Постанова

Іменем України

27 березня 2019 року

м. Київ

справа № 758/392/15-ц

провадження № 61-8035св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Черняк Ю. В. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк»,

відповідач - ОСОБА_1,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Подільського районного суду м. Києва від 25 лютого 2016 року у складі судді Богінкевич С. М. та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 27 жовтня 2016 року у складі колегії суддів: Білич І. М., Болотова Є. В., Вербової І. М.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У січні 2015 року Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» (далі - ПАТ «УкрСиббанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що 01 серпня 2008 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (далі - АКІБ «УкрСиббанк») та ОСОБА_2 укладений договір про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу № 0 (далі - кредитний договір), за умовами якого ОСОБА_2 надано кредит у розмірі 27 548,00 доларів США, що в еквіваленті 133 472 грн 81 коп., зі сплатою 14,00 % річних та кінцевим строком повернення - до 03 серпня 2015 року.

Пунктом 2.1. цього кредитного договору передбачено, що для забезпечення виконання позичальником усіх грошових зобов'язань за договором передано в заставу транспортний засіб - автомобіль «Mitsubishi Pajero», 2008 року випуску.

25 березня 2009 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_3 укладена додаткова угода № 1 до кредитного договору, якою сторони встановили новий строк сплати процентів за користування кредитними коштами та погодили, що всі інші умови кредитного договору залишилися незмінними.

На вимогу Закону України від 17 вересня 2008 року «Про акціонерні товариства» було внесено зміни до Статуту АКІБ «УкрСиббанк», згідно з якими банк змінив найменування на ПАТ «УкрСиббанк».

02 березня 2012 року між ОСОБА_2, ОСОБА_1 та ПАТ «УкрСиббанк» укладений договір № 1 про переведення боргу за кредитним договором, за умовами якого сторони домовились, що ОСОБА_2 переводить на ОСОБА_1 свій борг за кредитним договором від 01 серпня 2008 року у розмірі 13 446,15 доларів США.

Того ж дня між ОСОБА_2, ОСОБА_1 та ПАТ «УкрСиббанк» укладена додаткова угода № 2 про заміну сторони за кредитним договором від 01 серпня 2008 року з ОСОБА_2 на ОСОБА_1

У зв'язку із неналежним виконанням відповідачем умов кредитного договору у серпні 2014 року ПАТ «УкрСиббанк» направив позичальнику вимогу про повернення кредиту, яка залишилася без виконання.

На підставі викладеного та з урахуванням заяви ПАТ «УкрСиббанк» про збільшення розміру позовних вимог, банк просив стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором, яка виникла станом на 15 травня 2015 року, у розмірі 5 344,54 доларів США та пеню у розмірі 15 599 грн 35 коп.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 25 лютого 2016 року позов ПАТ «УкрСиббанк» задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованість за кредитним договором від 01 серпня 2008 року у розмірі 5 344,54 доларів США та пеню за несвоєчасне повернення кредитних коштів у розмірі 15 599 грн 35 коп.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що між сторонами на підставі кредитного договору виникли кредитні зобов'язання, які позичальник належним чином не виконував, у зв'язку із чим виникла заборгованість, яка підлягає стягненню на користь банку.

Короткий зміст ухвали суду апеляційної інстанції

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 27 жовтня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_1, від імені якого діяв Підгайний П. Т., відхилено, рішення Подільського районного суду м. Києва від 25 лютого 2016 року залишено без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що відсутність у боржника коштів для виконання своїх боргових зобов'язань не звільняє його від відповідальності за неналежне виконання умов кредитного договору. Стягнення заборгованості за кредитним договором в іноземній валюті, якщо саме вона надавалась за договором і позивач просить стягнути суму саме у цій валюті, не суперечить вимогам цивільного законодавства України. Крім того, ПАТ «УкрСиббанк» починаючи з 24 грудня 2001 року, має дозвіл № 1 Національного банку України на право здійснювати банківські операції в іноземній валюті. 16 жовтня 2011 року внесено зміни до Закону України «Про захист прав споживачів» та доповнено частину першу статті 11 цього закону абзацом третім, який містить заборону надавати (отримувати) споживчий кредит в іноземній валюті на території України. Разом із тим спірні правовідносини виникли до введення зазначеної вище заборони, а тому дія цієї норми на них не поширюється.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводів

У листопаді 2016 року ОСОБА_1 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати оскаржувані судові рішення та справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції порушено норми процесуального права щодо належного повідомлення сторін про дату, час та місце розгляду справи та ухвалено рішення у справі без участі ОСОБА_1 та його представника. Апеляційний суд під час перегляду рішення суду першої інстанції не задовольнив клопотання відповідача про призначення у справі судової економічної експертизи, чим порушив принцип змагальності сторін. Крім того, суди попередніх інстанції не перевірили, на якій підставі АКІБ «УкрСиббанк» відступило право вимоги за кредитним договором на користь ПАТ «УкрСиббанк», та не перевірили наявність у банку повноважень на укладення кредитних договорів в іноземній валюті.

Короткий зміст позиції інших учасників справи

Банк не скористався своїм процесуальним правом подати відзив на касаційну скаргу.

Надходження касаційної скарги до Верховного Суду

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 січня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали з Подільського районного суду м. Києва.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 09 березня 2017 року зупинено виконання рішення Подільського районного суду м. Києва від 25 лютого 2016 року.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 травня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У лютому 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Позиція Верховного Суду

Згідно із частиною третьою статті 3 ЦПК України, провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час виникнення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Оцінка аргументів учасників справи та висновків судів першої й апеляційної інстанції

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України, підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України, під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 01 серпня 2008 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 укладений договір про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу № 0, за умовами якого ОСОБА_2 надано кредит у розмірі 27 548,00 доларів США, що в еквіваленті 133 472 грн 81 коп., зі сплатою 14,00 % річних та кінцевим строком повернення - до 03 серпня 2015 року.

Пунктом 2.1. цього кредитного договору передбачено, що для забезпечення виконання усіх грошових зобов'язань позичальника за договором він передає в заставу транспортний засіб - автомобіль «Mitsubishi Pajero», 2008 року випуску.

25 березня 2009 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_3 укладена додаткова угода № 1 до кредитного договору, якою сторони встановили новий строк сплати процентів за користування кредитними коштами та погодили, що всі інші умови кредитного договору залишилися незмінними.

На вимогу Закону України від 17 вересня 2008 року «Про акціонерні товариства» було внесено зміни до Статуту АКІБ «УкрСиббанк», згідно з якими банк змінив найменування на ПАТ «УкрСиббанк».

02 березня 2012 року між ОСОБА_2, ОСОБА_1 та ПАТ «УкрСиббанк» укладений договір № 1 про переведення боргу за кредитним договором, за умовами якого сторони домовились, що ОСОБА_2 переводить на ОСОБА_1 свій борг за кредитним договором від 01 серпня 2008 року у розмірі 13 446,15 доларів США.

Того ж дня між ОСОБА_2, ОСОБА_1 та ПАТ «УкрСиббанк» укладена додаткова угода № 2 про заміну сторони за кредитним договором від 01 серпня 2008 року з ОСОБА_2 на ОСОБА_1

У зв'язку із неналежним виконанням відповідачем умов кредитного договору у серпні 2014 року ПАТ «УкрСиббанк» направив позичальнику вимогу про повернення кредиту, яка залишилася без виконання.

Станом на 15 травня 2015 року утворилась заборгованість у розмірі 5 344,54 доларів США, яка складається із заборгованості за основним зобов'язанням - 4 798,56 доларів США та процентів - 581,98 доларів США. Пеня становить 15 599 грн 35 коп.

Відповідно до частин першої та другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з частиною першою статті 598 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Відповідно до частин першої та другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно з частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до положень статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня.

Відповідно до вимог статті 192 ЦК України гривня є законним платіжним засобом на території України. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

У частині третій статті 533 ЦК України закріплено, що використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Отже, правовий режим іноземної валюти на території України, хоча і пов'язується з певними обмеженнями в її використанні як платіжного засобу, тим не менше, не виключає здійснення платежів в іноземній валюті.

Вирішуючи спір, суди попередніх інстанцій правильно визначили характер спірних правовідносин та застосували норми права, які підлягали застосуванню до цих правовідносин, встановивши, що між сторонами виник спір щодо неналежного виконання боржником кредитних зобов'язань, дійшли обгрунтованого висновку про наявність підстав для стягнення кредитної заборгованості. Крім того, суди, взявши до уваги, що кредит відповідачу було надано в іноземній валюті, правильно стягнули заборгованість в іноземній валюті.

Доводи касаційної скарги про неналежне повідомлення відповідача та його представника про дату, час та місце розгляду справи не заслуговують на увагу, зважаючи на таке.

З матеріалів справи вбачається, що позивач звернувся до суду з позовом 13 січня 2015 року. Судове засідання у справі було призначено на 16 квітня 2015 року о 10 год. 00 хв. Судову повістку направлену ОСОБА_1 на адресу, зазначену у позовній заяві (АДРЕСА_1) отримала 28 березня 2015 року мати відповідача, про що вона поставила свій підпис на рекомендованому повідомленні про вручення поштового відправлення. Однак у судове засідання 16 квітня 2015 року ОСОБА_1 не з'явився, а його представник ОСОБА_5 через канцелярію суду після судового засідання подав заяву, в якій повідомив про те, що ОСОБА_1 перебуває в зоні АТО та не проживає по АДРЕСА_2.

Судові повістки про виклик у судові засідання, призначені на 18 травня, 04 серпня, 02 вересня та 07 жовтня 2015 року, направлялися відповідачу рекомендованими листами з повідомленням. Однак всі вони поверталися до суду без вручення у зв'язку із тим, що відповідач по АДРЕСА_2 не проживає.

12 серпня 2015 року у газеті «Урядовий кур'єр» було розміщено оголошення про виклик ОСОБА_1 у судове засідання, призначене у справі на 02 вересня 2015 року о 09 год. 30 хв.

У матеріалах справи (а. с. 141а) міститься розписка адвоката ОСОБА_1 - Підгайного П. Т. про те, що про розгляд справи, призначений на 07 жовтня 2015 року о 09 год. 00 хв., він ознайомлений.

Судове засідання 07 жовтня 2015 року не відбулось у зв'язку із поданням адвокатом ОСОБА_1 - Підгайним П. Т. клопотання про перенесення розгляду справи на інший час. Відповідно до розписки (а. с. 149) адвокат Підгайний П. Т. був ознайомлений із розглядом справи, перенесеним на 25 жовтня 2015 року.

Разом із цим 25 жовтня 2015 року судове засідання у справі також не відбулось у зв'язку із неявкою відповідача та його представника та було перенесене судом на 20 січня 2016 року о 12 год. 00 хв.

19 січня 2016 року адвокат відповідача Підгайний П. Т. повторно подав до суду клопотання про перенесення розгляду справи та 20 січня 2016 року розписався у повідомленні про призначення судового засідання на 25 лютого 2016 року о 10 год 00 хв.(а. с. 162)

25 лютого 2016 року відповідач та його представник у судове засідання не з'явились, а тому суд, враховуючи тривалий розгляд справи у суді (понад рік) та обізнаність представника відповідача про дату слухання справи, ухвалив у справі рішення.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Згідно із статтею 1 ЦПК України 2004 року завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Стаття 17 Конвенції містить принцип неприпустимості зловживання правами.

Ратифікуючи зазначену Конвенцію, Україна взяла на себе зобов'язання гарантувати кожній особі права та свободи, закріплені в Конвенції, включаючи право на справедливий судовий розгляд протягом розумного строку.

Рішення, винесені Європейським судом з прав людини проти України у справах «Світлана Науменко проти України» від 09 листопада 2004 року («Naumenko v. Ukraine»), «Странніков проти України» від 03 травня 2005 року («Strannikov v. Ukraine»), «Смирнова проти України» від 08 листопада 2005 року ( «Smirnov v. Ukraine), «Антоненков та інші проти України» від 22 листопада 2005 року («Antonenko and others v. Ukraine»), стосуються порушення права особи на розгляд її справи судом упродовж розумного строку.

Аналіз викладених вище обставин у цій справі дає підстави стверджувати про неналежне здійснення відповідачем та його адвокатом своїх процесуальних прав і виконання процесуальних обов'язків, що виразилося у навмисному затягуванні судового розгляду справи.

Також не заслуговують на увагу доводи касаційної скарги про те, що під час розгляду справи у суді апеляційної інстанції безпідставно було відхилено клопотання представника відповідача про призначення судової економічної експертизи, оскільки відповідно до частини другої статті 303 ЦПК України 2004 року апеляційний суд досліджує нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами. Разом із цим відповідач та його представник не зазначили поважні причини неподання ними клопотання про призначення експертизи у суді першої інстанції.

Доводи касаційної скарги про те, що судами попередніх інстанцій не перевірялась правомірність видачі банком кредиту в іноземній валюті та не досліджено, як від АКІБ «УкрСиббанк» перейшло право вимоги за кредитним договором до ПАТ «УкрСиббанк», є безпідставними та зводяться до переоцінки встановлених судами обставин.

Згідно з вимогами частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Згідно із частиною третьою статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Керуючись статтями 400, 409, 412, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Подільського районного суду м. Києва від 25 лютого 2016 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 27 жовтня 2016 року залишити без змін.

Поновити виконання рішення Подільського районного суду м. Києва від 25 лютого 2016 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Б. І. Гулько

Є. В. Синельников

Ю. В. Черняк