Красилівський районний суд Хмельницької області
Справа № 677/305/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12.03.2019 м.Красилів

Красилівський районний суд Хмельницької області в складі:головуючої- судді Боголюбової Л.М., за участі секретаря судового засідання Коломієць Л.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Красилові цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: Державна служба України у справах ветеранів війни та учасників антитерористичної операції, Міністерство оборони України, Міністерства соціальної політики України, про встановлення факту, що має юридичне значення,

встановив:

У лютому 2019 року заявник звернувся до суду із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, вказавши заінтересованими осбами: Державна служба України у справах ветеранів війни та учасників антитерористичної операції, Міністерство оборони України, Міністерство соціальної політики України.

В обгрунтування заявлених вимог заявник посилається на те, що 05.01.2018 року він прибув потягом в зону проведення антитерористичної операції в Донецькій області, а саме м.Костянтинівка, а звідти автобусом до м.Авдіївка, де вже перебували на той час його знайомі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 для участі у захисті суверенітету та територіальної цілісності України у складі добровольчого спецпідрозділу розвідки «Санта».

Перебуваючи в зоні АТО, його функції полягали в тому щоб спільно з ЗСУ не допускати на окуповану територію України диверсійно - розвідувальних російсько- найманських груп, контролювати територію промзони м.Авдіївка, в районі Крутої Балки та Кам`янки разом з бійцями Миколаївської десантно -штурмової бригади, Дніпропетровської 25 десантно - штурмової бригади та 131 Вінницького розвідувального батальону, також копав окопи, ремонтував техніку та виконував інші накази командира добровольчого спецпідрозділу розвідки «Санта» - Санти. У цій зоні бойових дій він перебував з 05.01.2018 року по 07.04.2018 року. З невідомих йому причин він не був внесений до списків особового складу добровольчих батальйонів і з зазначених причин не набув статус військовослужбовця, тому позбавлений можливості звернутися в установленому порядку до компетентного органу для вирішення питання про надання статусу учасника бойових дій.

З вище наведеного просить встановити факт, що він, ОСОБА_1 приймав участь у бойових діях під час проведення антитерористичної операції в період з 05 січня 2018 року до 07.04.2018 року в районі міста Авдіївка Донецької області.

В суді заявник підтримав заявлені вимоги, просить їх задовольнити.

Зацікавлена особа-Державна служба України у справах ветеранів війни та учасників антитерористичної операції на слухання справи не з`явилась,надала письмові пояснення.

Зацікавлена особа-Міністерство оборони України на слухання справи не з`явились про день і час слухання справи повідомлені у встановленому законом порядку.

Зацікавлена особа-Міністерство соціальної політики України на слухання справи не з`явились, про день і час слухання повідомлені у встановленому законом порядку.

Заслухавши пояснення заявника, свідків, дослідивши матеріали справи, суд находить заявлені вимоги підлягаючими задоволенню.

Судом об`єктивно встановлено, що ОСОБА_1 перебував у зоні бойових дій з 05.01.2018 року по 07.04.2018 року у добровольчому спецпідрозділі розвідки «Санта». Даний факт в судовому засіданні підтвердили свідки ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_3 , які пояснили, що ОСОБА_1 разом із ними приймав участь у бойових діях в м. Авдіївка, Кам`янка Донецької області по захисту території України від диверсійно - розвідувальних російсько- найманських груп. Разом із бійцями Миколаївскої 79 десантно-штурмової бригади, Дніпропетровської 25 десантно-штурмової бригади та 131 Вінницького розвідувального батальону контролювали територію в м. Авдіївка, Крута Балка, Кам`янка Донецької області від нападів сепаратистів, жили в окопах та бліндажах, виконували команди та вказівки командира добровольчого спецпідрозділу розвідки «Санта»- Санти. Даний спецпідрозділ не підпорядковувався Міністерству Оборони та Внутрішніх справ України. Майже кожен день були обстріли не окупованої території України незаконними озброєними формуваннями на території Донецької області. Під час таких обстрілів ОСОБА_1 отримав контузію. Дані обставини підтверджуються також журналістським репортажем з зони АТО, довідкою військово-цивільної адміністрації м. Авдіївка Донецької області про участь ОСОБА_3 в бойових діях в зоні АТО, м. Авдіївка Донецької області в складі Добровольчого Українського корпусу спільно з Збройними силами України, медалями, якими нагороджено заявника ОСОБА_1 , а саме «Доброволець АТО»-01.03.2019р., «За відвагу»- 01.03.2018р., «За заслуги»-01.08.2018р.

Згідно зі статтею 1 Закону України "Про оборону України" від 06 грудня 1991 року №1932-ХІІ, збройна агресія - це застосування іншою державою або групою держав збройної сили проти України. Збройною агресією проти України вважається будь-яка з таких дій, зокрема: вторгнення або напад збройних сил іншої держави або групи держав на територію України, а також окупація або анексія частини території України; напад збройних сил іншої держави або групи держав на військові сухопутні, морські чи повітряні сили або цивільні морські чи повітряні флоти України.

Відповідно до статті 4 цього закону у разі збройної агресії проти України або загрози нападу на Україну Президент України приймає рішення про загальну або часткову мобілізацію, введення воєнного стану в Україні або окремих її місцевостях, застосування Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законів України, подає його до Верховної Ради України на схвалення чи затвердження, а також вносить до Верховної Ради України подання про оголошення стану війни. Органи державної влади та органи військового управління, не чекаючи оголошення стану війни, вживають заходів для відсічі агресії.

Постановою Верховної Ради України "Про Заяву Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків» №337-VIII від 21 квітня 2015 року було схвалено текст Заяви Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків». З аналізу даної заяви вбачається, що 20 лютого 2014 року були зафіксовані перші випадки порушення Збройними Силами Російської Федерації порядку перетину державного кордону України в районі Керченської протоки та використання підрозділів збройних сил Російської Федерації, розташованих в Криму, що знаходились там відповідно до Угоди між Україною і Російською Федерацією про статус та умови перебування Чорноморського флоту Російської Федерації на території України від 28 травня 1997 року, для блокування українських військових частин.

Згідно зі ст.1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» №1207-VІІ від 15 квітня 2014 року із змінами і доповненнями, внесеними відповідно Законом України «Про внесення змін до де яких законів України щодо визначення дати початку тимчасової окупації» від 15 вересня 2015 року №685-VІІІ Автономна Республіка Крим та місто Севастополь визнано тимчасово окупованою територією України з зазначенням дати початку тимчасової окупації - 20 лютого 2014 року.

Незаконно анексувавши Автономну Республіку Крим, Росія продовжила свою військову агресію по відношенню до України, розпочавши в квітні 2014 року другу фазу збройної агресії проти України, коли контрольовані, керовані і фінансовані спецслужбами Російської Федерації озброєні бандитські формування проголосили створення «Донецької народної республіки" (07 квітня 2014 року) та "Луганської народної республіки" (27 квітня 2014 року).

Згідно з постановою Верховної Ради України «Про Заяву Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків»», від 21.04.2015 №337-VIII зазначені події на сході України відбувалися за певним сценарієм.

Підтвердженням окупації Російською Федерацією, як країною агресором, частини території Луганської і Донецької областей, є факти здійснення нею активних дій щодо організації збройних нападів, участі в них та постачання для цього на територію України зброї та особового складу військ Російської Федерації.

Як підсумок, Україною, за наслідками збройної агресії Російської Федерації, Верховною Радою України, яка діє як представницький орган Українського народу, який є єдиним джерелом влади в Україні та має виключне право визначати і змінювати конституційний лад України, 27 січня 2015 року було прийнято Закон України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території"(далі - Закон №1207-VII) згідно якого встановила, що тимчасово окупована територія України (далі - тимчасово окупована територія) є невід`ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України і встановила, що датою початку тимчасової окупації є 20 лютого 2014 року (ст.1 названого Закону зі змінами та доповненнями).

Також, прийнято постанову Верховної Ради України від 17 березня 2015 року №254-VІІІ "Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями", якою визнано тимчасово окупованими територіями окремі райони, міста, селища і села Донецької та Луганської областей, в яких відповідно до Закону України "Про особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей" запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування, до моменту виведення усіх незаконних збройних формувань, російських окупаційних військ, їх військової техніки, а також бойовиків та найманців з території України та відновлення повного контролю України за державним кордоном України.

Крім того, військові дії Російської Федерації на території України були фактично визнані та засуджені рядом міжнародних інстанцій. Так, 15 січня 2015 року Європейський парламент затвердив резолюцію щодо України, в якій вказано: «Європарламент рішуче засуджує агресивну і експансіоністську політику Росії, що є загрозою єдності та незалежності України і створює потенційну загрозу для самого Європейського союзу, в тому числі засуджує незаконну анексію Криму і неоголошену гібридну війну проти України, яка включає в себе інформаційну війну з елементами кібер - війни, використання регулярних і нерегулярних сил, пропаганду, енергетичний шантаж, економічний тиск, дипломатичну та політичну дестабілізацію; підкреслює, що ці дії є порушенням міжнародного права».

Аналізуючи наведені обставини та докази, що містяться у досліджених судом нормах міжнародного та національного законодавства, суд приходить до висновку, що наслідком саме збройної агресії Російської Федерації стала окупація частини території України, а саме Автономної Республіки Крим, м.Севастополь, частини Луганської та Донецької областей.

Зважаючи на викладене, суд вважає вірним констатувати, що наслідком саме збройної агресії Російської Федерації відносно України (обставини, що є загальновідомими, не потребують доказування за нормами ч.3 ст.82 ЦПК України), стала окупація частини території України, в тому числі населені пункти Донецької області України, де перебував заявник ОСОБА_1 в період з 05 січня 2018 року по 07 квітня 2018 року в районі м. Авдіівка Донецької області.

З невідомих причин заявник не був включений до списків особового складу добровольчих батальйонів, а саме добровольчого спецпідрозділу розвідки «Санта» і з зазначених причин не набув статус військовослужбовця, тому позбавлений можливості звернутися в установленому порядку до компетентного органу для вирішення питання про надання йому статусу учасника бойових дій.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та статтею 8 Конституції України гарантовано кожному право звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина.

Відповідно до ч.2 ст.315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Згідно роз`яснень постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» не можуть розглядатися судами заяви про встановлення фактів, встановлення яких віднесено до компетенції відповідних органів виконавчої влади.

Як встановлено в суді, не включення заявника до списків особового складу добровольчих батальйонів, позбавляє його можливості вирішення питання відповідним органом виконавчої влади.

Статтею 55 Конституції України передбачено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. З урахуванням конституційного положення про те, що правосуддя в Україні здійснюється виключно судами, юрисдикція яких поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі (стаття 124 Конституції України), судам підвідомчі всі спори про захист прав і свобод громадян.

В рішенні Конституційного Суду України від 07 травня 2002 року № 8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) визначено, що судовий захист прав і свобод людини і громадянина необхідно розглядати як вид державного захисту прав і свобод людини і громадянина. І саме держава бере на себе такий обов`язок відповідно до частини другої статті 55 Конституції України. Право на судовий захист передбачає і конкретні гарантії ефективного поновлення в правах шляхом здійснення правосуддя. Відсутність такої можливості обмежує це право. А за змістом частини другої статті 64 Конституції України право на судовий захист не може бути обмежено навіть в умовах воєнного або надзвичайного стану.

Частина четверта статті 10 ЦПК України і стаття 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» покладає на суд обов`язок при розгляді справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радю України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

За змістом статті 1 Конвенції існує презумпція, що юрисдикція здійснюється на всій території Договірної держави. Зобов`язання, взяті на себе Договірною державою за статтею 1, включають два аспекти, а саме: з одного боку - негативне зобов`язання утримуватися від втручання у здійснення гарантованих прав і свобод, а з іншого боку - позитивні зобов`язання вживати належних заходів для забезпечення дотримання таких прав і свобод на своїй території (рішення ECПЛ у справі «Ilaєcu та інші проти Молдови та Росії», § 313; рішення ECПЛ у справі «Sargasyanv.Azerbaijan», § 129). Навіть за виняткових обставин, коли держава позбавлена можливості здійснювати владу на частині своєї території через військову окупацію збройними силами іншої держави, воєнні дії чи повстання, або внаслідок створення сепаратистського режиму на її території, вона не втрачає своєї юрисдикції за змістом статті 1 Конвенції (рішення ECПЛ у справі «Ilaє

cu та інші проти Молдови та Росії», § 333; рішення ECПЛ у справі «Catan та інші проти Молдови та Росії»,

§ 109; рішення ECПЛ у справі «Sargasyanv.Azerbaijan», § 130).

У випадках, коли держава позбавлена можливості здійснювати владу на частині своєї території, її відповідальність за Конвенцією обмежується виконанням позитивних зобов`язань. Такі зобов`язання стосуються як заходів, необхідних для відновлення контролю (як вираження своєї юрисдикції) над відповідною територією, так і заходів із забезпечення поваги до особистих прав заявника (рішення ECПЛ у справі «Ilaєcu та інші проти Молдови та Росії», § 335, § 339; рішення ECПЛ у справі «Sargasyan v. Azerbaijan», § 131).

Таким чином, перша частина цих зобов`язань вимагає від держави відстояти або відновити свій суверенітет над територією та утриматися від будь-яких дій з підтримки сепаратистського режиму (див. там само, §§ 340-345). Згідно з другою частиною зобов`язань держава повинна вжити судових, політичних або адміністративних заходів для забезпечення особистих прав заявника (див. там само, §§ 340-345, §346; рішення ECПЛ у справі «Sargasyan v. Azerbaijan», § 132).

Згідно з частиною першою статті 293 ЦПК України , окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Згідно з частиною другою статті 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Отже, встановлення юридичного факту за рішенням суду безпосередньо породжує певні юридичні наслідки, тобто від встановлення факту залежить виникнення, зміна або припинення особистих прав заявника ОСОБА_1 , який перебував у зоні бойових дій з 05.01.2018 року по 07.04.2018 року в складі добровольчого спецпідрозділу розвідки «Санта».

Надані суду докази підтверджують факт того, що ОСОБА_1 контролював територію промзони м.Авдіївка, Крутої Балки та Кам`янки разом із бійцями Миколаївської 79 десантно - штурмової бригади, Дніпропетровської 25 десантно - штурмової бригади та 131 Вінницького розвідувального батальйону, копав окопи, ремонтував техніку та виконував інші накази командира добровольчого спецпідрозділу розвідки «Санта».

Враховуючи,що встановлення юридичного факту за рішенням суду безпосередньо породжує певні юридичні наслідки: виникнення,зміну або припинення особистих прав заявника, що в позасудовому порядку встановити даний факт заявник не має можливості, а досліджені по справі докази в їх сукупності підтверджують факт перебування ОСОБА_1 у зоні АТО, внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України, тому заява підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 4,13,19,23, 88,95,141,258,259,263,265,315,316,319, 352, 354,355 ЦПК України, суд

вирішив:

Заяву ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ), заінтересовані особи: Державна служба України у справах ветеранів війни та учасників антитерористичної операції (01001, м.Київ, провулок Музейний, 12), Міністерство оборони України (03168, м.Київ-168, Повітрофлотський проспект,6), Міністерство соціальної політики України (03168 м.Київ,вул.Еспланадна,8/10 ) про встановлення факту, що має юридичне значення задовольнити.

Встановити юридичний факт, визнавши, що ОСОБА_1 приймав участь у бойових діях під час проведення антитерористичної операції в період з 05.01.2018 року по 07.04.2018 року в районі м.Авдіївка Донецької області.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Суддя Л. М. Боголюбова