КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Головуючий у суді першої інстанції Борець Є.О
Єдиний унікальний номер справи № 359/8160/16-ц
Апеляційне провадження № 22-ц/824/1478/2019
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 січня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Мережко М.В.,

суддів - Савченка С.І., Яворського М.А.

секретар - Тютюнник О.І.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 13 липня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа , яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - виконавчий комітет Бориспільської міської ради про стягнення аліментів на утримання дитини , позбавлення батьківських прав

За зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог шкодо предмету спору - виконавчий комітет Бориспільської міської ради про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та в її вихованні, визначення способу участі батька у вихованні дитини .

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду , дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, -

встановила:

У жовтні 2016 року ОСОБА_2 звернулася в суд із позовом до ОСОБА_3 про стягнення аліментів та позбавлення батьківських прав.

В обґрунтування своїх вимог зазначала, що вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем з 11 березня 2011 року. Від шлюбу у сторін є син - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Шлюб між сторонами розірваний рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 26 квітня 2012 року.

Як зазначає позивач фактично шлюбні стосунки припиненні у серпні 2011 року . Дитини після розлучення проживає разом з матір»ю. Спорів щодо місця проживання дитини не було . Весь цей час відповідач жодного з покладених законом на батьків обов'язків не виконує, не бере матеріальної, грошової, посильної трудової, або будь-якої іншої участі у вихованні сина . Навчанням, вихованням, розвитком, лікуванням та оздоровленням дитини займається позивач, як зазначено в позовній заяві.

На підставі викладеного просила позбавити батьківських прав ОСОБА_3 стосовно сина ОСОБА_4 , стягнути аліменти на утримання дитини в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку щомісячно , але не менше 30% від прожиткового мінімуму , встановленого для дитини відповідного віку /

ОСОБА_3 подав зустрічну позовну заяву про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною, у її вихованні , визначення способу участі у вихованні сина .

У своїй заяві ОСОБА_3 зазначав , що мати дитини унеможливила у будь-який спосіб спілкування з нею і сином , змінивши адресу проживання , номер телефону , і жодного разу не вийшла з ним на зв'язок . За адресою , за якою вона проживала раніше , проживають квартиранти , які не надають йому будь-яких координат ОСОБА_2.

Будь- яких угод між ним та матір'ю дитини щодо проживання дитини , спілкування з нею не укладалось .

Ще до народження дитини , між ним на позивачем за первісним позовом виникали суперечки щодо майбутнього виховання дитини , створення штучних конфліктів , мати дитини в любий спосіб намагалася позбавити його можливості спілкування з дитиною. Як зазначає ОСОБА_3, дитина народившись цілком здоровою, зараз є інвалідом , і що трапилось мати приховує.

Після численних марних спроб вирішити питання мирним шляхом , з метою недопущення страждань та негативного впливу на дитину ОСОБА_3 змущений звернутися до суду із зазначеним позовом . Просив зобов»язати ОСОБА_2 не чинити перешкоди йому у спілкування з сином , встановивши час спілкування з дитиною, особистих побачень із сином за таким графіком - кожної суботи та неділі з 12.00 до 20.00 за місцем проживання батька , в період зимових канікул - 7 календарних днів, в період літніх канікул - 30 календарних днів .

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 13 липня 2018 року позов ОСОБА_2задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_3 аліменти на користь ОСОБА_2 на утримання дитини в розмірі 1/4 частини від всіх видів заробітку ( доходу ) відповідача , але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку ,щомісячно , до досягнення дитиною повноліття , починаючи з 20 жовтня 2016 року . В частині вимог про позбавлення батьківських прав відмовлено.

Позов ОСОБА_3 задоволено частково . Зобов»язано ОСОБА_2 не чинити перешкод ОСОБА_3 у спілкуванні з сином та в його вихованні .

Визначено спосіб участі ОСОБА_3 у вихованні сина ОСОБА_4 в першу , третю суботу, другу , четверту неділю кожного місяця з 11 .00 до 14.00 години на нейтральній території, в обов»язковій присутності матері , або в інші дні , визначені за домовленістю сторін. В частині вимоги про визначення іншого способу участі батька у вихованні дитини відмовлено .

Не погоджуючись із вказаним рішенням, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права просить рішення в частині відмови у позбавленні батьківських прав , та визначення способу участі у спілкуванні з дитиною скасувати та ухвалити по справі в цій частині нове рішення, яким позов задовольнити в частині позбавлення ОСОБА_3 батьківських прав , і відмовити у задоволенні зустрічного позову . В апеляційній скарзі зазначала , що суд не врахував всіх обставин справи .В частині стягнення аліментів на утримання дитини рішення не оскаржене.

Від представника ОСОБА_3 - адвоката ОСОБА_5,28 листопада 2018 року надійшов відзив на апеляційну скаргу , в якій зазначено ,що рішення суду є законним і обґрунтованим враховані інтереси дитини , вірно застосовані як норми матеріального , так і норми процесуального права.

Відповідно до ст. 44 ЦПК України, особи , які беруть участь у справі зобов'язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов'язки.

Відповідно до ст.ст. 128-131 ЦПК України сторони були своєчасно повідомлені про день та час розгляду справи на 17 січня 2019 року за адресами , які були зазначені в матеріалах справи, Заяв щодо зміни місця проживання або місцезнаходження від сторін не надходило . Заяв і клопотань про відкладення розгляду справи від сторін не надходило

Відповідно до ст. 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Враховуючи , відповідач та його представник , які приймають участь у справі, належним чином повідомлені про день та час розгляду справи , доказів поважності своєї неявки відповідач суду не надав , тому колегія суддів вважає , що неявка відповідача не може бути визнана судом поважною.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд, зберігаючи об'єктивність і неупередженість:

1) керує ходом судового процесу;

2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами;

3) роз'яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов'язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій;

4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом;

5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов'язків.

Апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Ухвалою Бориспільського міськрайонного суду від 22 березня 2017 року (а.с.60-61) вимоги зустрічного позову об'єднані в одне провадження з первісним позовом.

Судом першої інстанції встановлено, що 11 березня 2011 року позивач уклав шлюб з ОСОБА_3 (а.с.11).

Від шлюбу сторони мають сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 . (а.с.12).

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду від 26 квітня 2012 року (а.с.9) шлюб між ОСОБА_2 та відповідачем був розірваний. Дитина залишилась проживати з матір'ю. Як зазначено у рішенні суду , спору щодо місця проживання дитини після розірвання шлюбу не має.

Згідно довідки директора КП «ЖРЕУ» №1813 від 12 жовтня 2016 року, ОСОБА_4 проживає разом із матір»ю (а.с.13).

Відповідно до ч.3 ст.181 Сімейного Кодексу України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Згідно з ч.1 та ч.2 ст.182 цього ж Кодексу при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непраце-здатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення.

Водночас, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

В матеріалах справи відсутні будь-які докази того ,що відповідач ОСОБА_3 добровільно приймає участь в утриманні сина ОСОБА_4 Крім того, в матеріалах цивільної справи відсутні докази на підтвердження того, що на утриманні ОСОБА_3 перебуває інша дитина або непрацездатні батьки тощо.

Вірним є висновок суду про стягнення аліментів з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 на утримання сина ОСОБА_4 в розмірі 1/4 частки від заробітку (доходу) відповідача, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня пред'явлення позову до суду, а саме з 20 жовтня 2016 року, і до досягнення дитиною повноліття, а саме до 04 вересня 2029 року.

Відповідно до ст. 150 Сімейного кодексу України, батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини,її фізичний,духовний та моральний розвиток. Батьки зобов'язані забезпечити отримання дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов'язані поважати дитину. Забороняється будь-які види експлуатації батькам своєї дитини . Забороняється фізичне покарання дитини батьками,а також застосування інших видів покарань, які принижують людську гідність дитини.

Декларація прав дитини , прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено , що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння . Вона повинна , коли це можливо , рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості.

Відповідно до п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30 березня 2007 року « Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав « ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини , її навчання , підготовку до самостійного життя , зокрема не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками.

Жорстоке поводження полягає у фізичному або психічному насильстві, застосуванні недопустимих методів виховання, приниженні людської гідності дитини тощо.

Хронічний алкоголізм батьків і захворювання їх на наркоманію мають бути підтверджені відповідними медичними висновками.

Як експлуатацію дитини слід розглядати залучення її до непосильної праці, до заняття проституцією, злочинною діяльністю або примушування до жебракування.

Якщо позов про позбавлення батьківських прав заявлений із декількох підстав, суди повинні перевіряти та обґрунтовувати в рішенні кожну з них.

Відповідно до ст. 164 Сімейного Кодексу України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він:

1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров'я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування;

2) ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини;

3) жорстоко поводяться з дитиною;

4) є хронічними алкоголіками або наркоманами;

5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва;

6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.

2. Мати, батько можуть бути позбавлені батьківських прав з підстав, встановлених пунктами 2, 4 і 5 частини першої цієї статті, лише у разі досягнення ними повноліття.

3. Мати, батько можуть бути позбавлені батьківських прав щодо усіх своїх дітей або когось із них.

4. Під час ухвалення рішення про позбавлення батьківських прав суд бере до уваги інформацію про здійснення соціального супроводу сім'ї (особи) у разі здійснення такого супроводу.

У п. 15 Постанова Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківський прав» від 30 березня 2007 року роз'яснює, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов'язків. Ухвалюючи таке рішення, суд має право вирішити питання про відібрання дитини у відповідача і передачу органам опіки та піклування (якщо цього потребують її інтереси), але не повинен визначати при цьому конкретний заклад (п.18 зазначеної Постанови).

За змістом ст. 19 Сімейного Кодексу України у випадках, передбачених цим Кодексом, особа має право на попереднє звернення за захистом своїх сімейних прав та інтересів до органу опіки та піклування.

Рішення органу опіки та піклування є обов'язковим до виконання, якщо протягом десяти днів від часу його винесення заінтересована особа не звернулася за захистом своїх прав або інтересів до суду, крім випадку, передбаченого частиною другою статті 170 цього Кодексу.

Звернення за захистом до органу опіки та піклування не позбавляє особу права на звернення до суду.

У разі звернення з позовом до суду орган опіки та піклування припиняє розгляд поданої йому заяви.

Позивач ОСОБА_2 будь-яких доказів звернення до органів опіки та піклування суду не наддала .

Відповідно до ст..ст. 76-81 ЦПК України , позивач не надав суду безсумнівних доказів, які свідчать про ухилення відповідача ОСОБА_3 від виконання своїх обов'язків щодо виховання сина , свідомого нехтування ними своїх обов'язків, вживання до нього заходів реагування .

Судом першої інстанції встановлено, що позивачем ОСОБА_2 жодної із підстав , визначених у ст.164 Сімейного Кодексу України для позбавлення батьківських прав не доведено , а позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, а відтак вірним є висновок суду про відмову в задоволенні заявлених вимог про позбавлення батьківських прав.

Враховуючи положення ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої Постановою Верховної Ради Української РСР від 27 лютого 1991 р. N 789-ХІІ, частин 7, 8 ст. 7 Сімейного кодексу України, під час вирішення будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дітей.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.164 Сімейного Кодексу України батько може бути позбавлений судом батьківських прав, якщо він ухиляється від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини.

Згідно з ч.2 ст.159 цього ж Кодексу якщо той із батьків, з яким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, другий із батьків має право звернутись до суду з позовом про усунення цих перешкод.

В матеріалах цивільної справи міститься характеристика (а.с.16), з якої вбачається, що за весь період перебування дитини в садочку відповідач ОСОБА_3 жодного разу не відвідував дошкільний навчальний заклад, не цікавився сином ОСОБА_4 та навіть не знайомився з педагогічними працівниками.

З висновку органу опіки та піклування, затвердженого рішенням виконавчого комітету Бориспільської міської ради №42 від 30 січня 2017 року (а.с.62), вбачається, що ОСОБА_3 не бере участь у вихованні дитини, не проявляє заінтересованість в її подальшій долі, не цікавиться її станом здоров'я, не піклується про її фізичний та духовний розвиток. Вказаним висновком рекомендовано позбавити відповідача батьківських прав відносно сина ОСОБА_4

В матеріалах цивільної справи містяться висновки Бориспільського ВП ГУ НП в Київській області від 16 та 20 грудня 2016 року, з яких вбачається, що ОСОБА_4 неодноразово звертався до поліції та повідомляв про те, що ОСОБА_2 не дає йому можливості бачитись з дитиною.( а.с. 57,58 ).

Суд першої інстанції , з урахуванням досліджених обставин ,дійшов вірного висновку, що відповідач ОСОБА_3 не ухиляється від виконання обов'язків по вихованню сина ОСОБА_6, натомість, ОСОБА_2 чинить відповідачу перешкоди у спілкуванні з дитиною та в її вихованні.

Згідно із листом заступника директора Департаменту інформатизації МВС України №16/4-1860 від 30 травня 2018 року, ОСОБА_3 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.186 КК України. Матеріали кримінального провадження з обвинувальним актом направлені до суду. Водночас, згідно з ч.1 ст.164 Сімейного Кодексу України ця обставина взагалі не є підставою для позбавлення відповідача батьківських прав відносно дитини. Крім того, відповідно до ст.62 Конституції України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину, доки її вину не буде встановлено вироком суду.

З огляду на це, вірним є висновок суду , що підстави для позбавлення ОСОБА_3 батьківських прав відносно сина ОСОБА_4 відсутні , натомість, з метою відновлення порушеного права відповідача суд вірно вирішив зобов'язати ОСОБА_2 не чинити ОСОБА_3 перешкоди у спілкуванні з дитиною та в її вихованні.

Відповідно до ч.1 ст.157 Сімейного Кодексу України питання виховання дитини вирішується батьками спільно.

Згідно з ч.2 ст.159 цього ж Кодексу у випадку відсутності такої домовленості суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи системні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування.

Встановлено, що сторони не дійшли домовленості з приводу участі відповідача у вихованні сина ОСОБА_4 На підставі ч.1 ст.82 ЦПК України ця обставина не підлягає доказуванню. Як вбачається зі змісту рішення виконавчого комітету Бориспільської міської ради №316 від 31 травня 2018 року( а.с. 107) , рекомендовано визначити такий спосіб участі ОСОБА_3 у вихованні сина ОСОБА_4: в першу, третю суботу та другу, четверту неділю кожного місяця з 11 годин 00 хвилин до 14 години 00 хвилин на нейтральній території в обов'язковій присутності матері; або в інші дні, визначені за домовленістю сторін.

Відповідач ОСОБА_3 доказів на підтвердження обставин, що зумовлюють необхідність визначення іншого способу участі відповідача у спілкування з дитиною та в її вихованні не надав ні суду першої інстанції,ні суду апеляційної інстанції .

З огляду на це суд вірно вважав, що належить визначити такий спосіб участі ОСОБА_3 у вихованні сина ОСОБА_4: в першу, третю суботу та другу, четверту неділю кожного місяця з 11 годин 00 хвилин до 14 години 00 хвилин на нейтральній території в обов'язковій присутності матері; або в інші дні, визначені за домовленістю сторін.

Перевіряючи рішення суду в межах вимог заявлених у суді першої інстанції , та в межах доводів апеляційної скарги , колегія суддів вважає , що рішення суду постановлено з дотриманням вимог матеріального і процесуального права , суд дійшов вірного висновку про часткове задоволення як позову ОСОБА_2, та і зутрічного позову ОСОБА_3 , і підстави для його скасування відсутні .

Керуючись ст.ст. 365, 367,369,374,375,381 - 384 ЦПК України, колегія суддів,

П о с т а н о в и л а ;

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення .

Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 13 липня 2018 року залишити без змін .

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Касаційна скарга на постанову може бути подана до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови буде виготовлений не пізніше 23 січня 2019 року .

Головуючий

Судді