КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 квітня 2019 року

м. Київ

справа № 372/2325/18

провадження № 22-ц/824/5909/2019

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Кравець В.А.,

суддів - Мазурик О.Ф., Стрижеуса А.М.

за участю секретаря судового засідання -Нечваль А.А.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1

відповідач - ОСОБА_2

треті особи - ОСОБА_3, ОСОБА_4, орган опіки та піклування виконавчого комітету Обухівської міської ради

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Обухівського районного суду Київської області від 10 січня 2019 року у складі судді Тиханського О.Б.

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи: ОСОБА_3, ОСОБА_4, орган опіки та піклування виконавчого комітету Обухівської міської ради про зміну способу звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу предмету іпотеки на прилюдних торгах, -

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2018 року позивач звернувся до суду з позовом про зміну способу звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу предмету іпотеки на прилюдних торгах.

В обґрунтування вимог зазначав, що 30 грудня 2010 року уклав договір позики з відповідачем, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_5 за реєстровим номером №2476, відповідно до умов якого передав відповідачу у власність грошові кошти у сумі 143 272,80 грн., що еквівалентно 18 000,00 доларів США. Того ж дня з метою забезпечення виконання зобов'язання за вказаним договором між сторонами було укладено договір іпотеки, за умовами якого відповідач передала позивачу в іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру АДРЕСА_1, яка належить відповідачу на підставі договору купівлі-продажу.

Посилався на те, що рішенням Апеляційного суду Київської області від 02 травня 2016 року по справі №372/4691/13-ц звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме вказану квартиру, у рахунок погашення заборгованості відповідача за договором позики в розмірі 401 124,00 грн., з яких заборгованість за основним зобов'язанням становить 143 272,00 грн., пеня за несвоєчасне виконання грошового зобов'язання 145 000,00 грн., 3% річних від простроченої суми заборгованості в розмірі 8 595,00 грн., сума інфляційних втрат в розмірі 104 257,00 грн. шляхом його продажу ОСОБА_1 із застосуванням процедури продажу, передбаченої статтею 38 Закону України «Про іпотеку» з укладенням від свого імені договору купівлі-продажу нерухомого майна із будь-якою особою покупцем за початковою ціною продажу предмета іпотеки, не нижче 408 460,00 грн. з наданням ОСОБА_1 всіх повноважень продавця іпотеки.

Звертав увагу на те, що рішення суду неможливо виконати та звернути стягнення на предмет іпотеки, оскільки у спірній квартирі зареєстровано місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_6, а орган опіки та піклування не надає дозвіл на оформлення договору купівлі-продажу зазначеної квартири.

Зазначав, що у судовому порядку намагався виселити зареєстрованих у спірній квартирі осіб, а саме: ОСОБА_3, ОСОБА_4 та їх малолітню дитину ОСОБА_6, проте, у задоволенні позовних вимог було відмовлено. Крім того, судом було відмовлено у визнанні права власності на іпотечне майно, що стало підставою для звернення з позовом про зміну способу звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу предмету іпотеки на прилюдних торгах.

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 10 січня 2019 року у задоволенні позову відмовлено повністю.

Не погоджуючись з указаним рішенням, 14 лютого 2019 року позивач подав до суду апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове про задоволення позовних вимог у повному обсязі та змінити спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки від 30 грудня 2010 року, а саме: квартиру АДРЕСА_1, яка належить на праві власності ОСОБА_2 у рахунок погашення заборгованості ОСОБА_2 за договором позики від 30 грудня 2010 року, в загальному розмірі 401 124,00 грн. з укладення договору купівлі-продажу нерухомого майна на продаж з прилюдних торгів за початковою ціною продажу предмета іпотеки не нижче 408 460,00 грн.

Апеляційну скаргу мотивує тим, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що процесуальні питання, пов'язані з виконанням судового рішення вирішуються у порядку розділу VI ЦПК України шляхом подачі відповідної заяви стягувачем, а тому вимога про зміну способу звернення стягнення на предмет іпотеки не може розглядатися в порядку позовного провадження. Зазначає, що у позовних вимогах просив змінити спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки, а не спосіб виконання рішення суду, а тому вважає, що обрав вірний спосіб захисту порушених прав. Стверджує, що іншого способу задовольнити свої вимоги за рахунок іпотечного майна не вбачає, а тому вважає за необхідне реалізувати предмет іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів.

Уважає оскаржуване рішення незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Учасники справи не скористалися своїм правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу, заперечень щодо змісту та вимог апеляційної скарги до суду не направили.

Позивач та його представник у судовому засіданні апеляційну скаргу підтримали та просили задовольнити з підстав, наведених в ній.

Інші особи у судове засідання не з'явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися відповідно до вимог чинного законодавства.

Відповідно до частини другої статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, а тому колегією суддів вирішено розглядати справу за відсутності осіб, що не з'явилися.

Заслухавши доповідь судді-доповідача Кравець В.А., обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що вирішення питань щодо зміни способу виконання рішення суду здійснюється шляхом подачі відповідної заяви стягувачем, а тому вимога позивача про зміну способу звернення стягнення на предмет іпотеки не може розглядатися в порядку позовного провадження, а отже, позивач обрав невірний спосіб захисту свого порушеного права.

Висновок суду відповідає обставинам справи та ґрунтується на вимогах закону.

Частиною першою статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом установлено, що 30 грудня 2010 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_5 та зареєстровано за номером №2476, відповідно до умов якого ОСОБА_1 надав ОСОБА_2 грошові кошти у сумі 143 272,80 грн., що еквівалентно 18 000,00 доларів США.

З метою забезпечення зобов'язання 30 грудня 2010 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_5 та зареєстрований за номером №2478, предметом якого є квартира АДРЕСА_1, яка належить ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого 24 листопада 2010 року приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу ГоловкіноюЯ.В. за реєстровим номером №1859.

Рішенням Апеляційного суду Київської області від 02 травня 2016 року по справі №372/4691/13-ц, яке набрало законної сили, звернуто стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки від 30 грудня 2010 року, а саме квартиру АДРЕСА_1, яка належить ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу квартири, у рахунок погашення заборгованості відповідача за договором позики в розмірі 401 124,00 грн., з яких заборгованість за основним зобов'язанням становить 143 272,00 грн., пеня за несвоєчасне виконання грошового зобов'язання 145 000,00 грн., 3% річних від простроченої суми заборгованості в розмірі 8 595,00 грн., сума інфляційних втрат в розмірі 104 257,00 грн. шляхом його продажу ОСОБА_1 із застосуванням процедури продажу, передбаченої статтею 38 Закону України «Про іпотеку» з укладенням від свого імені договору купівлі-продажу нерухомого майна із будь-якою особою покупцем за початковою ціною продажу предмета іпотеки, не нижче 408 460,00 грн. з наданням ОСОБА_1 всіх повноважень продавця іпотеки.

Законодавство України про іпотеку базується на Конституції України і складається з Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України, Земельного кодексу України, Закону України «Про іпотеку» та інших нормативно-правових актів, а також міжнародних договорів України.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Статтею 12 Закону України «Про іпотеку» встановлено, що у разі порушення іпотекодавцем обов'язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов'язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом.

Відповідно до частини 1 статті 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Відповідно до частини 3 вказаної статті звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Статтею 39 Закону України «Про іпотеку» визначено порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду. Згідно з частиною 1 цієї статті у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки в рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації (у разі необхідності); спосіб реалізації предмета іпотеки; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації, за умови подання будь-якою із сторін клопотання про необхідність визначення такої ціни (крім реалізації предмета іпотеки на прилюдних торгах).

Як було зазначено вище, рішенням Апеляційного суду Київської області від 02 травня 2016 року вирішено позовні вимоги ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки та встановлено спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом процедури продажу, передбаченої статтею 38 Закону України «Про іпотеку», якою визначено порядок продажу предмета іпотеки у разі, якщо рішенням суду про задоволення вимог іпотекодержателя передбачено право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві.

Частиною 1 статті 18 ЦПК України передбачено, що судові рішення, які набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Таким чином, після ухвалення судом остаточного рішення у справі, розпочинається стадія його виконання, а отже всі процесуальні питання, пов'язані з виконанням судових рішень регулюються розділом VI ЦПК України.

Судом першої інстанції встановлено, що рішення Апеляційного суду Київської області від 02 травня 2016 року, яким встановлений певний спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки, яке набрало законної сили та є обов'язковим до виконання, станом на час розгляду справи не виконано.

Так, статтею 51 Закону України «Про виконавче провадження» визначено порядок звернення стягнення на заставлене майно. Згідно з частиною четвертою цієї статті реалізація заставленого майна здійснюється в порядку, встановленому цим Законом. Разом з тим, примусове звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється виконавцем з урахуванням положень Закону України «Про іпотеку».

За правилами статті 435 ЦПК України за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, а за заявою стягувача чи виконавця (у випадках, встановлених законом), - встановити чи змінити спосіб або порядок його виконання. У частині 3 цієї статті зазначено, що підставою для встановлення або зміни способу або порядку виконання, відстрочення або розстрочення виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим. Про відстрочення або розстрочення виконання судового рішення, встановлення чи зміну способу та порядку його виконання або відмову у вчиненні відповідних процесуальних дій постановляється ухвала, яка може бути оскаржена.

З матеріалів позовної заяви убачається, що обставинами, які зумовили звернення позивача до суду, є неможливість виконати рішення Апеляційного суду Київської області від 02 травня 2016 року у спосіб, визначений у ньому.

Виконання рішення суду є невід'ємною частиною права на справедливий суд. Правосуддя визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості й забезпечує ефективне поновлення у правах. Судове рішення за своєю суттю охороняє права, свободи та законні інтереси громадян і є завершальною стадією судового провадження, без належного виконання судових рішень правосуддя втрачає сенс. Право на виконання судового рішення є невід'ємною складовою права на доступ до суду, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Тобто рішення суду має виконуватися лише у такий спосіб захисту цивільних прав, який застосовано судом відповідно до статті 16 ЦК України.

Відповідно до частини восьмої статті 268 ЦПК України після проголошення рішення суд, який його ухвалив, не може сам скасувати або змінити це рішення, крім випадків, визначених цим Кодексом.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач просив змінити спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки, який вже встановлено рішенням Апеляційного суду Київської області від 02 травня 2016 року, тобто вимоги позивача прямо пов'язані з вказаним рішенням суду апеляційної інстанції, а тому їх задоволення призведе фактично до зміни вже існуючого рішення, яке набрало законної сили та підлягає виконанню, що законом не передбачено.

Виходячи з викладеного та ураховуючи наявність судового рішення, яким вирішено позовні вимоги ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб, заявлений ним, яке набрало законної сили та підлягає виконанню, а також зважаючи на посилання позивача про неможливість за певних обставин виконати вказане рішення, колегія суддів доходить висновку про наявність підстав для звернення ОСОБА_1 із заявою про зміну способу виконання рішення суду та погоджується з висновком суду першої інстанції, що заявлені позивачем вимоги не підлягають вирішенню у порядку позовного провадження та уважає такий висновок законним та обґрунтованим.

Відповідно до частини 2 статті 5 ЦПК України у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Таким чином, позивач має право звернутися до суду, який розглядав справу як суд першої інстанції, із заявою про зміну способу виконаннярішення.

Отже, доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та не містять достатнього обґрунтування, що могло би стати підставою для скасування рішення та ухвалення нового, а тому, дослідивши матеріали справи, надавши об'єктивну оцінку зібраним доказам по справі та нормам законодавства, що регулюють спірні правовідносини, колегія суддів доходить висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга - залишенню без задоволення.

Згідно статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін як такого, що є законним та обґрунтованим.

Керуючись статтями 367, 369, 374, 375, 381-384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Обухівського районного суду Київської області від 10 січня 2019 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 09 квітня 2019 року.

Головуючий В.А. Кравець

Судді О.Ф. Мазурик

А.М. Стрижеус