УХВАЛА

05 березня 2019 року

м. Київ

справа № 405/3159/15-ц

провадження № 61-3826ск19

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Лесько А. О. розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 31 серпня 2018 року та постанову Кропивницького апеляційного суду від 03 січня 2019 року у справі за позовом прокурора м. Кіровограда в інтересах держави в особі Управління власності та приватизації комунального майна Кіровоградської міської ради до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості з орендної плати, розірвання договору оренди та зобов'язання повернути нежитлове приміщення,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2015 року прокурор м. Кіровограда звернувся до суду в інтересах держави в особі Управління власності та приватизації комунального майна Кіровоградської міської ради із вказаним позовом, в якому з урахуванням збільшення позовних вимог просив:

- стягнути з ОСОБА_1 на користь Управління власності та приватизації комунального майна Кіровоградської міської ради заборгованість по орендній платі за договором оренди індивідуально визначеного майна на приміщення на АДРЕСА_1 від 28 березня 2013 року № 6/17 у розмірі 16 539,66 грн;

- розірвати договір оренди індивідуально визначеного майна на приміщення на АДРЕСА_1 від 28 березня 2013 року № 6/17, укладеного між Управлінням власності та приватизації комунального майна Кіровоградської міської ради та ОСОБА_1;

- зобов'язати ОСОБА_1 повернути Управлінню власності та приватизації комунального майна Кіровоградської міської ради за актом прийому-передачі, упродовж 15 календарних днів після розірвання договору, нежитлове приміщення загальною площею 87,42 кв. м, балансовою вартістю 96 553, 00 грн, розташоване за адресою: АДРЕСА_1.

В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що 28 березня 2013 року між Управлінням власності та приватизації комунального майна Кіровоградської міської ради (орендодавець) та ОСОБА_1 (орендар) укладено договір оренди індивідуально визначеного майна № 6/17, предметом якого є вказане нежитлове приміщення.

Договір діє з 28 березня 2013 року до 28 лютого 2016 року.

Проте орендар свої зобов'язання за договором виконує неналежним чином. Заборгованість ОСОБА_1 з орендної плати станом на 1 липня 2015 року, з урахуванням індексу інфляції та податку на додану вартість становить 16 539,66 грн.

Таким чином, порушення орендарем зобов'язання щодо несплати орендної плати є достатньою правовою підставою для дострокового розірвання договору оренди.

Рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда від 31 серпня 2018 року, залишеним без змін постановою Кропивницького апеляційного суду від 03 січня 2019 року, позов прокурора м. Кіровограда в інтересах держави в особі Управління власності та приватизації комунального майна Кіровоградської міської ради задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Управління власності та приватизації комунального майна Кіровоградської міської ради заборгованість за договором оренди індивідуально визначеного майна на приміщення на АДРЕСА_1, від 28 березня 2013 року № 6/17 по орендній платі в сумі 16 539,66 грн.

Розірвано договір оренди індивідуально визначеного майна на приміщення на АДРЕСА_1, від 28 березня 2013 року № 6/17, укладений між Управлінням власності та приватизації комунального майна Кіровоградської міської ради та фізичною особою ОСОБА_1

Зобов'язано ОСОБА_1 повернути за актом прийому-передачі упродовж 15 календарних днів після розірвання договору оренди індивідуально визначеного майна на приміщення на АДРЕСА_1 від 28 березня 2013 року № 6/17, нежитлове приміщення загальною площею 87,42 кв. м балансовою вартістю 96 553,00 грн за адресою: АДРЕСА_1, Управлінню власності та приватизації комунального майна Кіровоградської міської ради.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

18 лютого 2019 року (відповідно до відтиску поштового штемпеля на конверті) ОСОБА_1 направила до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 31 серпня 2018 року та постанову Кропивницького апеляційного суду від 03 січня 2019 року, в якій просила скасувати вказані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову або позовні вимоги залишити без розгляду.

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки касаційна скарга подана на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню.

Згідно з пунктом 8 статті 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, зазначених у цій же нормі ЦПК України.

Відповідно до пункту 1 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

В частині дев'ятій статті 19 ЦПК України вказано, що для цілей цього Кодексу розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 01 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення.

Згідно зі статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2018 рік» розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб з 01 січня 2018 року визначено в розмірі 1 762,00 грн.

Згідно з пунктом 8 частини першої статті 176 ЦПК України у позовах про розірвання договору найму (оренди) або договору найму (оренди) житла ціна позову визначається сукупністю платежів за користування майном або житлом протягом строку, що залишається до кінця дії договору, але не більше ніж за три роки.

Ураховуючи положення договору оренди, відповідно до яких орендна плата за базовий місяць становить 1 206,91 грн, а також зміст пункту 8 частини першої статті 176 ЦПК України, ціна позову в даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (1 762,00 грн ? 100= 176 200,00 грн).

Отже, зазначена справа є малозначною в силу вимог закону.

Малозначна справа є такою в силу своїх властивостей, тому незалежно від того визнавав її такою суд першої чи апеляційної інстанції, ураховуючи, що частина шоста статті 19 ЦПК України розташована серед Загальних положень цього Кодексу, яка поширюється й на касаційне провадження, Верховний Суд вважає за можливе визнати цю справу малозначною.

Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню: судові рішення у малозначних справах, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

У касаційній скарзі ОСОБА_1 зазначила, що, ураховуючи її участь в антитерористичній операції, порушення судами її прав та законних інтересів, а також те, що вона є особою з інвалідністю внаслідок війни ІІ групи, ця справа має для неї виняткове значення.

Крім того, скаржник зазначила, що скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики щодо наявності законних підстав та виключного права прокуратури звертатись до суду з позовом в інтересах держави в особі органу місцевого самоврядування та щодо правомірності розгляду позовної вимоги про зобов'язання передати по акту прийому-передачі нежитлове приміщення у встановлений судом строк.

Наведені ОСОБА_1 в касаційній скарзі обставини не дають підстав для відкриття касаційного провадження.

Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення для формування єдиної правозастосовчої практики.

Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R(95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

З урахуванням наведеного, оскільки ОСОБА_1 подано касаційну скаргу на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню, випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, не встановлено, у відкритті касаційного провадження у справі необхідно відмовити.

Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 1 частини шостої статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 31 серпня 2018 року та постанову Кропивницького апеляційного суду від 03 січня 2019 року у справі за позовом прокурора м. Кіровограда в інтересах держави в особі Управління власності та приватизації комунального майна Кіровоградської міської ради до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості з орендної плати, розірвання договору оренди та зобов'язання повернути нежитлове приміщення.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали надіслати особі, яка подавала касаційну скаргу.

Ухвала суду касаційної інстанції оскарженню не підлягає.

Суддя А. О. Лесько