Проваження № 22-ц/824/3374/2019 Доповідач апеляційна інстанція- Савченко С.І.
П О С Т А Н О В А

іменем України

04 квітня 2019 року м.Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Савченка С.І.,

суддів Верланова С.М., Мережко М.В.,

за участю секретаря Вергелес О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Шевченківського районного суду м.Києва від 06 листопада 2018 року у справі за скаргою ОСОБА_1 на дії та постанову старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Кошкера Івана Анатолійовича про відкриття виконавчого провадження, стягувач Товариство з обмеженою відповідальністю «Факторинг Фінанс»,-

в с т а н о в и в:

У травні 2018 року боржник ОСОБА_1 звернулася до суду із скаргою на дії старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби МЮ України Кошкера І.А., яку мотивувала тим, що 20 травня 2016 року старшим державним виконавцем винесена постанова про відкриття виконавчого провадження № 51167699 на підставі ухвали Шевченківського районного суду м.Києва від 14 жовтня 2014 року про визнання мирової угоди в процесі виконання рішення Ворошиловського районного суд м.Донецька від 20 грудня 2013 року щодо стягнення з неї на користь ТОВ «Факторинг Фінанс» грошових коштів у розмірі 31955767,53 грн.

Вважає, що вказана постанова про відкриття виконавчого провадження є незаконною, оскільки державний виконавець під час відкриття виконавчого провадження не звернув уваги, що мирова угода не відносилась до рішень, які підлягають примусовому виконанню державною виконавчою службою відповідно до чинного на час винесення постанови Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року.

Посилаючись на те, що ухвала Шевченківського районного суду м.Києва від 14 жовтня 2014 року про визнання мирової угоди не є виконавчим документом, просила визнати неправомірними дії старшого державного виконавця Кошкера І.А. щодо винесення постанови від 20 травня 2016 року про відкриття виконавчого провадження № 51167699 та скасувати вказану постанову.

Ухвалою Шевченківського районного суду м.Києва від 06 листопада 2018 року у задоволенні скарги відмовлено.

Не погоджуючись із ухвалою, боржник ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в

- 2 -

якій просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким її скаргу задоволити у повному обсязі, посилаючись на неправильне встановлення судом обстаивн справи та порушення норм процесуального та невірне застосування норм матеріального права. Скарга мотивована тим, що мирова угода не є виконавчим документом, який підлягає виконанню. Такі висновки містяться в тому числі у чисельних постановах Верховного Суду України, які судом не враховані при постановленні ухвали.

Заінтересовані особи - старший державний виконавець Кошкер І.А. та стягувач ТОВ «Факторинг Фінанс», які отримали копію ухвали про відкриття провадження та копію скарги, відзив на апеляційну скаргу до суду не подали.

Всі учасники справи належним чином повідомлені про час розгляду справи, що стверджується рекомендованими повідомленнями про вручення судових повісток, а також особистою розпискою представника боржника адвоката Духовної О.В. (а.с.77), до суду не з'явилися, причин неявки не повідомили, що відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність і обгрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до ст.124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України.

Відповідно до приписів ст.18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і місцевого самоврядування, юридичних осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов'язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби, що виникають із відносин щодо примусового виконання судових рішень.

Згідно ст.447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Відповідно до ст.451 ЦПК України у разі встановлення обгрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов'язує державного виконавця або іншу посадову особу органу ДВС усунути порушення (поновити порушене право заявника). Якщо оскаржувані рішення були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову у задоволенні скарги.

Відмовляючи у задоволенні скарги, суд обгрунтовував свої висновки тим, що дії старшого державного виконавця щодо винесення постанови про відкриття виконавчого провадження на підставі ухвали Шевченківського районного суду м.Києва від 14 жовтня 2014 року є правомірними, вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця і права заявникапри цьому порушені не були.

Такі висновки суду є правильними і такими, що відповідають обставинам справи і

- 3 -

вимогам закону.

Спірні правовідносини регулюються Законом України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року, який був чинним на час винесення оспорюваної постанови.

Згідно ч.1 ст.17 вказаного Закону примусове виконання рішень здійснюється державною виконавчою службою на підставі виконавчих документів, визначених цим Законом.

Згідно п.2 ч.2 ст.17 вказаного Закону відповідно до цього Закону підлягають виконанню державною виконавчою службою такі виконавчі документи: ухвали, постанови судів у цивільних, господарських, адміністративних справах, кримінальних провадженнях та справах про адміністративні правопорушення у випадках, передбачених законом.

Судом першої інстанції встановлено, що ухвалою Шевченківського районного суду м.Києва від 14 жовтня 2014 року визнано мирову угоду, укладену між стягувачем ТОВ «Факторинг Фінанс» і ОСОБА_1 в процесі виконання рішення Ворошиловського районного суду м.Донецька від 20 грудня 2013 року. В резолютивній частині ухвали суд зазначив зміст мирової угоди, який полягає у тому, що божниця ОСОБА_1 визнає її борг перед стягувачем у розмірі 31955767,53 грн. і зобовязується повернути борг до 07 вересня 2017 року шляхом проведення щомісячних виплат у розмірі 500000 грн. А у випадку неналежного виконання боржником цієї угоди стягувач має право звернутися до державної виконавчої служби для примусового виконання ухвали.

Також судом встановлено, що 20 травня 2016 року на підставі вказаної ухвали Шевченківського районного суду м.Києва від 14 жовтня 2014 року старший державний виконавець відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби МЮ України Кошкер І.А. виніс постанову про відкриття виконавчого провадження № 51167699.

За таких обставин суд обгрунтовано відмовив у задоволенні скарги з огляду на те, що ухвала суду відноситься до виконавчих документів, які підлягають примусовому виконанню, а томудержавний виконавець діяв у межах своїх повноважень та відповідно до положень закону, при цьому право заявника порушено не було.

Доводи апеляційної скарги про неврахування державним виконавцем того, що мирова угода не є виконавчим документом і відповідно не відноситься до рішень, які підлягають примусовому виконанню, а тому постанова про відкриття виконавчого провадження є незаконною, необгрунтовані.

Як вбачається із оскаржуваної постанови старшого державного виконавця від 20 травня 2016 року, підставою відкриття виконавчого провадження є ухвала Шевченківського районного суду м.Києва від 14 жовтня 2014 року, а не мирова угода сторін.

В даному випадку скаржник помилково ототожнює укладену між сторонами мирову угоду із ухвалою суду про її визнання. Вказана ухвала суду, яка є судовим рішенням, відноситься до виконавчих документів і підлягає виконанню у порядку встановленому Законом України «Про виконавче провадження».

Посилання у скарзі на неврахування практики Верховного Суду України з цього приводу безпідставні. Наведена у скарзі постанова Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-274цс15 містить правовий висновок про те, що мирова угода не відносится до рішень, що підлягають виконанню державною виконавчою службою. Проте, як вище вказувалося в даній справі виконавче провадження відкрите державним виконавцем не на підставі мирової угоди, а на підставі ухвали суду про її визнання. Отже, наведене боржником судове рішення Верховного Суду України та судове рішення в даній справі, яке оскаржуються,ухвалені у справах з різними (іншими) фактичними обставинами, тобто не стосується та не пов'язане із висновками суду першої інстанції в даній справі щодо

- 4 -

правомірності відкриття виконавчого провадження на підтаві судового рішення у формі ухвали.

В той же час наведена у скарзі постанова Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року у справі № 6-342цс15 містить правовий висновок про те, що ухвала суду про визнання мирової угоди є виконавчим документом і підлягає виконанню державною виконавчою службою, якщо ця ухвала відповідає вимогам, передбаченим статтею 18 Закону України «Про виконавче провадження».

Отже, висновки суду першої інстанції про правомірність дій державного виконавця по відкриттю провадження на підставі ухвали суду про визнання мирової угоди повністю узгоджуються із правовим висновком Верховного суду України від 11 листопада 2015 року у справі № 6-342цс15.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що ухвала суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалена з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасована з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст.ст.259, 374, 376, 381 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Шевченківського районного суду м.Києва від 06 листопада 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий

Судді: