Постанова

Іменем України

17 січня 2019 року

м. Київ

справа № 381/3384/16-ц

провадження № 61-20816св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Мартєва С. Ю. (суддя-доповідач), ЛеськоА. О., Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач - Київський міський центр зайнятості,

представник позивача - Гергель ПавлоМиколайович,

відповідач - ОСОБА_5,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу Київського міського центру зайнятості на рішення Апеляційного суду Київської області від 05 квітня 2017 року в складі колегії суддів: Мережко М. В., Данілова О. М., Суханової Є. М.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У серпні 2016 року Київський міський центр зайнятості звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5 про стягнення коштів.

Позовна заява мотивована тим, що 03 квітня 2015 року ОСОБА_5 звернувся до Дарницького районного центу зайнятості м. Києва із заявою про надання йому статусу безробітного.

Наказом Дарницького районного центру зайнятості Київського міського центру зайнятості від 10 квітня 2015 року № НТ150410 ОСОБА_5 надано статус безробітного і призначена допомога з безробіття.

Розслідуванням Дарницького районного центру зайнятості встановлено, що 27 листопада 2014 року ОСОБА_5 уклав договір із Товариством з обмеженою відповідальністю «Євролайф Україна ЛТД» (далі - ТОВ «Євролайф Україна ЛТД»), який був дійсним до 17 червня 2015 року, тобто у період перебування на обліку як безробітного.

Згідно з отриманим Дарницьким районним центром зайнятості актом розслідування від 11 квітня 2016 року № 400 відповідач отримав винагороду за надані послуги.

Наказом Дарницького районного центру зайнятості від 22 квітня 2016 року № 14 прийнято рішення щодо повернення відповідачем отриманої допомоги з безробіття в розмірі 34 980,43 грн. 25 квітня 2016 року відповідачу направлено лист-повідомлення з пропозицією повернути кошти, але кошти відповідач не повернув.

Рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 15 листопада 2016 року в складі судді Осаулової Н. А. позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь Київського міського центру зайнятості кошти в сумі 34 980,43 грн та сплачений судовий збір у розмірі 1 378,00 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що відповідач на час звернення до центру зайнятості належав до працевлаштованого населення і не мав права отримувати передбачені законом соціальні послуги та матеріальне забезпечення на випадок безробіття.

Рішенням Апеляційного суду Київської області від 05 квітня 2017 року рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 15 листопада 2016 року скасовано, у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що суд першої інстанції не надав оцінки діям відповідача, в яких відсутня його вина, оскільки як встановлено судом апеляційної інстанції, з моменту отримання статусу безробітного відповідач не працював, доказів того, що з 10 квітня 2015 року до 05 січня 2016 року відповідач працював, позивач суду не надав.

У касаційній скарзі, поданій у квітні 2018 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, Київський міський центр зайнятості просить рішення суду апеляційної інстанції скасувати, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції не взяв до уваги, що 27 листопада 2014 року ОСОБА_5 уклав з ТОВ «Євролайф Україна ЛТД» договір про надання послуг та отримав винагороду.

У червні 2017 року ОСОБА_5 надав заперечення на касаційну скаргу, в якому просить касаційну скаргу відхилити, рішення суду апеляційної інстанції залишити без змін.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Суд установив, що 03 квітня 2015 року ОСОБА_5 звернувся до Дарницького районного центу зайнятості м. Києва із заявою про надання йому статусу безробітного.

Наказом Дарницького районного центру зайнятості Київського міського центру зайнятості від 10 квітня 2015 року № НТ150410 ОСОБА_5 надано статус безробітного і призначена допомога з безробіття.

Розслідуванням Дарницького районного центру зайнятості встановлено, що ОСОБА_5 уклав договір із ТОВ «Євролайф Україна ЛТД» 27 листопада 2014 року, який був чинним до 17 червня 2015 року.

Із акта розслідування Шевченківського районного центру зайнятості від 11 квітня 2016 року № 400 вбачається, що відповідач 27 листопада 2014 року уклав з ТОВ «Євролайф Україна ЛТД» договір про надання послуг № 931107, дія якого була припинена 17 червня 2015 року. Відповідно до акта відповідач 21 липня 2015 року отримав винагороду за надані послуги.

Із довідки ТОВ «Євролайф Україна ЛТД» відомо, що ОСОБА_5 отримав від товариства у липні 2015 року суму 475,37 грн.

Наказом Дарницького районного центру зайнятості від 22 квітня 2016 року № 14 прийнято рішення щодо повернення відповідачем отриманої допомоги з безробіття в розмірі 34 980,43 грн за період із 10 квітня 2015 року до 05 січня 2016 року. 25 квітня 2016 року ОСОБА_5 надіслано лист-повідомлення з пропозицією повернути кошти, але кошти відповідач не повернув.

Суд першої інстанції, задовольняючи позов, виходив із того, що відповідач на час звернення до центру зайнятості належав до працевлаштованого населення і не мав права отримувати передбачені законом соціальні послуги та матеріальне забезпечення на випадок безробіття.

Суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у позові, зазначав таке.

Відповідно до статті 43 Закону України «Про зайнятість населення» статусу безробітного може набути: особа працездатного віку до призначення пенсії (зокрема на пільгових умовах або за вислугу років), яка через відсутність роботи не має заробітку або інших передбачених законодавством доходів, готова та здатна приступити до роботи.

Статус безробітного надається зазначеним у частині першій цієї статті особам за їх особистою заявою у разі відсутності підходящої роботи з першого дня реєстрації у територіальних органах центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, незалежно від зареєстрованого місця проживання чи місця перебування.

Порядок реєстрації, перереєстрації та ведення обліку громадян, які шукають роботу, і безробітних у територіальних органах центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, визначається Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до частини другої статті 34 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» Фонд загальнообов'язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття зобов'язаний: виплачувати забезпечення та надавати соціальні послуги, передбачені цим Законом; вживати заходів до раціонального використання коштів і забезпечення фінансової стабільності Фонду загальнообов'язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття; контролювати правильність витрат за страхуванням на випадок безробіття, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами з питань страхування на випадок безробіття, правильність призначення роботодавцем та виплати застрахованим особам допомоги по частковому безробіттю.

Відповідно до частин першої-третьої статті 36 цього Закону застраховані особи мають право брати участь в управлінні страхуванням на випадок безробіття через своїх представників відповідно до цього Закону.

Застраховані особи, яким виплачується забезпечення та надаються соціальні послуги за цим Законом, мають право на судовий захист своїх прав.

Застраховані особи, зареєстровані в установленому порядку як безробітні, зобов'язані своєчасно подавати відомості про обставини, що впливають на умови виплати їм забезпечення та надання соціальних послуг.

У разі виїзду особи, зареєстрованої в установленому порядку як безробітна, за межі України з метою працевлаштування чи здійснення іншої діяльності, спрямованої на отримання прибутку, така особа зобов'язана повідомити про це державну службу зайнятості.

Сума виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг застрахованій особі внаслідок умисного невиконання нею своїх обов'язків та зловживання ними стягується з цієї особи відповідно до законодавства України з моменту виникнення обставин, що впливають на умови виплати їй забезпечення та надання соціальних послуг.

У разі припинення професійної підготовки, перепідготовки або підвищення кваліфікації за направленням державної служби зайнятості без поважних причин або відмови працювати за одержаною професією (спеціальністю) із застрахованих осіб стягується сума витрат на професійну підготовку, перепідготовку або підвищення кваліфікації.

Якщо застрахована особа не здійснювала підприємницьку діяльність протягом шести календарних місяців з дня отримання допомоги по безробіттю одноразово для організації підприємницької діяльності (за винятком обставин, що унеможливлюють провадження підприємницької діяльності), виплачена сума коштів вважається використаною нею не за призначенням та підлягає поверненню в порядку, установленому центральними органами виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення, державної податкової політики за погодженням з правлінням Фонду загальнообов'язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття.

Відповідно до статті 1215 ЦК України не підлягає поверненню безпідставно набуті: 1) заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача; 2) інше майно, якщо це встановлено законом.

Отже, закон встановлює два виключення із цього правила: по-перше, якщо виплата зазначених платежів є результатом рахункової помилки з боку особи, яка проводила цю виплату; по-друге, у разі недобросовісності з боку набувача.

Правильність виконаних розрахунків, за якими була проведена виплата, а також добросовісність набувача презюмуються, отже, зазначене у статті 1215 ЦК України майно підлягає поверненню у разі наявності цих фактів.

Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі № 6-91цс14 та від 01 лютого 2017 року у справі № 6-2711цс16.

Суд першої інстанції цих положень не врахував, не надав оцінки діям відповідача, в яких відсутня його вина, оскільки, як встановлено судом апеляційної інстанції, з моменту отримання статусу безробітного відповідач не працював, доказів відповідно до статті 60 ЦПК України 2004 року, що в період із 10 квітня 2015 року до 05 січня 2016 року відповідач працював, позивач суду не надав.

Касаційна скарга не містить посилань на обставини, які не були враховані судом апеляційної інстанції або не встановлені при ухваленні рішення по суті позову, також не містить посилань, які саме докази не були враховані, які висновки суду не відповідають обставинам справи та які норми матеріального права були порушені або неправильно застосовані при вирішенні справи по суті.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду апеляційної інстанції - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Київського міського центру зайнятості залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Київської області від 05 квітня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: С. Ю. Мартєв

А.О. Лесько

С.П. Штелик