ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 553/1934/16-ц Номер провадження 22-ц/814/942/19Головуючий у 1-й інстанції Крючко Н.І. Доповідач ап. інст. Панченко О. О.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 квітня 2019 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді: Панченка О.О.,

суддів: Одринської Т.В., Пікуля В.П.

розглянув у відкритому судовому засіданні у м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 21 січня 2019 року, ухваленого під головуванням судді Крючко Н.І., із складанням повного тексту судового рішення - дата не вказана,

у справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства Комерційного Банку «Надра» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Стрюкової І.О. про захист прав споживача, встановлення фактів, що мають юридичне значення, -

В С Т А Н О В И В:

У травня 2016 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства Комерційного Банку «Надра» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Стрюкової І.О., уточнивши який, просила встановити суттєвий дисбаланс договірних прав і обов'язків за договором споживчого кредиту № 509/06-К, що значно погіршують стан позивача, як споживача фінансових послуг, встановити відсутність істотних умов договору в кредитному договорі споживчого кредиту № 506/06К від 21.12.2006 року, судові витрати покласти на відповідача. (т. 1 а.с. 29-49)

Позов мотивовано тим, що 21 грудня 2006 року між ВАТ «КБ «Надра» (правонаступником якого є ПАТ «КБ «Надра») та ОСОБА_2 було підписано кредитний договір № 509/06, для отримання позивачем кредитних коштів з цільовим призначенням кредиту - інвестування у будівництво житла за договором, укладеним між позичальником та ВАТ «Полтаватрансбуд».

Вказує, що відповідач при укладенні кредитного договору грубо порушив вимоги чинного законодавства та права позивача, як споживача фінансових послуг Банку. Спірний договір не містить істотних умов, необхідних для його укладення, встановлені умови в кредитному договорі значно погіршують положення позивача, як споживача банківських послуг, тобто є несправедливими.

Рішенням Ленінського районного суду м. Полтави від 21 січня 2019 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства Комерційного Банку «Надра» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Стрюкової І.О. про захист прав споживача, встановлення фактів, що мають юридичне значення відмовлено за необґрунтованістю та безпідставністю.

З вказаним рішенням суду першої інстанції не погодилася ОСОБА_2 та подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги, посилаючись на неповне з'ясування судом обставини, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції невірно визначив підстави позову, оскільки позивач звернулася до суду з вимогою встановити юридичні факти, які в подальшому можуть вплинути на реалізацію захисту цивільного права, а не визнання договору неукладеним. Вважає, що місцевий суд невірно встановив обставини та умови отримання кредиту, а також прийшов до помилкового висновку про ознайомлення позивача з усіма умовами кредитування. Підписана позивачкою анкета-заява містить не всі умови, визначені у ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів». Банком не надано належних доказів про ознайомлення позичальника з усіма умовами кредитування.

Вказує, що висновок суду першої інстанції про те, що вона, на дату отримання кредиту, могла встановити, проаналізувати суттєвий дисбаланс договірних прав та обов'язків за договором та відсутність істотних у ньому умов, оскільки під час отримання кредиту працювала в Банку, є помилковим. ОСОБА_2, зазначає, що не має юридичної освіти та не могла знати, що вказаний договір є таким, що грубо порушує вимоги чинного законодавства.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Із матеріалів справи вбачається та встановлено судом першої інстанції, що 21 грудня 2006 року між Відкритим акціонерним товариством комерційний банк «Надра» (правонаступником якого є ПАТ «КБ «Надра») та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № 509/06, за умовами якого банк надав позичальнику кошти у розмірі 24 тис. дол. США, строком до 21 грудня 2026 року, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 11,20 %. У пункті 1.2 цього договору визначено, що цільове призначення кредиту - інвестування у будівництво житла за договором, укладеним між позичальником та ВАТ «Полтаватрансбуд».

Відсотки за користування кредитом розраховуються Банком на підставі відсоткової ставки у розмірі 11,2 % річних, що визначено п.1.3.1 даного договору.

Зазначений кредит був наданий ОСОБА_2 зі встановленням пільгової процентної ставки за користування кредитом у зв'язку з тим, що на момент укладання договору, позичальник перебувала з банком у трудових відносинах. (п. 1.3.2).

Судом першої інстанції також встановлено, що даний кредитний договір та порядок виконання його умов сторонами був предметом розгляду судів різних інстанцій. Так, рішеннм Київського районного суду м. Полтави від 14 квітня 2016 року, залишеним без змін судами апеляційної та касаційної інстанцій, позов Публічного Акціонерного товариства КБ «Надра» - задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «Надра» 17 817,93 доларів США, що складає 374912,14 грн. заборгованості по тілу кредиту, 1663,13 дол. США, що складає 34994,39 грн. заборгованості по відсоткам, 543,09 дол. США, що складає 11427,31 грн. пені.

Якщо сторони досягли домовленості згідно зі статтями 207, 640 ЦК України та уклали кредитний договір, в якому передбачили умови його виконання, то ці умови мають виконуватись і свідчать про те, що момент досягнення домовленості настав.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивач, будучи спеціалістом банківської сфери до моменту підписання договору могла вирішити для себе, погоджуватись чи не погоджуватись на певні умови кредитування, оскільки вона безпосередньо звернулась до банківської установи з заявою про надання кредиту. Крім того, доводи позивача про істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків позичальника, з посиланням на вимоги Закону України «Про захист прав споживачів», не заслуговують на увагу, оскільки були предметом розгляду судів різних інстанцій, зокрема в ухвалі Апеляційного суду Полтавської області від 02 червня 2017 року, надано оцінку аналогічним доводам ОСОБА_2, та в ході розгляду справи свого підтвердження не знайшли. Суд першої інстанції, дійшов висновку про безпідставність позовних вимог.

Колегія суддів вважає, що вказані висновки суду першої інстанції є вірними та підтверджуються матеріалами справи.

Згідно ч.1 ст.203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Згідно з ч. 2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», в редакції на час укладання спірного договору, перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. У разі ненадання зазначеної інформації суб'єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону.

Відповідно до ст. 18 цього Закону, яка регулює визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача, продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

За положеннями частини п'ятої статті 11, статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

Несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема, щодо плати за обслуговування кредиту та плати за дострокове його погашення, і це є підставою для визнання таких положень недійсними (окремих положень, а не договору в цілому).

Відповідно до частини п'ятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», в редакції на час укладання кредитного договору, до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими: 1) для надання кредиту необхідно передати як забезпечення повну суму або частину суми кредиту чи використати її повністю або частково для покладення на депозит, або викупу цінних паперів, або інших фінансових інструментів, крім випадків, коли споживач одержує за таким депозитом, такими цінними паперами чи іншими фінансовими інструментами таку ж або більшу відсоткову ставку, як і ставка за його кредитом; 2) споживач зобов'язаний під час укладення договору укласти інший договір з кредитодавцем або третьою особою, визначеною кредитодавцем, крім випадків, коли укладення такого договору вимагається законодавством та/або коли витрати за таким договором прямо передбачені у складі сукупної вартості кредиту для споживача; 3) передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки; 4) встановлюються дискримінаційні стосовно споживача правила зміни відсоткової ставки.

ОСОБА_2 посилається на те, що спірний договір не містить усіх умов, визначених ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» про те, у разі незгоди з умовами кредитного договору позичальник мала можливість скористатись своїм правом, визначеним ч. 6 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», відповідно до якої споживач має право протягом чотирнадцяти календарних днів відкликати свою згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин. Проте таким правом ОСОБА_2 не скористалася.

Достовірно встановлено, що вказаний кредитний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору; ОСОБА_2 на момент укладення договору не заявляла додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому виконувала його умови; договір містить повну інформацію щодо умов кредитування: періоду надання кредиту (п.1.4), розміру процентної ставки (п.1.3.1), порядку її нарахування (п.3.4), переліку, розміру й бази розрахунку неустойки (розділ 5); періоду внесення платежів, відповідальність за порушення умов договору.

Враховуючи зміст наведених пунктів кредитного договору, ОСОБА_2 з моменту підписання цього договору обізнана щодо оплатності кредиту, свого обов'язку вносити плату за користування кредитом, розміру процентів, порядку їх сплати та відповідальності за прострочення погашення кредиту.

Таким чином, позивач була проінформована про всі істотні умови договору, спосіб та терміни погашення кредиту, його сукупну вартість, розмір та терміни сплати процентів та інших платежів, у зв'язку із чим посилання ОСОБА_2 на відсутність істотних умов договору не знайшли свого підтвердження.

Доводи апелянта, про те, що суд першої інстанції не звернув увагу на те, що позивач ставить вимогу про встановлення юридичних фактів, які в подальшому можуть вплинути на реалізацію захиста цивільного права, а не визнання договору неукладеним, колегія скудів вважає неспроможними. Так, позивач просить встановити факт відсутності істотних умов в кредитному договорі та встановити суттєвий дисбаланс договірних прав і обов'язків в споживчому договорі, що є підставою для визнання договору неукладеним.

Крім того, вказаним доводам ОСОБА_2, була надана правова оцінка у іншій справі, зокрема при розгляді справи за позовом ПАТ КБ «Надра» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за спірним договором. В ухвалі апеляційного суду Полтавської області від 02 червня 2016 року зроблено висновок про недоведеність наявності умов, які б свідчили про суттєвий дисбаланс договірних прав і обов'язків у споживчому договорі.

Таким чином, колегія суддів за результатами апеляційного розгляду справи вважає, що висновки суду першої інстанції зроблені на підставі повного, всебічного та обєктивного дослідження наданих сторонами доказів, доводів та заперечень сторін, яким судом надана відповідна правова оцінка, а тому підстав для задоволення апеляційної скарги немає.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 21 січня 2019 року, - без змін, оскільки підстави для його скасування відсутні.

Керуючись п.1 ч.1 ст. 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 21 січня 2019 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови виготовлено 10 квітня 2019 року.

Головуючий-суддя О.О. Панченко

Судді: В.П. Пікуль

Т.В. Одринська