Номер провадження: 22-ц/813/955/19
Головуючий у першій інстанції Сувертак І.В.
Доповідач Дрішлюк А. І.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 квітня 2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Дрішлюка А.І., суддів Черевка П.М., Драгомерецького М.М.,

розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 15 листопада 2017 року по цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованостів порядку спрощеного провадження, -

ВСТАНОВИВ:

08 липня 2017 року представник ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» - Сафір Федір Олегович звернувся до Суворовського районного суду м. Одеси з позовною заявою до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості та просив суд стягнути з ОСОБА_2 заборгованість у розмірі 84611,26 грн за кредитним договором, судові витрати в розмірі 1600 грн (а.с. 2-3).

15.11.2017 року Суворовський районний суд м. Одеси вирішив позов ПАТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_2 задовольнити в повному обсязі (а.с. 37-38).

Не погоджуючись з вказаним рішенням 11.01.2018 року ОСОБА_2 подав до суду апеляційну скаргу. В обґрунтування своєї скарги апелянт зазначив, що оскаржуване рішення прийняте з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. Зокрема, апелянт вказує на те, що він не був сповіщений належним чином про судове засідання, а в матеріалах справи відсутні докази його повідомлення. Також апелянт стверджує що через неналежне сповіщення, він не мав можливості заявити про порушення спливу строку позовної давності. Термін дії банківської картки закінчився у квітні 2010 року, останній платіж здійснено в січні 2014 року, а з позовом позивач звернувся до суду лише в серпні 2017 року, тобто з пропуском загальної позовної давності. При цьому апелянт зазначив, що позивачем не було надано будь-яких належних доказів, що автоматичне погашення частин кредиту з іншого пенсійного рахунку відповідача відбувалося за його згодою, тому списання коштів було поза волею відповідача. Тому апелянт просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким в задоволенні позовних вимог відмовити (а.с. 42-51).

21.02.2018 року ухвалою суді Апеляційного суду Одеської області Громіка Р.Д. було відкрито апеляційне провадження по справів порядку ч. 1 ст. 369 ЦПК України (без повідомлення учасників справи) (а.с. 60).

В зв'язку з ліквідацією Апеляційного суду Одеської області протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями справа була розподілена колегії суддів Одеського апеляційного суду в складі головуючого судді Дрішлюка А.І., суддів Черевка П.М., Драгомерецького М.М. Ухвалою судді Одеського апеляційного Дрішлюка А.І. від 18.01.2019 року справа була прийнята до провадження.

Відзив на апеляційну скаргу до апеляційного суду не надходив.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою. Згідно з ч. 5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Дослідивши матеріали цивільної справи, доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Приймаючи оскаржуване рішення суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_2 належним чином не виконує зобов'язання, передбачені укладеним в установленому законом порядку договором, а тому вирішив позовні вимоги Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» про стягнення заборгованості за кредитним договором, відсотків, штрафів, підлягають задовольнити в повному обсязі.

Апеляційний суд не погоджується з висновками суду першої інстанції, та задовольняючи апеляційну скаргу частково вважає за необхідне зазначити таке.

Щодо доводів апеляційної скарги стосовно неналежного повідомлення. З матеріалів справи вбачається, що суд першої інстанції неодноразово направляв відповідачу судову кореспонденцію за офіційним місцем реєстрації (відповідно до інформації відділу адресно-довідкової роботи ГУ ДМС України) на адресу: АДРЕСА_1 (а.с. 24), яка, однак, поверталась до суду в зв'язку «з закінченням терміну зберігання» за «не запитом» (відповідно до поштових поміток) (а.с. 31-34). Апеляційний суд зазначає, що в пунктах 47, 48 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 752/11896/17-ц (провадження № 14-507цс18) вказано, що приписи ЦПК України як на момент ухвалення заочного рішення, так і на момент розгляду справи Великою Палатою Верховного Суду не дозволяють дійти висновку, що повернення повістки про виклик до суду з вказівкою причини повернення «за закінченням терміну зберігання» є доказом належного інформування відповідача про час і місце розгляду справи. Окрім того, за змістом висновків Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду повернення повістки про виклик до суду з вказівкою причини повернення «за закінченням терміну зберігання» не свідчить про відмову сторони від одержання повістки чи про її незнаходження за адресою, повідомленою суду (пункт 31 постанови від 20 червня 2018 року у справі № 127/2871/16-ц). Тому відповідні доводи апеляційної скарги знайшли своє підтвердження, а рішення суду підлягає скасуванню згідно з п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України.

З матеріалів справи вбачається, що 25.04.2009 року між ОСОБА_2 та ЗАТ «Приватбанк» (правонаступник - ПАТ КБ «Приватбанку») в укладений договір б/н, за умовами якого Банк надав ОСОБА_2 встановлений кредитний ліміт в розмірі 6500 грн на платіжну картку НОМЕР_2 зі сплатою відсотків за користування кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Погашення заборгованості за договором здійснюється щомісячними платежами. Зазначене вказувалось позивачем в позовній заяві та не спростовувалось відповідачем-апелянтом на стадії апеляційного розгляду, а також підтверджується матеріалами справи (а.с. 2, 6-13).

Станом на 30.06.2017 року в боржника утворилась заборгованість за кредитним договором в розмірі 84611,26 грн, яка складається з заборгованості за кредитом - 5993,07 грн, за процентами - 70419,13 грн, комісії - 3693,76 грн, заборгованості по судовим штрафам - 4505,30 грн, що підтверджується наданим позивачем розрахунком заборгованості за спірним кредитним договором (а.с. 4-5).

В зв'язку з невиконанням боржником-відповідачем своїх обов'язків позивач 08.08.2017 року звернувся до суду з відповідним позовом (а.с. 1).

Відповідач - ОСОБА_2 є пенсіонером по інвалідності (2 група загальне захворювання), що підтверджується пенсійним посвідченням № НОМЕР_1, виданим 08.08.2012 року (а.с. 51).

Отже, з наведеного вбачається, що кредитний договір було укладено 25.04.2009 року, з позовом до суду кредитор звернувся 08.08.2017 року.

Відповідно до ч.ч. 1-2 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 цього Кодексу).

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Частиною 1 ст. 530 ЦК України встановлено, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ст. 257 ЦПК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Зазначений трирічний строк діє після порушення суб'єктивного матеріального цивільного права (регулятивного), тобто після виникнення права на захист (охоронного).

Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Згідно з ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Відповідно до положень ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку.

Стаття 1 ЦК України встановлює, що цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Відповідно до ч.ч. 1-2 ст. 12 ЦК України особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд. Нездійснення особою своїх цивільних прав не є підставою для їх припинення, крім випадків, встановлених законом.

Згідно з ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відтак, сторона правочину, слідуючи власному волевиявленню, користується своїми правами та виконує обов'язки на власний розсуд, усвідомлюючи при цьому відповідні наслідки їх виконання/невиконання, передбачені законом або договором.

В своїй скарзі апелянт посилається на те, що автоматичне погашення банком частини кредиту в 2014 році з рахунку пенсійної картки відповідача не свідчить про визнання ним свого боргу та не може слугувати підставою для переривання позовної давності. Верховний суд в своїй постанові від 14.02.2018 року в справі № 161/15679/15-ц висловив позицію, за якою з тлумачення норми ч. 1 ст. 264 ЦК слідує, що вона пов'язує переривання позовної давності з будь-якими активними діями зобов'язаного суб'єкта (боржника). При цьому не виключається й випадку коли переривання перебігу позовної давності буде відбуватися внаслідок визнання боргу, що здійснюється іншими суб'єктами, якщо на це була виражена воля боржника. Тобто коли боржник виражає свою згодою чи уповноважує на це відповідного іншого суб'єкта. Такий же висновок зроблений і Верховним Судом України. Зокрема, у постанові Верховного Суду України від 8 листопада 2017 року у справі № 6-2891цс16 вказано, що «відповідно до частин першої, третьої статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку; після переривання перебіг позовної давності починається заново. Правила переривання перебігу позовної давності застосовуються судом незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо в останніх є докази, що підтверджують факт такого переривання. До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов'язку, можуть з урахуванням конкретних обставин справи належати, зокрема, часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій. Вчинення боржником дій з виконання зобов'язання вважається таким, що перериває перебіг позовної давності лише за умови, якщо такі дії здійснено самим боржником або за його згодою чи дорученням уповноваженою на це особою». Крім того, Верховний суд в постанові від 04.07.2018 року, справа № 511/2010/15-ц висловив позицію, за якою визнання боргу як підстава для переривання перебігу позовної давності має бути результатом вольових дій боржника. Списання банком коштів з рахунку боржника, які надійшли від реалізації предмета застави, є примусовими діями кредитора, а не добровільними діями боржника, тому не може бути кваліфіковано як визнання боргу відповідачем та не перериває перебігу позовної давності. Апеляційний суд звертає увагу на те, що з розрахунку заборгованості за спірним кредитним договором, наданим позивачем, вбачається, що останній платіж в якості погашення заборгованості за кредитним договором на суму 3,11 грн було здійснено 28.04.2015 року, попередній платіж на суму 3,13 грн - 15.12.2014 року. 05.05.2014 року на рахунок було зараховано 116,76 грн, з позовом банк звернувся 08.08.2017 року. Варто зауважити, що розмір вказаних сум у співвідношенні до загального розміру заборгованості не свідчить про наявність реальних намірів боржника погасити заборгованість. Відрахування кредитором з одного рахунку боржника на інший грошових коштів на сплату боргу само по собі не може свідчити про усвідомлене вчинення боржником відповідних дій, спрямованих на сплату боргу. Відтак, зарахування грошових коштів в розмірі 3,11 грн та 3,13 грн на кредитний рахунок не може розцінюватися як здійснення відповідних платежів боржником в якості повернення боргу та, як наслідок, підставою переривання строку позовної давності. Тому за обставинами даної справи до спірних правовідносин можуть бути застосовані положення ЦК України щодо строку позовної давності.

Крім того, апеляційний суд звертає увагу на те, що відповідач-апелянт стверджує, що строк дії картки закінчився в квітні 2010 року. При цьому зауважує, що відповідач дійсно підписав Умови та правила надання банківських послуг, а також Тарифи банку, однак не підписував та не був ознайомлений з тими Умовами та Тарифами, які позивач надав до суду та на які посилається в позовній заяві.

Положеннями статей 2, 12-13 ЦПК України передбачено, що цивільних процес носить змагальний характер, а тому сторони, з врахуванням стадії розгляду справи (перша інстанції, апеляційна, касаційна) повинні сприяти всебічному та правильному розгляду справи по суті, звертатися до суду з відповідними клопотаннями, користуватися наданими процесуальними правами, надавати відповідні докази на підтвердження своєї позиції і спростування доводів протилежної сторони тощо. Кожна сторона несе ризики вчинення/невчинення відповідних процесуальних дій.

Статтями 76-80 ЦПК України визначаються вимоги, яким повинні відповідати докази, які надаються учасниками справи до суду на підтвердження своїх вимог та заперечень. Апеляційний суд звертає увагу на те, що з наданих позивачем до суду доказів, зокрема, розрахунку заборгованості, заяви клієнта на отримання кредитного ліміту, довідки про умови кредитування та використання кредитної картки, примірника «Умов та Правил надання банківських послуг» не виявляється можливості належним чином встановити який розмір кредитного ліміту отримав клієнт-відповідач, на який строк, термін дії картки, відсотки за користуванням кредиту тощо (надана банком заява клієнта є нечитабельною), крім того, позивачем не було надано пояснень щодо збільшення відсоткової ставки, яка нараховувалась на поточну та прострочену заборгованість з 30 % до 43,20%, а також яким саме чином здійснювалось зарахування грошових коштів на рахунок в якості погашення заборгованості. Підтверджень щодо того, що відповідач ознайомився з положеннями «Умов та Правил надання банківських послуг» саме в тій редакції, яка була надана позивачем до суду матеріали справи не містять.

Одночасно апеляційний суд зауважує, що сторони правочину мають відповідний набір прав, якими вони користуються на власний розсуд, та обов'язки, які вони повинні виконувати. При цьому добросовісність/недобросовісність сторін відносно наданих прав та виконання обов'язків мають відповідні наслідки, передбачені законом. Вказане означає, що в тому випадку, якщо позичальник припиняє належне виконання свого зобов'язання закон передбачає настання відповідних наслідків для нього, зокрема, такий позичальник набуває нового статусу - боржника та на нього покладаються відповідні штрафні санкції за порушення його обов'язку. У випадку, якщо особа не сплачує заборгованість і надалі кредитор має право звернутися до суду з відповідним позовом і таким чином стягнути заборгованість.

Взаємозв'язок добросовісності/недобросовісності договірних правовідносин має одне з визначальних значень, в тому числі в контексті вирішення спору між сторонами, у випадку його виникнення. При цьому, окремо необхідно звернути увагу на те, що кредитор, так само як і позичальник, повинен добросовісно виконувати свої обов'язки та користуватися наданими йому правами, що не стосується виключно виконання обов'язку надання кредитних коштів, а й включає вчинення кредитором всіх можливих своєчасних дій, направлених на повернення кредитних коштів, усвідомлено не сприяючи при цьому збільшенню кредитної маси за рахунок нарахування відсотків, та, зокрема, збільшення відсоткової ставки (направлення письмової вимоги про повернення заборгованості, звернення до суду з відповідним позовом, після використання всіх можливих передбачених законом дій щодо повернення кредитних коштів).

Таким чином, враховуючи вище наведене, оскільки доводи апеляційної скарги знайшли своє часткове підтвердження, а позивачем був пропущений встановлений законом строк позовної давності, на що безпосередньо звертав увагу апелянт-відповідач, який не приймав участь в суді першої інстанції через неповідомлення його про час та місце проведення судового засідання, апеляційний суд скасовує оскаржуване рішення суду першої інстанції та ухвалює нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог на підставі ст. 376 ЦПК України.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 368, 369, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 15 листопада 2017 року - скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості- залишити без задоволення.

Постанова Одеського апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду А.І. Дрішлюк

М.М. Драгомерецький

П.М. Черевко

08.04.2019 року м. Одеса