ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 541/2734/16-ц Номер провадження 22-ц/814/185/19Головуючий у 1-й інстанції Городівський О.А. Доповідач ап. інст. Кривчун Т. О.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 січня 2019 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ у складі:

Головуючого: судді Кривчун Т.О.

суддів: Бондаревської С.М., Кузнєцової О.Ю.

секретар: Радько О.М.

за участю представника відповідача за зустрічним позовом (апелянта) ОСОБА_2 - адв. ОСОБА_3.

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2

на рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 19 жовтня 2018 року (повний текст виготовлено 28.10.2018 року)

у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим будинком та за зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4, ОСОБА_2 про визнання житлового будинку об'єктом права спільної сумісної власності, визнання недійсним договору дарування житлового будинку.

Суд, заслухавши доповідь судді-доповідача, -

В С Т А Н О В И В :

У листопаді 2016 року ОСОБА_4 звернулася до місцевого суду з вказаним позовом до ОСОБА_5, посилаючись на те, що вона є одноосібним власником будинку АДРЕСА_1, на підставі договору дарування від 18.06.2016 року, згідно якого її син, ОСОБА_2, подарував ОСОБА_4 вказаний будинок.

Зазначає, що відповідач ОСОБА_5 є колишньою дружиною її сина - ОСОБА_2, зареєстрована та проживала у вказаному будинку з 28.03.2003 року по 15.06.2015 року. З 15.06.2015 відповідач за первісним позовом не проживає у вказаному будинку, забрала свої речі і виїхала проживати до іншого помешкання, а, оскільки ОСОБА_5 не проживає у будинку більше одного року, наявні підстави для визнання її такою, що втратила право на користування житловим будинком.

З урахуванням наведеного прохала визнати ОСОБА_5 такою, що втратила право користування житловим будинком приватного фонду АДРЕСА_1 з дня вибуття 15.06.2015 року (т.1, а.с.2).

У лютому 2017 року ОСОБА_5 звернулась до місцевого суду з зустрічним позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_2 про визнання житлового будинку об'єктом права спільної сумісної власності та визнання недійсним договору дарування житлового будинку, посилаючись на те, що вона з ОСОБА_2 перебувала в шлюбі в період 11.09.1993 року по 25.10.2014 року та 04.02.1997 року ОСОБА_2 отримав в дар на підставі договору дарування житловий будинок АДРЕСА_1, який на момент дарування в цілому складався з житлового будинку А-1, загальною площею 35.9 м2, погребу, літньої кухні В, колодязя №1, огорожі, сараю Д, сараю Г, вбиральні Е, замощення, газопроводу.

Вказує, що за час шлюбу спірний будинок істотно збільшився у своїй вартості внаслідок спільних трудових та грошових затрат членів сім'ї. Здійснено добудову до будинку А-1, в складі якої тамбур 1-9 площею 1,7 м2., коридор 1-7 площею 3,9 м2., кухня 1-8 площею 14,2 м2, ванна 1-10 площею 2,6 м2, туалет1-11 площею 1,4 м2, коридор 1-12 площею 4,1 м2, весь будинок обладнано системою опалення з встановленням котла, замінені всі вікна та дах на будинку, будинок обладнано системою водопостачання та водовідведення. Тому, на підставі ст.62 СК України, вона претендує на визнання будинку спільним майном колишнього подружжя.

Зазначає, що 25.10.2014 року шлюб ОСОБА_5 та ОСОБА_2 розірвано, однак вона залишилась проживати в спірному будинку. При цьому, ОСОБА_5 вказує на те, що лише з первісної позовної заяви дізналась про те, що її колишній чоловік ОСОБА_2 подарував спірний будинок своїй матері, ОСОБА_4 Однак укладення договору відбулося без її згоди, що, на переконання позивачки, є протиправним. Стверджує, що при укладенні договору дарування порушені положення ст.65 СК України, у зв'язку з чим він є недійсним.

З урахуванням наведеного прохала: визнати об'єктом права спільної сумісної власності подружжя житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1; визнати недійсним договір дарування від 18.06.2016 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 щодо житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходяться за вказаною адресою; вирішити питання судових витрат (т.1, а.с.32-34).

Ухвалою Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 06.03.2017 року відкрито провадження у справі за зустрічною позовною заявою ОСОБА_5 до ОСОБА_4, ОСОБА_2 про визнання житлового будинку об'єктом права спільної сумісної власності, визнання недійсним договору дарування житлового будинку.

Прийнято зустрічний позов до спільного розгляду з первісним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим будинком (т.1, а.с.47-48).

Рішенням Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 19 жовтня 2018 року відмовлено в повному обсязі у задоволенні первісного позову ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання відповідачки такою, що втратила право користування житловим будинком АДРЕСА_1.

Задоволено повністю зустрічну позовну заяву ОСОБА_5.

Визнано об'єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_5 та ОСОБА_2 житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою : АДРЕСА_1.

Визнано недійсним договір дарування від 18 червня 2016 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 щодо житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою : АДРЕСА_1.

Стягнуто з ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП НОМЕР_1) зареєстрована АДРЕСА_2, на користь ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3, зареєстрована в АДРЕСА_1, понесені судові витрати в сумі 3593,60 грн.

Стягнуто з ОСОБА_2, (РНОКПП НОМЕР_2) зареєстрований АДРЕСА_1, на користь ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3, зареєстрована в АДРЕСА_1, понесені судові витрати в сумі 4739,56 грн.

У поданій апеляційній скарзі на рішення місцевого суду відповідач за зустрічним позовом ОСОБА_2, посилаючись на порушення та неправильне застосування місцевим судом норм матеріального та процесуального права просить рішення районного суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити в повному обсязі позовні вимоги за первісним позовом та відмовити в задоволенні зустрічного позову.

В обґрунтування доводів скарги посилалась на те, що при визнанні спірного майна об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, місцевий суд не визначив фактичних внесків кожної із сторін у добудову даного майна, не встановив за які кошти було здійснено добудову, в який час було проведено добудову, яка дійсна частка може належати дружині відповідно до її можливих внесків, яка частка майна збільшилась.

Вважає, що, оскільки апелянт житловий будинок АДРЕСА_1 отримав у дар, то він належить йому на праві приватної власності.

Також, апелянт ставить під сумнів визначену експертизою ринкову вартість вказаного домоволодіння, оскільки у самому висновку експерта охарактеризовано стан будинку, як незадовільний, а експлуатація елементів будівлі можлива лише при проведенні їх ремонту.

Зазначає, що, оскільки на момент укладення договору дарування від 18.06.2016 року не існувало рішення про визнання спірного домоволодіння спільною сумісною власністю подружжя, та вказаний будинок був в його особистій власності, оспорюваний договір укладено на законних підставах.

Вказує на безпідставність об'єднання первісного та зустрічного позовів в одне провадження та неправомірний розподіл судових витрат між сторонами.

У судовому засіданні представник апелянта апеляційну скаргу підтримала та прохала її задовольнити, рішення суду скасувати з ухваленням нового рішення, яким позовні вимоги за первісним позовом задовольнити в повному обсязі.

Колегія суддів, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги та позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції, вислухавши пояснення представника апелянта, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

У відповідності до ч.ч.1-5 ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з вимогами ч.1 ст.264 цього Кодексу під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Як убачається з матеріалів справи, встановлено місцевим судом, та не заперечується сторонами по справі, згідно актового запису №50 в Книзі реєстрації актів про укладення шлюбу Великобагачанського райвідділу ЗАГС, ОСОБА_2 та ОСОБА_5 одружились 11.09.1993 року (Свідоцтво про укладення шлюбу серії НОМЕР_3, т.1, а.с.36), та згідно актового запису №44, складеного Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по м. Миргороду РС Миргородського МУЮ у Полтавській області, шлюб між ними розірвано 25.10.2014 року (Свідоцтво про розірвання шлюбу серії НОМЕР_4, т.1, а.с.11).

В період шлюбу між ОСОБА_5 та ОСОБА_2, на підставі договору дарування житлового будинку від 04.02.1997 року серії ААІ №245489, останній отримав в дар від ОСОБА_6 жилий будинок з надвірними побудовами, що знаходиться в АДРЕСА_1 та в цілому складається з: жилого будинку А-І, загальною площею 35,9 кв.м, погреба, літньої кухні В, колоодязя№1, огорожі 2-3, сараю Д, сараю Г, вбиральні Е, замощення, газопроводу на земельній ділянці держфонду розміром 801кв.м (т.1, а.37).

Згідно договору дарування від 18.06.2016 року серії НВТ №777429, ОСОБА_2 подарував матері ОСОБА_4 житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 який в цілому складається з: житлового будинку А-1, житловою площею 44,2кв.м, загальною площею 84,8кв.м, сараю Д, сараю Г, вбиральні Е, погребу д, споруди номер 1-8, що розташований на приватизованій земельній ділянці, площею 0,0817 га, кадастровий номер НОМЕР_5 (т.1, а.с.7).

Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових права на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна №61919759 від 22.06.2016 року, за ОСОБА_4, зареєстровано право власності на вказаний житловий будинок на підставі договору дарування від 18.06.2016 року (т.14, а.с.8-9).

Задовольняючи зустрічні позовні вимоги, місцевий суд виходив із того, що ОСОБА_5 та ОСОБА_2 протягом шлюбу провели будівельні та ремонтні роботи в спірному будинку, чим істотно збільшили його вартість, при цьому дані будівельні роботи були капітальними та призвели до збільшення якісних характеристик будинку (збільшення загальної та житлової площі), а тому наявні підстави для визнання спірного будинку спільною сумісною власністю подружжя. При цьому, оскільки про укладенні оспорюваного договору дарування від 18.06.2016 року, ОСОБА_5, як співвласника спірного домоволодіння про його відчуження повідомлено не було, то вказаний правочин є недійсним.

Відмовляючи в задоволенні первісної позовної заяви суд першої інстанції посилався на те, що ОСОБА_5 є співвласником будинку АДРЕСА_1, а тому не може бути визнана такою, що втратила право на проживання в ньому, незалежно від часу протягом якого вона не проживала в ньому.

Такі висновки місцевого суду в повній мірі відповідають обставинам справи і нормам матеріального права, виходячи з наступного.

Частиною 1 ст.316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно ч.1 ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ст.25 КпШС України, чинної на момент виникнення спірних правовідносин, якщо майно, яке було власністю одного з подружжя, за час шлюбу істотно збільшилося у своїй цінності внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя або їх обох, воно може бути визнане судом спільною сумісною власністю подружжя.

Аналогічні вимоги містить ч.1 ст.62 СК України, норми якого діють з 2004 року по даний час, якою визначено, що якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно з п.23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року №11, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох.

Для застосування передбачених зазначеною нормою правил, збільшення вартості майна повинно відбуватися якраз внаслідок затрат подружжя, незалежно від інших факторів (зокрема, тенденцій до загального подорожчання конкретного майна) і суттєвою ознакою повинно бути істотне збільшення вартості майна як об'єкта, його якісних характеристик.

При цьому необхідною умовою визнання судом права спільної сумісної власності на дане майно є наявність «істотного збільшення його у вартості». Оскільки поняття «істотне збільшення вартості майна» є оціночним, конкретне рішення щодо задоволення або відхилення позову приймається судом з урахуванням усіх обставин справи.

Згідно висновку №1639/1640 судової оціночно-будівельної та будівельно-технічної експертизи по цивільній справі №541/2734/16-ц, складеного 30.01.2018 року Полтавським відділенням Харківського науково-дослідного інституту судових експертиз, судовим експертом Л.М. Громовою по першому питанню надано відповідь:

-ринкова вартість домоволодіння, що розташоване по АДРЕСА_1 на час проведення експертизи у стані, після проведення добудови до будинку а1, в складі якої: тамбур 1-9 площею 1,7м2, коридор 1-7 площею 3,9м2,ю кухня 1-8 площею 14,2м2, ванна 1-10 площею 2,6м2, туалет 1-11 площею 1,4м2, коридор 1-12 площею 4,1м2, обладнання будинку системою опалення з встановленням котла, заміни всіх вікон, заміни даху, обладнання системи водопостачання та каналізації складає: 563790,00 грн.

по другому питанню:

-ринкова вартість домоволодіння, що розташоване по АДРЕСА_1 на час проведення експертизи у стані, до проведення добудови до будинку а1, в складі якої: тамбур 1-9 площею 1,7м2, коридор 1-7 площею 3,9м2,ю кухня 1-8 площею 14,2м2, ванна 1-10 площею 2,6м2, туалет 1-11 площею 1,4м2, коридор 1-12 площею 4,1м2, обладнання будинку системою опалення з встановленням котла, заміни всіх вікон, заміни даху, обладнання системи водопостачання та каналізації складає: 344710,00 грн.

При цьому, у відповідності до договору дарування житлового будинку від 04.02.1997 року серії ААІ №245489, згідно якого ОСОБА_2 отримав в дар від ОСОБА_6 жилий будинок з надвірними побудовами, що знаходиться в АДРЕСА_1, дане домоволодіння складалось в цілому з: жилого будинку А-І, загальною площею 35,9кв.м, погреба, літньої кухні В, колодязя №1, огорожі 2-3, сараю Д, сараю Г, вбиральні Е, замощення, газопроводу на земельній ділянці держфонду розміром 801кв.м (т.1, а..37).

Після чого було здійснено добудову та переобладнання вказаного будинку, який наразі в цілому складається з: житлового будинку А-1, житловою площею 44,2кв.м, загальною площею 84,8кв.м, сараю Д, сараю Г, вбиральні Е, погребу д, споруди номер 1-8, що розташований на приватизованій земельній ділянці, площею 0,0817 га, кадастровий номер НОМЕР_5 (т.1, а.с.7).

Окрім того, як убачається з наданої ДКП «Миргородтехінвентаризація» ксерокопії документів з матеріалів інвентарної справи на спірне домоволодіння, яка проводилась 08.02.2008 року, вже у 2008 році вказаний житловий мав житлову площу 44,2кв.м, а загальну площу 84,8кв.м. (т.1, а.с.38-41).

Також, згідно повідомлення ОКВПВКГ «Миргородводоканал» від 24.01.2017 року №82/01-3, ще у 2006 році виготовлено робочий проект (архівний номер 2006-7507) водопостачання та водовідведення житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 абонементом ОСОБА_2

За даною адресою рахується абонентський рахунок НОМЕР_6, відкритий на споживача ОСОБА_2 Договір на послуги з центрального водопостачання та водовідведення відсутній (т.1, а.с.42).

З урахуваннам наведеного колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду стосовно того, що, оскільки чинним законодавством чітко не визначено момент, коли особиста приватна власність одного з подружжя, внаслідок її покращення за рахунок трудових чи грошових затрат набуває правового режиму спільної сумісної власності, то, з урахуванням роз'яснень, наданих у ст.25 КпШС та ст.62 СК України, його необхідно відраховувати з моменту істотного збільшення вартості даного майна (завершення будівельних робіт з перетворення (поліпшення) нерухомого майна).

Так, з аналізу наведених положень закону та наявних у справі доказів вбачається, що істотне покращення спірного майна шляхом здійснення відповідних прибудов та переобладнань, встановлення систем водопостачання та водовідведення, системи опалення і т.п., відбулося в період шлюбу між ОСОБА_5 та ОСОБА_2, між 1997 та 2014 роками. Даний факт стороною відповідачів за зустрічним позовом не спростовано.

При цьому, як убачається з Висновку №1639/1640 судової оціночно-будівельної та будівельно-технічної експертизи по цивільній справі №541/2734/16-ц, складеного 30.01.2018 року, вартість домоволодіння, що розташоване по АДРЕСА_1 на час проведення експертизи у стані, після проведення добудови до будинку складає - 563790,00 грн., а у стані до проведення добудови - 344710,00 грн.

Таким чином, вартість вказаного домоволодіння збільшилась на 219080,00 грн.(563790,00-344710,00 ), що становить 38,86% (219080,00*100/563790,00), що є істотною зміною (покращенням) вартості подарованого ОСОБА_2 майна, що відбулось, як установлено, внасідок спільної участі подружжя, фінансових і трудових затрат останнього разом з колишньою дружиною ОСОБА_5

З урахуванням наведеного місцевим судом, на підставі належних та допустимих доказів, наявних у матеріалах справи, вірно визначено, що домоволодіння, розташоване по АДРЕСА_1 є об'єктом спільної сумісної власності колишнього подружжя ОСОБА_5 та ОСОБА_2

При цьому невірне зазначення місцевим судом відсотку, на яке відбулось покращення а саме 63,55% замість вірного 38,86%, не впливає на правильність висновку суду, про наявність підстав для визнання даного домоволодіння об'єктом спільної сумісної власності подружжя, оскільки частка покращення все одно є значною.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що при визнанні спірного майна об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, місцевий суд не визначив фактичних внесків кожної із сторін у добудову даного майна, не встановив за які кошти було здійснено добудову, в який час було проведено добудову, яка дійсна частка може належати дружині відповідно до її можливих внесків, яка частка майна збільшилась, колегія суддів вважає безпідставними з урахуванням наступного.

Так, місцевим судом вірно встановлено на підставі належних та допустимих доказів, що переобладнання домоволодіння, що призвели до його істотного покращення відбулися в період шлюбу ОСОБА_5 та ОСОБА_2 між 1997 та 2014 роками, при цьому законом не передбачено обов'язку для суду у встановленні точного моменту здійснення відповідного покращення, зокрема, і зважаючи на те, що це потребує значного відрізку в часі.

Твердження в апеляційній скарзі про не дослідження судом які фактичні внески було здійснено кожним з подружжя на здійснення відповідних покращень, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки установлено, що покращення домоволодіння відбулось за період шлюбу ОСОБА_5 та ОСОБА_2 між 1997 та 2014 роками, тобто їх спільними зусиллями, апелянтом не спростовано участі ОСОБА_8 у здійсненні переобладнання будинку, при цьому, жодним з подружжя не було надано доказів яка участь кожного у здійсненні відповідних покращень.

Доводи апеляційної скарги стосовно того, що, оскільки апелянт житловий будинок АДРЕСА_1 отримав у дар, то він належить йому на праві приватної власності, є безпідставними з урахуванням положень ст.25 КпШС України, ч.1 ст.62 СК України та роз'яснень, наданих в п.23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року №11.

Посилання апелянта на сумнівність визначеної експертизою ринкової вартості вказаного домоволодіння, оскільки у самому висновку експерта охарактеризовано стан будинку, як незадовільний, а експлуатація елементів будівлі можлива лише при проведенні їх ремонту, колегія суддів до уваги також не приймає, оскільки жодного істотного аргументу та доказу на підтвердження неналежності дослідженого судом висновку експерта апелянтом не надано, при цьому клопотання про призначення повторної чи додаткової експертизи ним не ставилось, іншого висновку щодо визначення вартості спірного домоволодіння матеріали справи не містять.

За нормою ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч.3 ст.215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Як роз'яснив у п.4 постанови «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 р. N9 Пленум ВСУ судам, відповідно до статті 215 ЦК (435-15) необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК тощо).

За нормою п.5 ст.216 ЦК Ураїни вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред'явлена будь-якою заінтересованою особою.

Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи.

З огляду на те, що рішенням місцевого суду вірно установлено, що здійснення переобладнання домоволодіння, що призвело до його істотного покращення, відбулося в період шлюбу ОСОБА_5 та ОСОБА_2 між 1997 та 2014 роками, та саме в цей період спірне нерухоме майно стало об'єктом права спільної сумісної власності, відтак, на момент укладення договору дарування від 18.06.2016 року, ОСОБА_2 вже не мав права одноосібно розпоряджатися даним домоволодінням.

При цьому матеріалами справи установлено та не заперечується сторонами, що при вчиненні спірного правочину від 18.06.2016 року, згоди ОСОБА_5 на його укладення не було отримано, більше того вона взагалі не знала про відчуження домоволодіння АДРЕСА_1, що є порушенням її охоронюваного законом права на володіння та розпорядження належним їй майном.

З урахуванням наведеного, суд першої інстанції вірно вказав, що відчуження цінного майна, що є спільною сумісною власністю, одним із співвласників, без згоди на те іншого співвласника є підставою для визнання такого договору недійсним відповідно до частини першої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України, а тому правомірно задовольнив позовну вимогу ОСОБА_5 про визнання недійсним договору дарування від 18 червня 2016 року, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 щодо житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1.

Доводи апеляційної скарги стосовно того, що, оскільки на момент укладення договору дарування від 18.06.2016 року не існувало рішення про визнання спірного домоволодіння спільною сумісною власністю подружжя, та вказаний будинок був в особистій власності ОСОБА_2, а тому оспорюваний договір укладено на законних підставах, є необґрунтованими, оскільки момент перетворення правового режиму майна, відповідно до положень ст.25 КпШС та ст.62 СК України, пов'язаний не з моментом прийняття рішення судом про віднесення майна до спільної сумісної власності, або її реєстрації, а з моментом істотного збільшення вартості даного майна (завершення будівельних робіт з перетворення (поліпшення) нерухомого майна), яке відбулось між 1997 та 2014 роками, тобто до укладення спірного правочину.

У відповідності до ч.2 ст.405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ними і власником житла або законом.

Установлено, що ОСОБА_5 є співвласником житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1, а тому не може бути визнана такою, що втратила право користування житловим будинком, оскільки він є її власністю.

Відтак, положення ст.167 ЖК України та ст.405 ЦК України не поширюються на власника житла, а стосуються лише наймача житла, членів його сім'ї, а також членів (колишніх членів) сім'ї власника житла, якою не є співвласник вказаного домоволодіння ОСОБА_5

Посилання в апеляційній скарзі на безпідставність об'єднання первісного та зустрічного позовів в одне провадження, колегія суддів вважає неспроможними, та такими, що не можуть вплинути на правильність висновків суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення зустрічного позову та про відмову в первісному позові.

Окрім того, місцевим судом було вірно, на підставі вимог ст.141 ЦПК України, здійснено розподіл судових витрат між сторонами.

Інші доводи апеляційної скарги не містить нових засобів доказування, не спростовують висновків суду першої інстанції та зводяться до незгоди із судовим рішенням без належного обґрунтування нормами права.

Суд першої інстанції повно та об'єктивно встановив фактичні обставини справи і дав їм належну правову оцінку, дослідив надані сторонами докази, на підставі яких дійшов вірного висновку про наявність підстав для відмови в задоволенні первісного позову та про задоволення зустрічного позову.

З огляду на те, що рішення суду відповідає вимогам закону, зібраним по справі доказам, обставинам справи, підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, колегія суддів не вбачає.

Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права

Керуючись ст.ст.368, 375, 382,383,384 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, - залишити без задоволення.

Рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 19 жовтня 2018 року (повний текст виготовлено 28.10.2018 року), - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня її проголошення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

ГОЛОВУЮЧИЙ : Т.О. Кривчун

СУДДІ : С.М. Бондаревська

О.Ю. Кузнєцова