Провадження № 4-с/201/22/2019
УХВАЛА

08 квітня 2019 року Жовтневий районний суд

м. Дніпропетровська

у складі: головуючого судді Федоріщева С.С.,

при секретарі Разумняк К.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі справу за скаргою ОСОБА_1 на дії Шевченківського відділу державної виконавчої служби міста Дніпра Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області про скасування розрахунку заборгованості, -

ВСТАНОВИВ:

До Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська звернувся представник за довіреністю ОСОБА_1 ОСОБА_2 зі скаргою, в якій з урахуванням уточнень просив скасувати розрахунок заборгованості з аліментів на 15 жовтня 2009 року в розмірі 22793,53 грн., встановленої при виконанні виконавчого листа № 2-3481/2000.

В обґрунтування скарги посилався на те, що дії державних виконавців відділу ДВС з розрахунку заборгованості є незаконними, оскільки з 03 листопада 2000 року по 15 жовтня 2009 року ОСОБА_3 як стягувач аліментів не подавала письмових заяв про примусове виконання судового рішення; крім того, відсутні докази підтвердження вручення скаржнику постанови про відкриття виконавчого провадження і оскарженого розрахунку.

Представником заявника ОСОБА_2 до суду надана заява про розгляд цієї скарги за його відсутності, на задоволенні скарги наполягав.

Від представника Шевченківського відділу державної виконавчої служби міста Дніпра Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області (правонаступника Бабушкінського відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції) ОСОБА_4 надійшла заява про розгляд даної справи без її участі.

ОСОБА_3 у судове засідання не зявилась, про дату, час і місце розгляду справи була повідомлена належним чином, про причини неявки суду не повідомила.

Частиною 2 статті 450 ЦПК України визначено, що неявка стягувача, боржника, державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця, які належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду скарги, не перешкоджають її розгляду.

Частиною 2 ст. 247 ЦПК України передбачено, що у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов до таких висновків.

Судом встановлено, що ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 01 грудня 2016 року у справі № 201/17491/15-ц за скаргою ОСОБА_1, зацікавлені особи: ОСОБА_3, Красногвардійський відділ державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції, на постанову про відкриття виконавчого провадження була скасована постанова державного виконавця Красногвардійського відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції ОСОБА_5 від 05 жовтня 2015 року про відкриття виконавчого провадження у виконавчому провадженні ВП № 48927396.

В цій ухвалі судом був встановлений факт того, що 03 листопада 2000 року Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська винесено постанову про стягнення аліментів з ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженця ІНФОРМАЦІЯ_2 НДР на сина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3, до досягнення повноліття у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходів) щомісячно, починаючи з 23.10.2000 року, в особі матері ОСОБА_3

При розгляді справи № 201/10327/16-ц за скаргою ОСОБА_1 на дії державного виконавця Жовтневого відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції ОСОБА_7В Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська 08 лютого 2018 року постановлена ухвала про скасування постанови державного виконавця Жовтневого відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції ОСОБА_7 від 04 листопада 2009 року про відкриття виконавчого провадження (ВП № 16145912).

Даною ухвалою судом було встановлено, що на виконані в Соборному ВДВС м. Дніпра ГТУЮ у Дніпропетровській області перебувало виконавче провадження №16145912 за в/л №2-3481/2000 від 03 листопада 2000 року, який видано Жовтневим районним судом про стягнення аліментів з ОСОБА_1 (боржник) на користь ОСОБА_3 (стягувач) у розмірі 1/4 частини від всіх видів заробітку щомісячно, але не менше 1/2 частини прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_4, до досягнення дитиною повноліття, починаючи стягнення з 23 жовтня 2000 року, проводячи стягнення на ім'я матері дитини ОСОБА_3

Вищезазначене виконавче провадження надійшло до Соборного ВДВС на підставі п. 10 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження» від Бабушкінського ВДВС Дніпропетровського міського управляння юстиції за місцем реєстрації із зазначенням суми боргу по аліментам станом на 15 жовтня 2009 року у розмірі 22793,53 грн.

Зазначені судові рішення від 01 грудня 2016 року і від 08 лютого 2018 року не були оскаржені в апеляційному порядку і набрали законної сили, а тому встановлені ними обставини на підставі ч. 4 ст. 82 ЦПК України не підлягають доказуванню при розгляді даної справи №201/10328/16-ц.

Органами ВДВС суду не були надані матеріали відповідного виконавчого провадження, не було надано й пояснень з приводу скарги ОСОБА_1, жодних відомостей щодо оскаржуваного розрахунку і стану виконавчого провадження взагалі суду також не надано.

Вимогами ст. 10 ЦПК України передбачено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обовязковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до вимог ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У відповідності до вимог ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обовязком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Суд залучає відповідний орган чи особу, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, якщо дії законного представника суперечать інтересам особи, яку він представляє.

Згідно з ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно з ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Згідно ст. 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Положеннями ст. 80 ЦПК України встановлено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно вимог ч.ч. 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обовязків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Згідно зі ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Статтею 55 Конституції України визначено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право звертатися за захистом своїх прав до Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини. Кожному гарантується право звернутись із конституційною скаргою до Конституційного Суду України з підстав, установлених цією Конституцією, та у порядку, визначеному законом. Кожен має право після використання всіх національних засобів юридичного захисту звертатися за захистом своїх прав і свобод до відповідних міжнародних судових установ чи до відповідних органів міжнародних організацій, членом або учасником яких є Україна. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Відповідно до вимог ч.ч. 1, 2 ст. 124 Конституції України правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Делегування функцій судів, а також привласнення цих функцій іншими органами чи посадовими особами не допускаються. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Згідно з вимогами п. 1), п. 3) ч. 1 ст. 129 Конституції України одними з основних засад судочинства є: 1) рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; 3) змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості;

У відповідності до вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обовязків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Статтею 448 ЦПК України визначено, що скарга подається до суду, який видав виконавчий документ. Про подання скарги суд повідомляє відповідний орган державної виконавчої служби, приватного виконавця не пізніше наступного дня після її надходження до суду.

За приписами ст. 451 ЦПК України за результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу. У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобовязує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника). Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Відповідно до ст.71 Закону України «Про виконавче провадження» порядок стягнення аліментів визначається законом.

Визначення суми заборгованості зі сплати аліментів, присуджених як частка від заробітку (доходу), визначається виконавцем у порядку, встановленому Сімейним кодексом України.

Згідно зі ст.195 СК України в редакції, що діяла на час визначення заборгованості за аліментами, заборгованість за аліментами, присудженими в частці від заробітку (доходу), визначається виходячи з фактичного заробітку (доходу), який платник аліментів одержував за час, протягом якого не провадилося їх стягнення, незалежно від того, одержано такий заробіток (дохід) в Україні чи за кордоном.

Заборгованість за аліментами платника аліментів, який не працював на час виникнення заборгованості, визначається виходячи із середньої заробітної плати працівника для даної місцевості.

Згідно зі ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження» в редакції, чинній станом на день винесення оскаржуваного розрахунку (15 жовтня 2009 року) Розмір заборгованості по аліментах визначається державним виконавцем за місцем виконання рішення виходячи з фактичного заробітку (доходів), одержаного боржником за час, протягом якого стягнення не провадилося, або одержуваного ним на момент визначення заборгованості у твердій грошовій сумі або у відсотковому відношенні. Якщо боржник в цей період не працював, заборгованість визначається виходячи з середньої заробітної плати для даної місцевості. Державний виконавець у разі надходження виконавчого документа повинен підрахувати розмір заборгованості по аліментах і повідомити про нього стягувача і боржника. Державний виконавець зобов'язаний здійснювати систематичний контроль за правильним і своєчасним відрахуванням утриманих сум аліментів стягувачам.

Таким чином, беручи до уваги приписи зазначених правових актів, встановлені судом обставини, враховуючи пасивну позицію субєкта оскарження щодо вимог ОСОБА_1, а також відсутність заперечень з боку стягувача за виконавчим провадженням ОСОБА_3, зважаючи на ненадання суду відомостей і матеріалів виконавчого провадження, суд приходить до висновку про необхідність задоволення цієї скарги та скасування оскаржуваного розрахунку.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 447, 448, 451 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

УХВАЛИВ :

Скаргу ОСОБА_1 на дії Шевченківського відділу державної виконавчої служби міста Дніпра Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області про скасування розрахунку заборгованості задовольнити.

Скасувати розрахунок заборгованості з аліментів станом на 15 жовтня 2009 року в розмірі 22793,53 грн., встановленої Бабушкінським ВДВС ГТУЮ в Дніпропетровській області при виконанні виконавчого листа № 2-3481/2000.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги протягом пятнадцяти днів з дня її проголошення. Учасник справи, якому повна ухвала суду не була вручена у день її проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом пятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя С.С. Федоріщев