсутність гарантії виконання судового рішення у розумінні ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якою передбачені гарантії надані сторонам - справедливий, відкритий і швидкий розгляд.

Відповідно до частини п'ятої статті 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України. У пункті 9 частини третьої статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов'язковість рішень суду.

Отже, відповідач зобов'язаний сплачувати аліменти, що свідчить про наявність презумпції вини платника аліментів у виникненні заборгованості з їх сплати та є підставою для застосування до відповідача відповідальності, передбаченої частиною першою статті 196 СК України.

Крім того, обов'язок надавати дитині допомогу (аліменти) батько несе не лише на підставі рішення суду, а й з факту народження дитини згідно з вимогами СК України.

Статтею 180 СК України встановлений обов'язок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Сплата аліментів за рішенням суду є одним із способів виконання обов'язку утримувати дитину тим з батьків, хто проживає окремо від дитини.

Неустойка (пеня) - це спосіб забезпечення виконання зобов'язання. Її завдання - сприяти належному виконанню зобов'язання, стимулювати боржника до належної поведінки. Однак таку функцію неустойка виконує до моменту порушення зобов'язання боржником. Після порушення боржником свого обов'язку неустойка починає виконувати функцію майнової відповідальності. Це додаткові втрати неналежного боржника, майнове покарання його за невиконання або невчасне виконання обов'язку сплатити аліменти.

У статті 196 СК України не встановлено будь-яких обмежень періоду нарахування пені, навпаки, в ній зазначено, що пеня нараховується за кожен день прострочення.

Правило про стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення означає, що при обчисленні загальної суми пені за прострочення сплати аліментів ураховується сума несплачених аліментів та кількість днів прострочення. Оскільки аліменти нараховуються щомісячно, строк виконання цього обов'язку буде різним, отже і кількість днів прострочення також буде різною залежно від кількості днів у місяці. Тобто, пеня за прострочення сплати аліментів повинна нараховуватися на всю суму несплачених аліментів за кожен день прострочення її сплати, а її нарахування не обмежується тільки тим місяцем, у якому не проводилося стягнення.

Отже загальна сума пені за несплату або несвоєчасну сплату аліментів має розраховуватися за формулою:

p=(A1 х 1% х Q1)+(A2 х 1% х Q2)+……….(An х 1% х Qn), де:

p - загальна сума пені за несплату або прострочення сплати аліментів, обраховується позивачем на момент подачі позову;

A1 - нарахована сума аліментів за перший місяць;

Q1 - кількість днів прострочення сплати суми аліментів за перший місяць;

A2 - нарахована сума аліментів за другий місяць;

Q2- кількість днів прострочення сплати аліментів за другий місяць;

An- нарахована сума аліментів за останній місяць перед подачею позову;

Qn- кількість днів прострочення сплати аліментів за останній місяць.

Пеня за заборгованість по сплаті аліментів нараховується на всю суму несплачених аліментів за кожний день прострочення її сплати, а її нарахування не обмежується тільки тим місяцем, в якому не проводилося стягнення.

Отже, зобов'язання зі сплати аліментів носить періодичний характер і повинне виконуватися щомісяця, тому при розгляді спорів про стягнення на підставі частини першої статті 196 СК України пені від суми несплачених аліментів суд повинен з'ясувати розмір несплачених аліментів за кожним із цих періодичних платежів, установити строк, до якого кожне із цих зобов'язань мало бути виконане, та з урахуванням установленого - обчислити розмір пені виходячи із суми несплачених аліментів за кожен місяць окремо від дня порушення платником аліментів свого обов'язку щодо їх сплати до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, підсумувавши розміри нарахованої пені за кожен із прострочених платежів та визначивши її загальну суму.

Вказаний висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.04.2018 року по справі №572/1762/15-ц.

Суд апеляційної інстанції погоджується з обчисленням пені, відповідно до наданого позивачем розрахунку, оскільки він відповідає правовому висновку викладеному у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.04.2018 року по справі №572/1762/15-ц.

Крім того, необхідно врахувати, що Законом України від 17 травня 2017 року № 2037-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів» внесено зміни до статті 196 СК України. Зокрема, частину першу викладено в такій редакції: «1. У разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов'язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості».

Встановлення граничного розміру пені, яка може бути стягнута в разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов'язана сплачувати аліменти, у розмірі, що не може перевищувати 100 відсотків заборгованості, є обставиною, що пом'якшує відповідальність, а тому стаття 196 СК України, змінена Законом України від 17 травня 2017 року № 2037-VIII, на підставі частини першої статті 58 Конституції має зворотню дію в часі.

Отже, здійснюючи розрахунок пені, колегія суддів враховує положення ч. 1 ст. 196 СК України в тій частині, що розмір пені обмежений розміром заборгованості, на який нараховується пеня, яка підлягає застосуванню в силу ст. 5 Цивільного Кодексу України, оскільки вказана норма пом'якшує цивільну відповідальність боржника за несвоєчасну сплату аліментів.

З огляду на наведене колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції слід змінити в частині стягнення пені, зменшивши суму стягнення пені з 27830,44 грн. до 3921,78 грн. (розміру заборгованості по аліментах). В решті рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 374, 376, 381, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів апеляційної інстанції, -

ПОСТАНОВИЛА :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 22 грудня 2015 року змінити в частині стягнення неустойки за прострочення сплати аліментів.

Стягнути з ОСОБА_7 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1, АДРЕСА_1) на користь ОСОБА_1 (АДРЕСА_1 ) неустойку за прострочення сплати аліментів на утримання дочки ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 в сумі 3921 грн.

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повна постанова складена 21 січня 2019 року.

Головуюча Шевчук Г.М.

Судді: Міщій О.Я.

Ткач З.Є.