КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
№ справи: 372/6047/14-ц
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/964/2019
Головуючий у суді першої інстанції: Зінченко О.М.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Немировська О.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 квітня 2019 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - Немировської О.В.

суддів - Чобіток А.О., Ящук Т.І.

при секретарі - Шепель К.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Товариства індивідуальних забудовників «Обрій-К», ОСОБА_4, ОСОБА_5, Козинської селищної ради Обухівського району Київської області, третя особа: Управління Держземагенства в Обухівському районі Київської області про визнання недійсним рішень, державних актів на право власності на землю, витребування майна з чужого незаконного володіння та визнання права власності на земельну ділянку,

за апеляційними скаргами ОСОБА_3 та представника ОСОБА_4 - ОСОБА_6 на рішення Обухівського районного суду Київської області від 10 квітня 2018 року,

встановив:

у грудні 2014 року позивач звернулась до суду з позовом, у якому просила: визнати недійсним рішення Товариства індивідуальних забудовників «Обрій-К» (далі - ТІЗ «Обрій-К») від 03.02.2002 про виключення її з членів товариства та визнання таким, що втратив чинність, Державного акту на право приватної власності на землю реєстраційний №3977; визнати недійсним рішення Козинської селищної ради від 28.02.2002 про передачу у приватну власність ОСОБА_4 земельної ділянки; визнати недійсним Державний акт на право приватної власності на землю від 11.05.2002 на ім'я ОСОБА_4; визнати недійсним Державний акт на право приватної власності на землю від 25.12.2003 на ім'я ОСОБА_5; витребувати з незаконного володіння ОСОБА_5 земельну ділянку та визнати право власності на земельну ділянку за нею.

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 10 квітня 2018 року позов було задоволено частково - визнано недійсним рішення правління ТІЗ «Обрій-К» від 03.02.2002 про виключення ОСОБА_3 з членів товариства та про визнання таким, що втратив чинність, Державного акту №3977 від 22.09.2000 на право власності на земельну ділянку, розташовану на території смт. Козин Обухівського району Київської області, ТІЗ «Обрій-К»; визнано недійсним рішення Козинської селищної ради №36/402 від 28.02.2002 про передачу у приватну власність ОСОБА_4 земельної ділянки площею 0,15 га для будівництва, обслуговування жилих будинків, що розташована на території смт. Козин Обухівського району Київської області, ТІЗ «Обрій-К»; визнано недійсним Державний акт №6835 від 11.05.2002 на право приватної власності на земельну ділянку для будівництва, обслуговування жилих будинків площею 0,15 га на ім'я ОСОБА_4 В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням, позивач подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким позов задовольнити, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи та вказує, що судом першої інстанції було зроблено невірний висновок про те, що земельна ділянка, яка їй належить на підставі Державного акту від 22.09.2000 та земельна ділянка з кадастровим номером НОМЕР_1 є однією і тією ж ділянкою, яка була набута ОСОБА_5 у ОСОБА_4, оскільки судом було встановлено незаконність рішення Козинської селищної ради №36/402 від 28.02.2002, на підставі якого ОСОБА_4 набув право власності на ділянку, були відсутні підстави для набуття ОСОБА_5 права власності на спірну земельну ділянку, а тому її права підлягають захисту шляхом витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння.

Представник відповідача ОСОБА_4 - ОСОБА_6 також звернувся до суду з апеляційною скаргою, у якій просив скасувати рішення суду та ухвалити у справі нове рішення, яким у задоволенні позову - відмовити, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушенням норм матеріального права, та зазначав, що він був добросовісним набувачем земельної ділянки, і крім того, судом першої інстанції не було взято до уваги його заяву про застосування строку позовної давності, оскільки позивач дізналась про те, що спірна земельна ділянка їй не належить ще у 2007 році, про що повідомила у судовому засіданні, і після цього отримала документальне підтвердження, однак до суду звернулась з пропуском строку.

У відзиві на апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_6, ОСОБА_3 просить апеляційну скаргу ОСОБА_7 відхилити, а її апеляційну скаргу - задовольнити.

Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 25 травня 2018 року було відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_3 Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 13 червня 2018 року було відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою представника ОСОБА_4 - ОСОБА_6 Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 25 червня 2018 року було зупинено апеляційне провадження за вказаними вище апеляційними скаргами до закінчення перегляду в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду цивільної справи №362/44/17.

Указом Президента України № 452/2017 від 29 грудня 2017 року «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в округах» ліквідовано Апеляційний суд Київської області і Апеляційний суд м.Києва та утворено Київський апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Київську область і м.Київ, з місцезнаходженням у м.Києві, який розпочав свою роботу 03 жовтня 2018 року.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 05 березня 2019 року провадження по справі було поновлено та призначено справу до розгляду.

Заслухавши доповідь судді Немировської О.В., пояснення ОСОБА_3 та представника ОСОБА_4 - ОСОБА_6, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга представника відповідача ОСОБА_4 - ОСОБА_6 підлягає задоволенню, а апеляційну скаргу позивача ОСОБА_3 слід залишити без задоволення з таких підстав.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач ОСОБА_3 (прізвище було змінено з ОСОБА_8 24.12.2009) вказувала, що 22.07.2000 вона була прийнята в члени ТІЗ «Обрій-К» та сплачувала членські внески. На підставі рішення Козинської селищної ради від 27.07.2000 їй було передано у приватну власність земельну ділянку для будівництва, обслуговування жилого будинку в с. Козин, ТІЗ «Обрій-К», НОМЕР_4, розміром 0,15 га та 22.09.2000 видано Державний акт на право приватної власності на землю НОМЕР_2. Однак у 2012-2013 роках їй стало відомо, що її права були порушені, оскільки 03.02.2002 на підставі рішення правління ТІЗ «Обрій-К» її було виключено з членів товариства та визнано таким, що втратив чинність виданий їй Державний акт на право приватної власності на землю, 28.02.2002 рішенням Козинської селищної ради №36/402 належну їй земельну ділянку було передано у приватну власність ОСОБА_4 та 11.05.2002 видано йому Державний акт на право приватної власності на землю за реєстраційним номером №6835. 14.11.2003 він уклав з ОСОБА_5 Договір купівлі-продажу вказаної земельної ділянки та 25.12.2003 ОСОБА_5 отримав Державний акт на право приватної власності на землю, реєстраційний № 9034. Оскільки її було незаконно виключено з членів ТІЗ «Обрій-К», позивач просила визнати недійсним рішення правління від 03.02.2002 про виключення її з членів товариства та визнання таким, що втратив чинність, Державного акту на право приватної власності на землю реєстраційний №3977; визнати недійсним рішення Козинської селищної Ради від 28.02.2002 про передачу у приватну власність ОСОБА_4 вказаної земельної ділянки; визнати недійсним Державний акт на право приватної власності на землю від 11.05.2002 на ім'я ОСОБА_4; визнати недійсним Державний акт від 25 грудня 2003 року на право власності не земельну ділянку; витребувати з незаконного володіння ОСОБА_5 земельну ділянку та визнати право власності на земельну ділянку за нею.

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 10 квітня 2018 року позов було задоволено частково - визнано недійсним рішення правління ТІЗ «Обрій-К» від 03.02.2002 про виключення ОСОБА_3 з членів товариства та про визнання таким, що втратив чинність, Державного акту №3977 від 22.09.2000 на право власності на земельну ділянку, розташовану на території смт. Козин Обухівського району Київської області, ТІЗ «Обрій-К»; визнано недійсним рішення Козинської селищної ради №36/402 від 28.02.2002 про передачу у приватну власність ОСОБА_4 земельної ділянки площею 0,15 га для будівництва, обслуговування жилих будинків, що розташована на території смт. Козин Обухівського району Київської області, ТІЗ «Обрій-К»; визнано недійсним Державний акт №6835 від 11.05.2002 на право приватної власності на земельну ділянку для будівництва, обслуговування жилих будинків площею 0,15 га на ім'я ОСОБА_4 В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції виходив з того, що правління ТІЗ «Обрій-К» при вирішенні питання про виключення ОСОБА_3 (ОСОБА_8) з членів товариства перевищило свої повноваження, оскільки прийняття такого рішення є правом Загальних зборів членів товариства, тоді як Загальні збори не делегували таких повноважень правлінню товариства, що свідчить про порушення процедури прийняття рішення. Рішення правління ТІЗ «Обрій-К» від 03.02.2002 про визнання таким, що втратив чинність Державного акту на право приватної власності на землю від 22.09.2000 на ім'я позивача є незаконним, оскільки власник не може бути позбавлений прав власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених ЗК та іншими законами України, а вирішення земельних спорів здійснюється виключно судами. Рішення Козинської селищної ради від 28.02.2002 №36/402, яким було передано земельну ділянку ОСОБА_4 було визнано безпідставним та недійсним, оскільки цим рішенням було порушено права позивача, яке не було припинено. Визнання недійсним державного акту на право приватної власності на землю є похідним від визнання недійсним рішення Козинської селищної ради від 28.02.2002. Відмовляючи в задоволенні іншої частини позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що вони не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні.

Однак погодитись з таким висновком суд першої інстанції неможливо, оскільки він зроблений з порушенням норм матеріального права.

Відповідно до ст. 12 ЗК України, який вступив в силу в 2001 році, до повноважень сільських, селищних, міських ради та його (їх) виконавчих органів у галузі земельних відносин, належить, зокрема, передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу.

В ст. 40 ЗК України закріплено, що громадянам України за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування можуть передаватися безоплатно у власність або надаватися в оренду земельні ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і гаражного будівництва в межах норм, визначених цим Кодексом. Понад норму безоплатної передачі громадяни можуть набувати у власність земельні ділянки для зазначених потреб за цивільно-правовими угодами.

Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній та державній власності ( ч. 1, 2 та 3 ст. 78 цього Кодексу).

Підстави набуття права власності на земельні ділянки громадянами України визначені в ч. 1 ст. 81 цього ж Кодексу, а саме:

а) придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами;

б) безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності;

в) приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування;

г) прийняття спадщини;

ґ) виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю).

Відповідно до ст. 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

В ч. 1 ст. 122 ЗК України передбачається, що міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб. Рішення зазначених органів приймається на підставі проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у разі, зокрема, надання у користування земельних ділянок, межі яких не встановлені в натурі (на місцевості).

Відповідно до ст. 123 ЗК України надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється на підставі рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.

Згідно ст. 125 ЗК України в редакції, що діяла на час виникнення правовідносин, право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації. Відповідно до положень цієї статті, які діють на час розгляду цієї справи (в редакції Закону № 1066-VI від 05.03.2009), право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Як видно з матеріалів справи, 22.07.2000 позивач була прийнята в члени ТІЗ «Обрій-К» та сплачувала членські внески. На підставі рішення Козинської селищної ради від 27.07.2000 їй було передано у приватну власність земельну ділянку для будівництва, обслуговування жилого будинку в с. Козин, ТІЗ «Обрій-К», НОМЕР_4, розміром 0,15 га та 22.09.2000 видано Державний акт на право приватної власності на землю НОМЕР_2.

Відповідно до протоколу засідання правління ТІЗ «Обрій-К» від 03.02.2002 ОСОБА_8 було прийнято рішення, яким виключено з членів товариства, Державний акт про право приватної власності на землю від 22.09.2000, реєстраційний №3977, оригінал якого знаходиться в правлінні товариства, вважати таким, що втратив чинність, направити Козинській селищній раді виписку з цього рішення та оригінал Державного акту на землю для його анулювання.

Рішенням Козинської селищної ради від 28.02.2002 №36/402 спірна земельна ділянка була передана у приватну власність ОСОБА_4 та видано йому 11.05.2002 Державний акт Ш-КВ №000603№, реєстраційний №6835.

14.11.2003 між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 було укладено Договір купівлі-продажу спірної земельної ділянки. 25.12.2003 ОСОБА_5 було видано державний акт про право приватної власності на землю РЗ №313686, реєстраційний №9034. Вказана земельна ділянка була зареєстрована Управлінням земельних ресурсів Держземагенства України в Обухівському районі Київської області з кадастровим НОМЕР_3. В ст. 142 ЗК України закріплено, що підставами припинення права власності на земельну ділянку є:

а) добровільна відмова власника від права на земельну ділянку;

б) смерть власника земельної ділянки за відсутності спадкоємця;

в) відчуження земельної ділянки за рішенням власника;

г) звернення стягнення на земельну ділянку на вимогу кредитора;

ґ) відчуження земельної ділянки з мотивів суспільної необхідності та для суспільних потреб;

д) конфіскація за рішенням суду;

е) невідчуження земельної ділянки іноземними особами та особами без громадянства у встановлений строк у випадках, визначених цим Кодексом.

Підстави для примусового припинення прав на земельну ділянку визначені в ст. 143 ЗК України (в редакції станом на час виникнення правовідносин - лютий 2002 року). Такими підставами були: використання земельної ділянки не за цільовим призначенням; неусунення допущених порушень законодавства; конфіскація земельної ділянки; викупу (вилучення) земельної ділянки з мотивів суспільної необхідності та для суспільних потреб; примусового звернення стягнень на земельну ділянку по зобов'язаннях власника цієї земельної ділянки; невідчуження земельної ділянки іноземними особами та особами без громадянства у встановлений строк у випадках, визначених цим Кодексом.

Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його права на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів.

За положеннями ч.1 та 2 ст. 153 ЗК України власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України. У випадках, передбачених цим Кодексом та іншими законами України, допускається викуп земельної ділянки. При цьому власникові земельної ділянки відшкодовується її вартість.

З листа Козинської селищної ради №27 від 17.01.2008 слідує, що рішення про анулювання Державного акту на право приватної власності на землю на ім'я ОСОБА_8 за реєстраційним №3977 не приймалось, другий примірник вказаного акту зберігається в приміщенні селищної ради. Рішенням №36/402 від 28.02.2002 ОСОБА_4 було передано в приватну власність земельну ділянку для будівництва та обслуговування жилого будинку земельну ділянку площею 0,15 га в смт. Козин, жилий масив «Обрій-К», ділянка НОМЕР_4, однак встановити чи виділялась ОСОБА_4 одна і та сама земельна ділянка, яка належить ОСОБА_8, неможливо (а/с 127 т. 1).

Відповідно до Рішення державного кадастрового реєстратора №РВ-014 про відмову у внесенні відомостей до державного земельного кадастру від 20.11.2014, ОСОБА_3 було відмовлено у державній реєстрації, оскільки площа ділянки співпадає на 86,302% з ділянкою НОМЕР_3.

Таким чином, порушення прав позивача, внаслідок чого її було позбавлено права власності на земельну ділянку, а в подальшому належну їй земельну ділянку було розподілено ОСОБА_4, дійсно мало місце внаслідок дій ТІЗ «Обрій-К», до повноважень якого законом не віднесено визнання таким, що втратив чинність Державного акту на право приватної власності на землю та вирішення питань припинення права власності на земельну ділянку з інших підстав.

Разом з тим, відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Зокрема, ч. 2 ст. 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

В матеріалах справи міститься заява представника ОСОБА_5 - ОСОБА_9, в якій вона просить відмовити позивачу у задоволенні позову у зв'язку із пропуском строку позовної давності (а/с 123 т. 1).

Також в матеріалах спавши справи заява ОСОБА_10, який є правонаступником ОСОБА_5, в якій він просить застосувати строк позовної давності та відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 (а/с 7 т. 2). Однак судом першої інстанції вказана заява розглянута не була та правової оцінки доводам відповідача не надано.

В судовому засіданні в суді апеляційної інстанції позивач давала непослідовні та суперечливі пояснення щодо того, за яких обставин вона дізналась про те, що спірна земельна ділянка їй не належить. Так, вона пояснювала, що всі питання щодо оформлення документів на виділення земельної ділянки та забудови вирішувались її колишнім чоловіком, шлюб з ким було розірвано у 2003 році. Вона з 2000 року не цікавилась станом земельної ділянки, забудови не здійснювала, до ТІЗ «Обрій-К» не приїздила, за отриманням кадастрового номера на ділянку не зверталась. Членські внески, за її твердженням, до ТІЗ «Обрій-К» вона сплачувала до 2008 року особисто бухгалтеру товариства, не заходячи на територію товариства, однак доказів про це надати не може. В позовній заяві позивач вказувала, що дізналась про порушення її прав у 2012-2013 роках, а в судовому засіданні стверджувала, що дізналась про це лише у листопаді 2014 року. Разом з тим, технічний запис судового засідання в суді першої інстанції, яке відбулось 06 грудня 2017 року, свідчить про те, що позивач визнавала, що дізналась про те, що спірна земельна ділянка належить ОСОБА_5, а до цього належала ОСОБА_4, у лютому 2007 року.

13.06.2006 ОСОБА_5 було отримано свідоцтво про право власності на жилий будинок площею 321, 1 кв.м., а також господарські будівлі, який зведений на спірній земельній ділянці. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер, і свідоцтво про право на спадщину за законом було видано 05.09.2016 ОСОБА_10 Ухвалою Обухівського районного суду Київської області від 07 червня 2017 року до участі в справі в якості правонаступника було залучено ОСОБА_10

Крім того, колегія суддів бере до уваги той факт, що дочка позивача - ОСОБА_11 була прийнята в члени ТІЗ «Обрій-К 22.01.2004 і їй було виділено земельну ділянку №85, а на даний час вона є власником земельної ділянки площею 0,1000 га по АДРЕСА_1, ТІЗ «Обрій-К» у Голосіївському районі м. Києва, яка межує з іншою земельною ділянкою, яка належить ОСОБА_12 - колишньому чоловікові позивача (а/с 108 т. 1, а/с 14, 16 т. 2). Згідно рішення Козинської селищної ради Обухівського району Київської області №12 від 31.05.2010 домоволодіння по АДРЕСА_2 відносяться до Обухівського району Київської області, а вул. Лісова-Козинська від №2 до №16 відносяться до Голосіївського району м. Києва. Вказаний факт також свідчить про те, що позивач не могла не знати, що на належній їй земельній ділянці станом на 2007 р. був зведений ОСОБА_5 будинок.

Посилання позивача на те, що вона хоча і дізналась про те, що земельна ділянка їй не належить, але не мала документів щодо цього, також є безпідставними, оскільки в доповненні до листа Козинської селищної ради №27 від 17.01.2008 на ім'я позивача було надано копію рішення Козинської селищної ради від 28.02.2002 №36/402 про передачу земельної ділянки у власність ОСОБА_4 (а/с 127 т. 1).

Також в матеріалах справи міститься копія Постанови про закриття кримінального провадження від 23.05.2014, з якої видно, що позивач 22.03.2013 звернулась до прокуратури Обухівського району Київської області із заявою, про те, що невстановлена особа Козинської селищної ради Обухівського району Київської області підробила від її імені заяву про відмову від спірної земельної ділянки (а/с 105 т. 1).

Доводи позивача, про те, що вона сплачувала земельний податок до 2015 року, також не є доказом як належності їй земельної ділянки, так і факту, що вона не знала про порушення її прав як власника. Лист за підписом Селищного голови ОСОБА_13 за вих. №821 без зазначення дати, на який посилається позивач, як на доказ того, що вона вважала, що її права не порушуються до 2014 року, також не можна вважати належним доказом по справі, оскільки вона лише вказує, що другий примірник Державного акту на право приватної власності на землю, виданий на її ім'я, зберігається в приміщенні Козинської селищної ради (а/с 29 т. 1).

Повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв'язку, установивши, що з грудня 2007 року позивач дізналась про те, що земельна ділянка їй не належить та враховуючи, що із указаної дати у позивача виникло право на звернення до суду за захистом свого порушеного права, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що, звернувшись до суду із даним позовом у грудні 2014 року, позивач пропустила установлений законом строк позовної давності, про застосування якого відповідачем подано заяву, що є підставою для відмови у позові у даній справі.

Таким чином, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, а по справі слід ухвалити нове судове рішення, яким залишити позов ОСОБА_3 без задоволення.

Судові витати по справі суд розподіляє відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України та стягує з позивача ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 суму сплаченого судового збору - 5 481 грн.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 382 ЦПК України, суд

постановив:

апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_6 - задовольнити.

Рішення Обухівського районного суду Київської області від 10 квітня 2018 року скасувати та постановити нове судове рішення, яким позов ОСОБА_3 до Товариства індивідуальних забудовників «Обрій-К», ОСОБА_4, ОСОБА_5, Козинської селищної ради Обухівського району Київської області, третя особа: Управління Держземагенства в Обухівському районі Київської області про визнання недійсним рішень, державних актів на право власності на землю, витребування майна з чужого незаконного володіння та визнання права власності на земельну ділянку залишити без задоволення.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 судовий збір в розмірі 5 481 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду в касаційному порядку протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складений 09 квітня 2019 року.

Головуючий

Судді