Провадження № 22-ц/802/84/19 Категорія: 50 Доповідач: Федонюк С. Ю.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 січня 2019 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Федонюк С. Ю.,

суддів - Бовчалюк З.А., Данилюк В. А.,

з участю:

секретаря судового засідання - Лимаря Р. С.,

позивача- Козодой А.А.,

відповідача-Козодоя С.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 19 листопада 2018 року,

в с т а н о в и в:

У листопаді 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 про стягнення аліментів. Свої вимоги обґрунтувала тим, що з травня 2009 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем ОСОБА_2, в якому у них народилося двоє синів: ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_4 Зазначає, що на даний час діти викрадені невідомими особами з участю ОСОБА_2, який приховує їх викрадення та злісно ухиляється від сплати аліментів, неправдиво стверджуючи, що діти проживають з ним. Позивач просила присудити кошти на утримання неповнолітніх дітей та стягувати їх з відповідача в розмірі 1/3 частки від реальних доходів відповідача щомісячно до досягнення сином ОСОБА_3 повноліття, ј частки від реальних доходів щомісячно до досягнення сином ОСОБА_4 повноліття.

Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 19 листопада 2018 року у відкритті провадження в даній справі відмовлено.

Не погоджуючись із вказаною ухвалою суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, мотивуючи її тим, що судом першої інстанції було порушено норми процесуального права та неправильно застосовано норми матеріального права.

Вказувала, що оскаржувана ухвала суду є незаконною, так як позбавляє її конституційного права на справедливий захист у суді, а неповнолітніх дітей засобів існування. Зазначає, що рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 13.10.2016 р., яке взято до уваги суддею, не є рішенням про закриття провадження у справі, а є рішенням, у якому не встановлено розмір аліментів у грошовій або натуральній формі, що згідно ст.ст. 181, 182 СК України повинен дорівнювати прожитковому мінімуму на дитину відповідного віку. Отже, суд, відмовляючи у відкритті провадження на підставі ч.2 ст. 186 ЦПК України, діяв незаконно. Враховуючи наведене, просила апеляційну скаргу задовольнити, ухвалу суду першої інстанції скасувати та постановити нове рішення із встановленням розміру стягнення в твердій грошовій сумі, що дорівнює прожитковому мінімуму на кожну дитину відповідно віку до досягнення дітьми повноліття.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 доводи апеляційної скарги підтримала та просила задовольнити її апеляційну скаргу .

Відповідач ОСОБА_2 відзиву на апеляційну скаргу не подавав.

В судовому засіданні в суді апеляційної інстанції відповідач апеляційну скаргу заперечив, просив ухвалу суду залишити без змін.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленої ухвали, заслухавши пояснення сторін, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відмовляючи у відкритті провадження, суд першої інстанції керувався положеннями п. 2 ч.1 ст.186 ЦПК України, та виходив із того, що позивач зверталася з позовом до суду про стягнення аліментів, тобто із тим самим предметом і з тих самих підстав, і з приводу спірного питання судом вже ухвалено судове рішення 13.10.2016 року, яке набрало законної сили і виконувалося.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення таким вимогам відповідає.

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 13.10.2016 р., яке набрало законної сили, ухвалено стягувати з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_1 на утримання двох неповнолітніх дітей: ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3, аліменти в розмірі 1/3 частини від всіх видів його заробітку (доходу), але не менше, ніж 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на кожну дитину, щомісячно, починаючи з 09.08.2016 р і до досягнення ОСОБА_3 повноліття.

При вирішенні питання про відмову у відкритті провадження за даною позовною заявою суд першої інстанції виходив з положень п. 2, 3 ч. 1 ст. 186 ЦПК України.

Згідно з положеннями п. 2, 3 ч.1 ст.186 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо є таке, що набрало законної сили, рішення чи ухвала суду про закриття провадження у справі між тими самими сторонами, про той самий предмет із тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили, за тими самими вимогами; у провадженні цього чи іншого суду є справа зі спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

У розумінні цивільно-процесуального закону предмет позову - це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить ухвалити судове рішення.

Відповідно до наведеної норми суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо в позовах, які розглядаються судами, одночасно збігаються сторони, підстави та предмет спору, тобто коли позови повністю співпадають за складом учасників, матеріально-правовими вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду.

Відсутність хоча б однієї з наведених складових не дає судді підстави відмовляти у відкритті провадження у справі.

Необхідність застосування вказаної норми зумовлена неприпустимістю розгляду судами тотожних спорів, в яких одночасно тотожні сторони, предмет і підстави позову.

ОСОБА_1 звернулася до суду 16.11.2018 року з позовною заявою до ОСОБА_2, предметом позову якої є вимоги про стягнення аліментів.

Доводи апеляційної скарги щодо відсутності підстави для відмови у відкритті провадження, оскільки у попередньому її позові, який вже був вирішений судом, вимоги були різні, колегією суддів не приймаються до уваги, оскільки вони спростовані матеріалами справи, зокрема копією рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 13.10.2016 року.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для застосування положень п.2, 3 ч.1 ст.186 ЦПК України за наявності судового рішення, яке набрало законної сили, у справі між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

Доводи скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, не впливають на правильність постановленої судом ухвали і з огляду на вимоги ст. 375 ЦПК України не можуть бути визнані підставою для її скасування, тому підлягають відхиленню.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 268, 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 19 листопада 2018 року в даній справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді