КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа № 363/2189/17 Головуючий у 1 інстанції: Чірков Г.Є.
провадження № 22-ц/824/3269/2019 Суддя-доповідач: Олійник В.І.
ПОСТАНОВА

Іменем України

03 квітня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:

Судді-доповідача: - Олійника В.І.,

суддів: Ігнатченко Н.В., Кулішенка Ю.М.,

при секретарі Бондаренко І.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 12 листопада 2018 року у складі судді Чіркова Г.Є. у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики, -

в с т а н о в и в :

У червні 2017 року ОСОБА_3 звернувся до суду із зазначеним позовом, який обґрунтовував тим, що відповідачем порушено договірні зобов'язання по поверненню грошових коштів, у зв'язку з чим порушив питання про зобов'язання ОСОБА_2 повернути позику в розмірі 7 000 доларів США, а в разі неможливості стягнути з ОСОБА_2 на його користь позику в сумі 185 500 грн. та 3% річних від простроченої суми, що складає 16 695 грн., а на загальну суму - 202 195 грн.

Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 12 листопада 2018 року позов задоволено частково.

Зобов'язано ОСОБА_2 повернути ОСОБА_3 заборгованість за позикою в розмірі 143 500 грн., три відсотки річних від простроченої суми в розмірі 12 926 грн. 79 коп., а в разі неможливості стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 заборгованість за позикою в розмірі 143 500 грн., три відсотки річних від простроченої суми в розмірі 12 926 грн. 79 коп., судовий збір в розмірі 1 564 грн. 26 коп. та 640 грн., а всього - 158 631 грн. 05 коп.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 з підстав порушення судом норм матеріального і процесуального права ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового, яким позовні вимоги задовольнити частково, стягнувши з ОСОБА_2 на його (позивача) користь 10 000 грн. основного боргу та понесені судові витрати пропорційно задоволеній сумі позовних вимог.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Відповідно до вимог ч.ч.1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з того, що виявлено порушене права позивача, яке підлягало захисту.

Проте, рішення суду першої інстанції зазначеним вище вимогам закону відповідає не в повній мірі, зокрема, щодо подвійного поновлення прав позивача, а саме, зобов'язання повернути заборгованість.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За ч.2 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За п.2 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 16.04.2014 року сторони уклали договір позики, відповідно до якого позивач (позикодавець) передав у власність відповідачу (позичальникові) грошові кошти в сумі, еквівалентній 7 000 доларів США, а той зобов'язався повернути отримані кошти в строк до 16.06.2014 року.

На підтвердження отримання зазначених коштів позичальник написав розписку, в якій йдеться про отримання ним від позикодавця коштів у вказаній сумі.

Згідно розписки від 13.11.2014 року відповідач додатково отримав від позивача грошові кошти в сумі 8 000 грн., про що передав ОСОБА_3 боргову розписку.

Відповідач частину грошових коштів повернув згідно розписки ОСОБА_3 від 21.08.2014 про отримання грошових коштів в сумі 50 000 грн.

Судом першої інстанції в судовому засіданні досліджувалися оригінали письмових розписок згідно зі ст.229 ЦПК України.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику (правовий висновок Верхового Суду України в справі № 6-50цс16).

Доводи відповідача про те, що він не отримував грошових коштів від позивача у вказаних у розписках розмірах спростовуються змістом розписок, з яких вбачається, що відповідач отримав саме таку суму позики, внаслідок чого і написав вказані розписки.

Отже, грошове зобов'язання відповідача перед позивачем вбачається з розписок, які підписані відповідачем, що відповідає вимогам простої письмової форми, якою оформлені укладені між сторонами угоди згідно ст.207 і ч.2 ст.1047 ЦК України.

Разом з тим одержані кошти у встановлений строк відповідач повернув не в повному обсязі.

Згідно зі ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики).

Відповідно до ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику в строк та в порядку, що встановлені договором.

За ст.629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно зі ст.610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, то він згідно ст.1050 ЦК України зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст.625 цього ж Кодексу.

При цьому згідно з ч.1 ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання, і в разі його порушення повинен сплатити суму боргу на вимогу кредитора.

Також, відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За ч.ч.1, 2 ст. 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях.

Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Відповідно до роз'яснень в п.14 Постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» згідно з частиною першою статті 192 ЦК законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. У зв'язку з цим при задоволенні позову про стягнення грошових сум суди повинні зазначати в резолютивній частині рішення розмір суми, що підлягає стягненню, цифрами і словами у грошовій одиниці України - гривні. При стягненні періодичних платежів суд має вказати період, протягом якого проводиться виконання.

У разі пред'явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення.

Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня.

За частиною першою статті 192 ЦК України гривня є законним платіжним засобом на території України.

Відповідно до ч.2 статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України.

Разом з тим, частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов'язанням, визначається в гривні за офіційним курсом Національного банку України.

Згідно з частиною третьою статті 533 ЦК України використання іноземної валюти як засобу платежу при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається лише у випадку, передбаченому законом (частина друга статті 192 ЦК України).

Отже, незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій обчислена сума зобов'язання), валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобов'язання і фактичного його виконання є національна валюта України - гривня.

У національній валюті України підлягають стягненню і інші складові грошового зобов'язання, передбачені, зокрема, у статті 1048 ЦК України, та при застосуванні статті 625 ЦК України (правова позиція Верховного Суду України в справі №5-77цс14).

Вирішуючи питання про визначення розміру заборгованості, суд правильно виходив з основної суми боргу 7 000 доларів США (яка згідно позову за курсом НБУ еквівалентна 185 500 грн.) та 8 000 грн., що загалом становить 193 500 грн.

З врахуванням того, що відповідачем ОСОБА_2 частково сплачено заборгованість в сумі 50 000 грн., а також зважаючи на заявлені позовні вимоги, заборгованість за позикою становить 143 500 грн.

За таких умов розрахунок 3% річних за весь час прострочення протягом 3 років (1097 днів) становить 12 926 грн 79 коп.

Суд першої інстанції, посилаючись на ст.5 ЦПК України, зазначав, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

За наведених підстав суд вважав, що позов підлягав частковому задоволенню шляхом застосування способів захисту обраних позивачем, які є адекватними змісту порушеного права, а саме, шляхом зобов'язання відповідача повернути на користь позивача заборгованість за позикою в розмірі 143 500 грн., 3 % річних від простроченої суми в розмірі 12 926,79 грн., судовий збір в розмірі 1 564, 26 грн. та 640 грн., а всього 158 631,05 грн., а в разі неможливості стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 заборгованість за позикою на вказану суму.

З огляду на зазначені правовідносини, суд вважав виявленим порушене права позивача, яке підлягало захистові, а позов - частковому задоволенню.

Крім того, суд зважаючи на підтвердження понесених позивачем судових витрат, вважав, що вони підлягають стягненню з відповідача пропорційно до розміру задоволених позовних вимог згідно зі ст.141 ЦПК України.

Проте, колегія суддів не може погодитися з висновками суду щодо відновлення прав позивача шляхом зобов'язання відповідача повернути на користь позивача заборгованість за позикою, та в разі неможливості стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 заборгованість за позикою на вказану суму.

Так, згідно зі статті 16 ЦК України «Захист цивільних прав та інтересів судом»

1. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

2. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути:

1) визнання права;

2) визнання правочину недійсним;

3) припинення дії, яка порушує право;

4) відновлення становища, яке існувало до порушення;

5) примусове виконання обов'язку в натурі;

6) зміна правовідношення;

7) припинення правовідношення;

8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди;

9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди;

10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

3. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п'ятої статті 13 цього Кодексу.

Колегія суддів звертає увагу на те, що виконання того чи іншого поновлення прав позивача буде мати аналогічні наслідки для поновлення прав позивача і тому вважає недоцільним до одного результату для поновлення прав позивача застосовувати два способи.

Крім того, стягнення з відповідача коштів на користь позивача є більш ефективнішим, чим зобов'язання відповідача повернути кошти позивачу.

Відповідно до ст.ст.77-81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Згідно зі ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Зокрема, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст.376 підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції з врахуванням всіх обставин справи, наявних доказів в матеріалах справи необхідно змінити, виключивши з резолютивної частини рішення слова: „Зобов'язати ОСОБА_2 повернути ОСОБА_3 заборгованість за позикою в розмірі 143 500 (сто сорок три тисячі п'ятсот) грн., три відсотки річних від простроченої суми в розмірі 12 926 грн. 79 коп. (дванадцять тисяч дев'ятсот двадцять шість грн. та сімдесят дев'ять коп.), а в разі неможливості". В іншій частині рішення залишити без змін.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.367, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Вишгородського районного суду Київської області від 12 листопада 2018 року змінити, виключивши з резолютивної частини рішення слова: „Зобов'язати ОСОБА_2 повернути ОСОБА_3 заборгованість за позикою в розмірі 143 500 (сто сорок три тисячі п'ятсот) грн., три відсотки річних від простроченої суми в розмірі 12 926 грн. 79 коп. (дванадцять тисяч дев'ятсот двадцять шість грн. та сімдесят дев'ять коп.), а в разі неможливості".

В іншій частині рішення залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 08 квітня 2019 року.

Суддя-доповідач:

Судді: