КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження Головуючий в 1 інстанції - Яковлєва Л.В.
№22-ц/824/1595/2019 Доповідач - Українець Л.Д.
Справа №359/898/18
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 січня 2019 року Київський апеляційний суд у складі:

судді-доповідача Українець Л.Д.

суддів Оніщука М.І.,

Шебуєвої В.А.,

за участю секретаря Федорчук Я.С.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 18 жовтня 2018 року в справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя, -

В С Т А Н О В И В

У лютому 2018 року ОСОБА_4 звернулась в суд з позовом до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя.

Вимоги обґрунтовувала тим, що з 05 лютого 1998 року по 12 січня 2017 року вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем та є батьками ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Під час перебування у шлюбі ними набуто у спільну сумісну власність подружжя автомобіль «Daewoo Lanos», 2003 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1, АДРЕСА_4; однокімнатну АДРЕСА_1.

При поділі майна просила врахувати, що керувати автомобілем вона не вміє, тому просила виділити його відповідачу, в свою чергу, гараж вона може використовувати для зберігання продуктів, консервації, дитячих речей, тому право власності на гараж слід визнати за нею.

Щодо квартири зазначила, що її половина належить виключно ОСОБА_4, оскільки половина вартості цієї квартири є грошима, які відповідач отримав від продажу спадкового майна, тобто поділу між подружжям підлягало лише 1/2 квартири й вона претендувала б на 1/4 від вказаної квартири.

Разом з тим, просила врахувати, що після розірвання шлюбу з нею лишився проживати неповнолітній син ОСОБА_6, який є інвалідом та повністю перебуває на її утриманні, оскільки призначені за рішенням суду аліменти відповідач сплачує не в повному обсязі, у зв'язку з чим виникла заборгованість, яку він не погашає, тому просила збільшити її частку у однокімнатній квартирі з 1/4 до 3/8.

Ураховуючи наведене та з усіма уточненнями просила суд:

виключити з переліку спільної сумісної власності та визнати за нею право власності на гараж кооперативу «Військовий», вартістю 83369 грн. 00 коп., загальною площею 30,3 кв.м., з погребом та оглядовою ямою, що розташований за адресою: АДРЕСА_4;

виключити з переліку спільної сумісної власності та визнати за відповідачем право власності на автомобіль «Daewoo Lanos», вартістю 85300 грн., 2003 року випуску, обєм двигуна 1598 куб.см., vin-код НОМЕР_2, реєстраційний номер НОМЕР_1, із стягненням з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_4 різниці вартості її частки у праві спільної сумісної власності на зазначене майно в розмірі 965 грн. 50 коп.;

визнати за нею право власності на 3/8 частини однокімнатної квартири АДРЕСА_1

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 18 жовтня 2018 року позов задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_4 право власності на 1/2 частину автомобіля марки Daewoo, модель Lanos, 2003 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину автомобіля марки Daewoo, модель Lanos, 2003 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1.

Визнано за ОСОБА_4 право власності на 1/2 частину гаража АДРЕСА_4.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину гаража АДРЕСА_4.

Визнано за ОСОБА_4 право власності на 1/4 частину квартири АДРЕСА_1.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на 3/4 частину квартири АДРЕСА_1.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь держави Україна судовий збір в розмірі 2383 гривні 91 копійку.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу в якій просить скасувати рішення частково та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовної вимоги про поділ квартири АДРЕСА_1 відмовити.

Судом першої інстанції не було враховано той факт, що визнаний позивачем загальний розмір коштів, які є особистою власністю апелянта складав не 152 724 грн., а 177 803 грн. (152 724 грн. від проданого домоволодіння + 25079 грн. від проданої земельної ділянки).

Таким чином, відсоток його особистих грошових коштів в загальній вартості спірної квартири складає 57,7%, отже в разі визнання спільною сумісною власністю подружжя іншої частини спірної квартири, вона складає не Ѕ, а 42,3%, та якщо ці 42,3 % ділити між ним та позивачем порівну, тому кожному відходить по 21,15 %.

З урахуванням цих обставин, після розподілу спірної квартири, частка, на яку мав би право власності позивач, може становити 21,15/100, а не ј, а його частка 78,85/100, а не ѕ.

Висновок суду про те, що запозичені ним кошти за договором позики від 5 квітня 2014 року витрачені ним в інтересах сім»ї є невмотивованим. У матеріалах справи немає жодного доказу, які б підтверджували використання запозичених ним у брата грошових коштів в інтересах сім`ї.

Звертає увагу на те, що запозичені кошти він використав в особистих цілях для придбання власного майна. Позивач спірною квартирою не користувалася, не брала участі у поверненні позичених ним коштів, всі комунальні платежі сплачувалися лише ним.

Таким чином, сам по собі факт, що кошти отримані за час шлюбу, не свідчить про те, що договір позики було укладено в інтересах сім»ї, що кошти було використано в інтересах сім»ї, що позивач давала згоду на укладення такого договору і взагалі знала про нього. Зазначені юридично важливі обставини позивач не довів, що є його процесуальним обов'язком.

Отже, спірній квартирі не можу бути наданий статус спільної сумісної власності подружжя та вона є його особистою приватною власністю.

Заслухавши доповідь судді, пояснення позивача, відповідача та його представника, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню.

Судом встановлено, що в період з 05 лютого 1998 року по 12 січня 2017 року сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 12 січня 2017 року та яке набуло чинності 24 січня 2017 року (а.с. 4).

Сторони є батьками доньки ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, та сина ОСОБА_7., ІНФОРМАЦІЯ_2, що підтверджується свідоцтвами про народження (а.с. 5-6).

За час перебування сторін у шлюбі ними набуто у власність: автомобіль «Daewoo Lanos», 2003 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1, гараж АДРЕСА_4 та однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 (а.с. 9-10, 12-14, 51, 122- 124).

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що автомобіль та гараж є спільною сумісною власністю подружжя, та зважаючи на невнесення стороною у справі коштів в рахунок грошової компенсації на відповідний депозитний рахунок суду та відсутність згоди в отриманні грошової компенсації частки у вартості спірного майна, визнав за позивачем та відповідачем право власності на 1/2 частину кожного на автомобіль «Daewoo Lanos», 2003 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 та гараж № АДРЕСА_4.

Рішення суду в цій частині не оскаржується та набрало законної сили.

Задовольняючи частково позовну вимогу про поділ спірної квартири, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачу на праві особистої приватної власності належить Ѕ частина у однокімнатній квартири АДРЕСА_1, яка не підлягає поділу між подружжям в порядку ст. 69 СК України. Інша Ѕ частина квартири визнана судом спільною сумісною власністю подружжя, тому за позивачем визнано право власності на 1/4 , а за відповідачем на ѕ частини від спірної однокімнатної квартири. Також судом не встановленопідстав для відступлення від засад рівності часток сторін при поділі спірного майна подружжята для визнання за позивачем право власності на 3/8 часток замість 1/4.

Разом з тим, колегія суддів не може в повному обсязі погодитися з висновком суду щодо визначення часток в спільному сумісному майні, а саме за ОСОБА_4 - ј, а за ОСОБА_4 - 3/4 з огляду на таке.

Відповідно ст. 60 СК України майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Частиною 1 ст. 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

За змістом ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4,5) житло, земельна ділянка, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його/її приватизації.

З договору купівлі - продажу квартири, укладеного 25 квітня 2014 року між ТОВ «Компанія з управління активами «Альтіс-траст», що діє від свого імені за рахунок та в інтересах Закритого недиверсифікованого венчурного пайового інвестиційного фонду «Альтіс-дім» та ОСОБА_4 вбачається, що однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 придбано за 308112 грн. 00 коп. (а.с. 9-10).

Сторони не заперечували щодо визначення вартості спірного майна в розмірі, наведеному в договорі купівлі - продажу квартири.

У пункті 11 договору вказано, що квартира купується за згодою дружини ОСОБА_4, яка викладена у вигляді заяви, справжність підпису на якій засвідчено приватним нотаріусом Бориспільського міського нотаріального округу Київської області ОСОБА_8.

Зазначена обставина, відповідачем не спростована.

Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № НОМЕР_3 сформованої 26 січня 2018 року підтверджується, що однокімнатна квартира з 25 квітня 2014 року належить на праві приватної власності ОСОБА_4

Також з матеріалів справи вбачається, що 21 січня 2005 року на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом ОСОБА_4 успадковано житловий будинок з надвірними будівлями, який знаходиться в АДРЕСА_2 (а.с.16).

На підставі договору купівлі - продажу житлового будинку від 22 лютого 2014 року укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_9 житловий будинок з надвірними будівлями, який знаходиться в АДРЕСА_2 було відчужено останній за 152724 грн. (а.с. 59-61).

Судом вірно зауважено, що грошові кошти в розмірі 152724 грн. отримані ОСОБА_4 є його особистою приватною власністю, оскільки набуті ним на підставі продажу спадкового майна.

У свою чергу, судом не було враховано, що на підставі договору купівлі - продажу земельної ділянки від 01 березня 2014 року укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_9 земельну ділянку, яка була набута у власність відповідача шляхом приватизації та знаходиться в АДРЕСА_2 було відчужено останній за 25079 грн. (а.с. 65).

Таким чином грошові кошти в розмірі 25079 грн. отриманіОСОБА_4 є його особистою приватною власністю, оскільки набуті ним на підставі продажу майна, набутого у власність шляхом приватизації.

Судом не звернуто увагу на те, що позивачем у відповіді на відзив визнано, що спірна квартира придбана за ціною 308112 грн., з яких частина коштів внесена за рахунок особистих коштів відповідача, отриманих від продажу житлового будинку (152724 грн.) та земельної ділянки (25079 грн.). Залишок коштів було внесено за рахунок запозичених коштів. (а.с.131)

Також з матеріалів справи вбачається, що 05 квітня 2014 року між відповідачем та його братом ОСОБА_10 укладено договір позики, на підставі якого ОСОБА_4 отримав в позику грошові кошти в розмірі 156000 грн. та на підтвердження отримання ОСОБА_4 вказаної суми за договором позики, відповідач 05 квітня 2014 року надав ОСОБА_10 розписку (а.с. 62,63).

Суд першої інстанції визнав кошти, отримані в борг ОСОБА_4 спільною сумісною власністю.

Не погоджуючись з рішення суду в цій частині, відповідач подав апеляційну скаргу в якій зазначає, що факт отримання коштів за час шлюбу, не свідчить про те, що договір позики було укладено в інтересах сім»ї, що кошти було використано в інтересах сім»ї, що позивач давала згоду на укладення такого договору і взагалі знала про нього.

Разом з тим, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції та відхиляє дані доводи апеляційної скарги з огляду на таке.

Статтею 61 СК України визначено, що об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Таким чином, якщо на час придбання в шлюбі майна використовувалися запозичені кошти одним із подружжя, вони вважаються використаними в інтересах сім'ї і не є особистою приватною власністю одного з подружжя.

Відповідачем не надано доказів того, що договір позики укладався не в інтересах сім»ї, а в інших цілях.

Посилання відповідача на те, що однокімнатна квартира є його особистою приватною власністю, оскільки набувалась виключно для особистих потребах та не в інтересах сім'ї, із-за складних сімейних стосунків, через які ОСОБА_4 прагнув мати власне житло та виїхати до нього, судом першої інстанції та судом апеляційної інстанції оцінені критично, оскільки сторонами не заперечувалось, що з моменту придбання квартири (2014 рік) та до розірвання шлюбу між сторонами (2017 року) минуло три роки. Відповідач не проживав і не проживає у цій однокімнатній квартирі та здає її в найм. Сторони після розірвання шлюбу продовжують спільно проживати в квартирі АДРЕСА_3.

Як вірно зауважено судом першої інстанції, доказів наявності чи безпосередньо самого договору, яким між позивачем та відповідачем було б погоджено статус грошових коштів отриманих в позику, як особистої приватної власності ОСОБА_4 чи про визнання спірної однокімнатної квартири його особистою приватною власністювідповідачем надано не було.

Ураховуючи те, що відповідачем не надано доказів на підтвердження використання ним запозичених коштів не в інтересах сім'ї, тому суд обґрунтовано визнав грошові кошти, одержані за договором позики об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Як зазначалося вище, позивачем у відповіді на відзив визнано, що спірна квартира придбана за ціною 308112 грн., з яких частина коштів внесена за рахунок особистих коштів відповідача, отриманих від продажу житлового будинку (152724 грн.) та земельної ділянки (25079 грн.). Залишок коштів було внесено за рахунок запозичених коштів. (а.с.131)

Таким чином, спірна квартира придбана за 308 112 грн. та на її придбання використані особисті кошти відповідача від продажу спадкового майна та земельної ділянки, набутої внаслідок її приватизації в сумі 177803 грн., що становить 57,7% від загальної вартості квартири, а інша частина вартості спірної квартири в розмірі 130309 грн. - 42,3 % сплачена за рахунок запозичених коштів, які обґрунтовано визнані судом спільною сумісною власністю.

Зазначені обставини визнані позивачем.

Отже, частка спільної сумісної власності у спірній квартирі становить 42,3%, а не Ѕ як зазначив суд першої інстанції, й відповідно частка позивача становить 21,15% (423/2000), а відповідача 78,85% (1577/2000), а не ј та ѕ відповідно.

У свою чергу, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що підстави для відступлення від засад рівності часток сторін при поділі спірного майна подружжя, передбачені ч.3 ст.70 СК України, відсутні, оскільки довідки про наявну заборгованість зі сплати аліментів, не можуть слугувати доказом недостатності призначених та отримуваних позивачем аліментів, й позивачем не доведено, що розмір аліментів, які вона одержує, є недостатніми для забезпечення фізичного, духовного розвитку та лікування дитини.

За таких обставин, рішення суду в оскаржуваній частині підлягає зміні шляхом визнання за ОСОБА_4 права власності на 423/2000 частин квартири АДРЕСА_1, замість ј частини, визначених за рішенням суду; та визнання за ОСОБА_3 права власності 1577/2000 частин квартири АДРЕСА_1, замість ѕ частин.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Також рішення суду підлягає зміні в частині розподілу судових витрат, а саме з відповідача в дохід держави слід стягнути 1495,01 грн. судового збору за подання позовної заяви, замість 2383 грн. стягнутих судом першої інстанції.

В іншій частині рішення суду не оскаржується та підлягає залишенню змін.

Крім того, у відповідності до ст.141 ЦПК України ОСОБА_4 слід компенсувати з Державного бюджету України 177,93 грн. судового збору за подачу апеляційної скарги.

Керуючись статтями 141, 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Змінити рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 18 жовтня 2018 року в частині визначення часток сторін в порядку поділу майна подружжя - квартири АДРЕСА_1 в частині розподілу судових витрат.

Визнати за ОСОБА_4 право власності на 423/2000 частин квартири АДРЕСА_1.

Визнати за ОСОБА_3 права власності 1577/2000 частин квартири АДРЕСА_1.

Стягнути з ОСОБА_3 в дохід держави 1495,01 грн. судового збору за подання позовної заяви.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Компенсувати ОСОБА_3 з Державного бюджету України 177,93 грн. судового збору за подачу апеляційної скарги.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та підлягає оскарженню в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повне судове рішення складено 24 січня 2019 року.

Суддя-доповідач Л.Д. Українець

Судді М.І. Оніщук

В.А. Шебуєва