КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
провадження № 22-ц/824/4788/2019 Суддя-доповідач: Олійник В.І.
ПОСТАНОВА

Іменем України

03 квітня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:

Судді-доповідача: - Олійника В.І.,

суддів: Ігнатченко Н.В., Приходька К.П.,

при секретарі Бондаренко І.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Печерського районного суду м.Києва від 29 листопада 2018 року у складі судді Бортницької В.В. у справі за позовом ОСОБА_2 до Держави Україна в особі Верховної Ради України про стягнення збитків, інфляційних витрат, 3% річних та моральної шкоди, -

в с т а н о в и в :

У липні 2018 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Держави Україна в особі Верховної Ради України про стягнення збитків, інфляційних втрат, 3% річних та моральної шкоди.

В обґрунтування позовних вимог зазначав, що 20 лютого 2015 року в нього закінчився 5 - річний строк повноваження щодо здійснення правосуддя на посаді судді господарського суду Миколаївської області. Рішенням Вищої кваліфікаційної комісії суддів України його рекомендовано на безстрокове обрання суддею Господарського суду Миколаївської області. 30.03.2015 року вказане рішення надійшло до апарату Верховної Ради України.

Оскільки ВРУ протягом червня 2015 року і до 17 березня 2016 року не приймалося рішення про обрання його на посаду судді Господарського суду Миколаївської області безстроково ОСОБА_2 звернувся до Вищого адміністративного суду України з позовною заявою.

Постановою Вищого адміністративного суду України у справі №800/184/16 від 01.06.2016 року позов ОСОБА_5 до Верховної Ради України про визнання протиправною бездіяльності та зобов'язання вчинити дії задоволено та визнано протиправною бездіяльність Верховної Ради України щодо несвоєчасного розгляду подання голови ВККСУ про обрання ОСОБА_2 суддею господарського суду Миколаївської області безстроково та зобов'язано Верховну Раду України розглянути подання ВККСУ про обрання позивача суддею господарського суду Миколаївської області безстроково.

04 жовтня 2016 року Постановою Верховного Суду України в задоволенні заяви Верховної Ради України про перегляд постанови Вищого адміністративного суду України було відмовлено. Верховна Рада України вимоги законодавства не виконала ні до часу звернення до суду ні після.

Від 30 вересня 2016 року Верховна Рада України позбавлена повноважень розглядати питання щодо обрання суддів безстроково, а тому рекомендація Вищої кваліфікаційної комісії суддів України розглянута Вищою Радою Правосуддя 22.06.2017 року з прийняттям відповідного рішення. Невиконання Верховною Радою України покладеного на неї нормами Конституції України обов'язку про призначення його (ОСОБА_2.) суддею безстроково призвело до того, що він (позивач) тривалий час був позбавлений можливості продовжувати професійну кар'єру судді з огляду на відсутність повноважень на відправлення правосуддя від травня 2015 року до 02 листопада 2017 та не отримував доплату за вислугу років в розмірі 30% посадового окладу.

З цих підстав просив стягнути з Держави Україна в особі Верховної Ради України на свою користь спричинені збитки в розмірі 127 284 грн недоотриманих доплат до посадового окладу судді, втрати від інфляції в розмірі 27 446 грн., 3 % річних в розмірі 6 754 грн., а також моральну шкоду у розмірі 200 000 грн.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 29 листопада 2018 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі позивача з підстав порушення судом норм матеріального і процесуального права ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про задоволення позову.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до вимог ч.ч.1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позов пред'явлено до неналежного відповідача.

Ухвалене судом рішення зазначеним вимогам відповідає.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За ч.2 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Судом встановлено, що 20 лютого 2015 року в силу положень ст.128 Конституції України у ОСОБА_2 закінчився п'ятирічний строк повноважень щодо здійснення правосуддя на посаді судді господарського суду Миколаївської області.

Рішенням Вищої кваліфікаційної комісії суддів України (далі - ВККСУ ) №285/бо-15 від 13.03.2015 року рекомендовано ОСОБА_2 для обрання Верховною Радою України на посаду судді господарського суду Миколаївської області безстроково.

Верховною Радою України в період від червня 2015 року до 17 березня 2016 року подання ВККСУ не розглядалося, що стало підставою для позивача звернутися з позовом до Верховної Ради України про визнання протиправною бездіяльності та зобов'язання вчинити дії.

Постановою Вищого адміністративного суду України в справі №800/184/16 від 01.06.2016 року адміністративний позов ОСОБА_2 до Верховної Ради України про визнання протиправною бездіяльності та зобов'язання вчинити дії задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Верховної Ради України щодо несвоєчасного розгляду подання Вищої кваліфікаційної комісії суддів України про обрання ОСОБА_2 суддею Господарського суду Миколаївської області безстроково. Зобов'язано Верховну Раду України розглянути подання Вищої кваліфікаційної комісії суддів України про обрання ОСОБА_2 суддею Господарського суду Миколаївської області безстроково.

Колегією суддів Судової палати в адміністративних справа Верховного Суду України від 04.10.2016 року у задоволенні заяви ВРУ про перегляд вказаного рішення відмовлено.

02.06.2016 року Верховною Радою України прийнято Закон України «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)» №1401-VIII, яким були ухвалені зміни до Конституції України у частині, які стосуються правосуддя, та Закон України "Про судоустрій і статус суддів" №1402-VIII. Вказані закони набрали чинності 30 вересня 2016 року.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.128 Конституції України призначення на посаду судді здійснюється Президентом України за поданням Вищої ради правосуддя в порядку, встановленому законом. Призначення на посаду судді здійснюється за конкурсом, крім випадків, визначених законом.

З набранням чинності вказаними законами Верховна Рада України перестала здійснювати повноважень щодо обрання суддів безстроково. Такі повноваження віднесені до компетенції Президента України.

Також вказаними законами повноваження щодо внесення подання Президенту України про призначення суддів згідно з ч.1 ст.131 Конституції України надані Вищій раді правосуддя.

Пунктом 1 Розділу II Прикінцеві та перехідні положення Закон України "Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)" визначено, що цей Закон набирає чинності через три місяці з дня, наступного за днем його опублікування (опубліковано у газеті Голос України від 29.06.2016 року №118), крім частини шостої статті 124 Конституції України в редакції цього Закону, яка набирає чинності через три роки з дня, наступного за днем опублікування цього Закону.

Відповідно до положень вищевказаних норм рекомендація ВККСУ розглянута Вищою радою правосуддя 22.06.2017 року з прийняттям відповідного рішення №1739/0/15-17.

Указом Президента України №347/2017 від 02.11.2017 року на підставі подання Вищої ради правосуддя від 22.06.2017 року ОСОБА_2 було призначено на посаду судді господарського суду Миколаївської області.

Згідно зі ст.3 Конституції України права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави.

Положення ст.56 Конституції України гарантують кожному право на відшкодування матеріальної чи моральної шкоди, яка була завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, саме за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування.

За ст.1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Частиною другою статті 2 ЦК України передбачено, що держава Україна є учасником цивільних відносин.

Відповідно до ч.2 статті 48 ЦПК України позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.

Отже, відповідачем у справах про відшкодування шкоди за рахунок держави має виступати держава. Проте держава є особливим суб'єктом цивільного судочинства, оскільки безпосередньо не приймає участі у цих правовідносинах. Разом з тим, держава набуває і здійснює цивільні права та обов'язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції (ст.170 ЦК України).

Згідно з ч.1 ст.174 ЦК України держава відповідає за своїми зобов'язаннями усім своїм майном, крім майна, на яке відповідно до закону не може бути звернено стягнення.

До нього мають бути віднесені, перш за все, бюджетні кошти, які консолідуються на єдиному казначейському рахунку, відкритому Державному казначейству України в Національному банку України для обліку коштів та здійснення розрахунків у системі електронних платежів Національного банку України.

Невиконання Верховною Радою України покладеного на неї відповідно до п.27 ч.1 ст.85 та ч.1 ст.128 Конституції України обов'язку мало наслідком порушення прав позивача щодо продовження його професійної кар'єри. Крім того, не призначення позивача мало наслідком не отримання ним доплати за вислугу років в розмірі 30 % посадового окладу.

Отже, відшкодування шкоди ОСОБА_2 повинно здійснюватися за рахунок коштів Державного бюджету України.

Згідно зі статтею 25 Бюджетного кодексу України органом, уповноваженим здійснювати безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду, є казначейство України. Відшкодування відповідно до закону шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади (органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування), а також їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється державою (Автономною Республікою Крим, органами місцевого самоврядування) у порядку, визначеному законом.

Відповідно до п.1 Положення про Державну казначейську службу України, яке затверджене Постановою Кабінету Міністрів України від 15 квітня 2015 року за №215, визначає Державну казначейську службу України центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів і який реалізує державну політику у сферах казначейського обслуговування бюджетних коштів, бухгалтерського обліку виконання бюджетів. Відповідно до підпункту 3 пункту 4 згаданого Положення до завдань Державної казначейської служби України віднесено здійснення безспірного списання коштів державного та місцевих бюджетів або боржників на підставі рішення суду.

Виходячи з вказаного положення управління наявними коштами Державного бюджету України, фінансування його видатків відноситься до компетенції Державної казначейської служби України.

Механізм виконання рішень про стягнення коштів з державного та місцевих бюджетів або боржників, прийнятих судами, а також іншими державними органами (посадовими особами), які відповідно до закону мають право приймати такі рішення, визначено Порядком виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2011 року №845.

Згідно з пунктом 3 цього Порядку рішення про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників виконуються на підставі виконавчих документів виключно органами Казначейства у порядку черговості надходження таких документів до органів Казначейства (про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів - з попереднім інформуванням Мінфіну, про стягнення коштів боржників - у межах відповідних бюджетних призначень, наданих бюджетних асигнувань (залишків коштів на рахунках підприємств, установ, організацій).

Визначення відповідача, предмету та підстав спору є правом позивача, а встановлення належності відповідача й обґрунтованості позову - обов'язком суду, який виконується під час розгляду справи.

Отже, вищевказані норми законодавства України вказують, що обов'язок обслуговування бюджетних коштів та списання цих коштів, в тому числі на відшкодування шкоди, завданої фізичним та юридичним особам незаконними діями та рішеннями органів державної влади покладено на Державну казначейську службу України та її територіальні органи.

Стягнення коштів, виділених державою на утримання законодавчого органу влади в Україні - Верховної Ради України, а не з Державного бюджету України в особі органів, які виконують функції управління коштами Державного бюджету України свідчить, що ОСОБА_2 пред'явлено позов не до належного відповідача.

Суд не наділеним правом з власної ініціативи замінювати неналежного відповідача. Під час розгляду позивач своїм правом відповідно до ст.51 ЦПК України не скористався. Судом неодноразово уточнювалося до кого пред'явлені позовні вимоги, а позивачем ствердно вказувалося, що позовні вимоги пред'явлені саме до Верховної Ради України.

З огляду на вищенаведене, оскільки позов пред'явлений не до належного відповідача, то були відсутні обґрунтовані підстави для задоволення позовних вимог.

Відповідно до матеріалів справи, на думку позивача, належним відповідачем у цій справі має бути Верховна Рада України. На підтвердження такої позиції він посилається на статтю 3 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», відповідно до якої виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

Проте, Верховна Рада України є неналежним відповідачем у справі, виходячи також з наступного.

Згідно зі статтею 25 Бюджетного кодексу України органом, уповноваженим здійснювати безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду, є казначейство України. Відшкодування відповідно до закону шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади (органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування), а також їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється державою (Автономною Республікою Крим, органами місцевого самоврядування) у порядку, визначеному законом.

Відповідно до частини першої статті 43 Бюджетного кодексу України Державна казначейська служба України забезпечує казначейське обслуговування бюджетних коштів на основі ведення єдиного казначейського рахунку, відкритого у Національному банку України.

Отже, управління наявними коштами Державного бюджету України, фінансування його видатків входить до компетенції Державної казначейської служби України.

Безспірне списання - це операції з коштами державного та місцевих бюджетів, що здійснюються з метою виконання казначейством та його територіальними управліннями рішень про стягнення коштів без згоди (подання) органів, що контролюють справляння надходжень бюджету, боржників, органів місцевого самоврядування та/або державних органів на підставі виконавчих документів (пункт 2 зазначеного Порядку).

Пунктом 35 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 року №845 (у редакції Постанови Кабінету Міністрів України від 30.01.2013 року №45) передбачено, що казначейство здійснює безспірне списання коштів державного бюджету для відшкодування (компенсації):

1) шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що провадить оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, органу прокуратури або суду;

2) шкоди, заподіяної фізичним та юридичним особам внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, їх посадових чи службових осіб під час здійснення ними своїх повноважень;

3) шкоди, заподіяної органом державної влади у сфері нормотворчої діяльності;

4) різниці між сумою коштів, що надійшли до державного бюджету від реалізації конфіскованого або зверненого судом у дохід держави майна, іншого майна, у тому числі валютних цінностей, що переходять у власність держави, та сумою, встановленою у судовому рішенні;

5) шкоди, заподіяної фізичній особі внаслідок кримінального правопорушення.

Згідно з пунктом 38 цього Порядку для забезпечення безспірного списання коштів державного бюджету згідно з пунктом 35 цього Порядку в Казначействі відкривається в установленому порядку відповідний рахунок.

Безспірне списання коштів державного бюджету здійснюється Казначейством за рахунок і в межах бюджетних призначень, передбачених у державному бюджеті на зазначену мету.

Згідно з правовою позицією Конституційного Суду України, викладеною в Рішенні у справі за конституційними поданнями Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) окремих положень статті 32 Закону України «Про Державний бюджет України на 2000 рік» та статті 25 Закону України «Про Державний бюджет України на 2001 рік» (справа про відшкодування шкоди державою) від 03.10.2001 року за №12-рп/2001, не допускається відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади за рахунок коштів, що виділяються на утримання цих органів.

Наведені вище положення чинного законодавства України дають підстави стверджувати, що обов'язок обслуговування бюджетних коштів та списання цих коштів, в тому числі на відшкодування шкоди, завданої фізичним та юридичним особам незаконними діями та рішеннями органів державної влади покладено на Державну казначейську службу України та її територіальні органи, а тому позивач повинен був звернутися до суду з вимогою про відшкодування шкоди державою Україна з Державного бюджету України в особі органів, які виконують функції управління коштами Державного бюджету України, а не за рахунок коштів, виділених державою на утримання єдиного органу законодавчого органу влади в Україні - Верховної Ради України.

Таким чином, належним відповідачем у даній цивільній справі, має бути держава Україна в особі Державної казначейської служби України.

Зважаючи на те, що під час розгляду цієї справи у суді першої інстанції позивачем відповідно до статті 51 Цивільного процесуального кодексу України не заявлялися клопотання про заміну первісного відповідача належним відповідачем або про залучення до участі у справі співвідповідача - Державної казначейської служби України, тому в суду першої інстанції були відсутні підстави для задоволення позовних вимог.

Слід також зазначити, що відшкодування шкоди у даній справі може здійснюватися лише за рахунок коштів Державного бюджету України.

Згідно зі ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про порушення судом норм матеріального і процесуального права безпідставні, спростовуються матеріалами справи та висновками суду, викладеними в рішенні.

Інших доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції чи доводили б порушення ним норм цивільного або цивільно-процесуального законодавства, апеляційна скарга не містить.

Обґрунтовуючи судове рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та враховуючи, що обставини справи судом встановлені відповідно до наданих пояснень сторін та письмових доказів, що містяться в матеріалах справи, колегія суддів приходить до висновку, що рішення постановлене з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.263, 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду м.Києва від 29 листопада 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 08 квітня 2019 року.

Суддя-доповідач:

Судді: