Справа № 490/765/18 Суддя-доповідач у суді апеляційної інстанції - Лисенко П.П.
Провадження № 22-ц/812/430/19
П О С Т А Н О В А

іменем України

08 квітня 2019 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду у складі:

головуючого - Лисенка П.П.,

суддів: Галущенка О.І. та Серебрякової Т.В.,

із секретарем судового засідання - Цуркан І.І.,

з участю:

представника відповідача ГТУЮ у Миколаївській області - Зубрицької А.О.,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області ухвалу Центрального районного суду м. Миколаєва про відкриття провадження у справі, яка постановлена 28 вересня 2018 року, у приміщенні Центрального районного суду м. Миколаєва під головуванням судді Чулупа О.С., у цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_3 до Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області, Державної казначейської служби України про стягнення моральної шкоди,

в с т а н о в и л а:

31 січня 2018 року ОСОБА_3 пред'явила до Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області (далі ГТУЮ у Миколаївській області) та Державної казначейської служби України (далі Держказначейство) вищезазначений позов, який обґрунтовувала наступним.

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 12 жовтня 2005 року по справі №2-91/2005, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 09 лютого 2006 року та ухвалою Верховного суду України від 21 квітня 2006 року, позов ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 до ПП «АЛСУ» задоволено. З відповідача на їх користь стягнуто грошові кошти на відшкодування збитків та моральної шкоди, завданих самочинним будівництвом прибудови до магазину, розташованому в будинку АДРЕСА_1. Крім того, на відповідача покладено обов'язок знести самочинно збудовану споруду.

Зазначене рішення набрало законної сили, у зв'язку з чим 03 березня 2006 року видано виконавчий лист № 2-91, на підставі якого, державною виконавчою службою Ленінського району м. Миколаєва винесено постанову про відкриття виконавчого провадження.

Зазначене рішення знаходилось на виконанні різних підрозділів виконавчої служби і, на теперішній час, перебуває на виконанні у підрозділі примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби ГТУЮ у Миколаївській області.

Проте, протягом 12 років виконавцями не вчинено активних дій по знесенню прибудови, їх дії про закінчення виконавчого провадження більше 10 разів судовими рішеннями визнані неправомірними.

Крім того, неодноразово ухвалами судів першої та апеляційної інстанцій, які набрали законної сили, на відповідача покладено обов'язок в місячний термін прийняти міри щодо реалізації майна МПП «АЛСУ» і знести об'єкт самочинного будівництва.

Посилаючись на те, що жодне з судових рішень виконано не було, що спричинило душевні хвилювання позивача, порушує нормальне існування позивача в квартирі, яка є інвалідом ІІ групи, просила стягнути з Державної казначейської служби України за рахунок коштів державного бюджету України, шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку коштів на відшкодування моральної шкоди позивача, у розмірі 5 000 000 гривень.

Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 28 вересня 2018 року за позовною заявою ОСОБА_3 було відкрито провадження у справі і призначено підготовче засідання.

ГТУЮ у Миколаївській області подало на цю ухвалу апеляційну скаргу, в якій просило її скасувати, у зв'язку з непідсудністю цієї справи Центральному районному суду м. Миколаєва, оскільки юридична адреса відповідача ГТУЮ у Миколаївській області, відповідно до витягу з ЄДРЮО є вулиця 8-Березня, 107, м. Миколаїв. Юридична адреса іншого відповідача значиться в м. Київ.

Апеляційну скаргу слід задовольнити, а оскаржену ухвалу судді Центрального районного суду м. Миколаєва - скасувати, оскільки суд, постановив її не у відповідності з нормами процесуального права.

Відкриваючи провадження у цивільній справі на підставі позовної заяви ОСОБА_3, суддя районного суду виходив з того, що вона подана та оформлена в порядку, встановленому ЦПК України, та підсудна саме Центральному районному суду м. Миколаєва.

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду не погоджується з такими висновками суду 1 інстанції, вважає їх помилковими, не обґрунтованими й не законними.

Так, за змістом п. 1 ст. 6, ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Згідно зі ст. 8 Конституції України, звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Положенням ч. 5 ст. 4 ЦПК України, яка гарантує право на звернення до суду за захистом, передбачено, що жодна особа не може бути позбавлена права на участь у розгляді своєї справи у визначеному цим Кодексом порядку.

Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст. ст. 2, 4-5, 12-13, 19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Згідно норм ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права, з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року №3477-IV, інститут підсудності безпосередньо пов'язаний із забезпеченням права на справедливий судовий розгляд, закріпленого у пункті 1 статті 6 Конвенції, оскільки за його допомогою визначається «належний суд», тобто суд, уповноважений розглядати конкретну справу.

Так, відповідно до положень статей 55, 124 Конституції України та статті 4 ЦПК України, а також постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009р. N 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України звернутися до належного за підсудністю суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

При здійсненні правосуддя у цивільних справах суд першої інстанції, неухильно дотримуючись норм матеріального та процесуального права, повинен забезпечити їх справедливий, неупереджений та упродовж розумного, але не більш встановленого законом строку розгляд і вирішення з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з частиною третьою статті 8 Закону України від 2 червня 2016 року «Про судоустрій і статус суддів» ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у суді, до підсудності якого вона віднесена процесуальним законом.

Вирішуючи питання про відкриття провадження у справі, суд повинен виходити з того, що згідно зі статтею 124 Конституції України юрисдикція загальних судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі, а за частинами першою і другою статті 19 ЦПК України у порядку цивільного судочинства суди розглядають справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

В силу ст. 23 ЦПК України всі справи, що підлягають вирішенню в порядку цивільного судочинства, розглядаються місцевими загальними судами як судами першої інстанції, крім справ , визначених частинами другою та третьою названої статті.

Питання про підсудність справ визначається ЦПК України, зокрема, параграфом 3 глави 2 - щодо справ позовного провадження.

Так, за ч. 1 ст. 27 ЦПК України, яка носить загальний характер, позови до фізичної особи пред'являються за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її перебування, якщо інше не передбачено законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 27 ЦПК України, позови до юридичних осіб пред'являються в суд за їхнім місцезнаходженням згідно з Єдиним державним реєстром юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань.

Позови до кількох відповідачів, які проживають або знаходяться в різних місцях, відповідно до ч. 15 ст. 28 ЦПК України, пред'являються за місцем проживання або місцезнаходженням одного з відповідачів за вибором позивача.

Як вбачається з матеріалів справи Головне територіальне управління юстиції у Миколаївській області є юридичною особою (код ЄРДПУО 39503170), місцезнаходження якої зареєстровано за адресою: вулиця 8-Березня, 107, м. Миколаїв.

Так як зазначена адреса за своєю територіальністю відноситься до Заводського районного суду м. Миколаєва, то за дотримання позивачем порядку подання та оформлення позовної заяви за місцезнаходженням відповідача, Центральний районний суд м. Миколаєва не повинен був її прийняти, а перевіривши реєстрацію юридичної особи, відповідно до ч. 1 ст. 31 ЦПК України, зобов'язаний був передати справу на розгляд іншому суду до територіальної юрисдикції (підсудності) якої вона належить.

Оскільки суд 1 інстанції вказану процесуальну дію не вчинив та помилково відкрив провадження за вищевказаною позовною заявою, то ухвалу судді Центрального районного суду м. Миколаєва від 28 вересня 2018 року на підставі ст. 380 ЦПК України слід скасувати, а позовну заяву та додані до неї матеріали направити до Заводського районного суду м. Миколаєва для вирішення питання про відкриття провадження у справі.

За правилами ст. 32 ЦПК України спори між судами про підсудність не допускаються. Справа, передана з одного суду до іншого в порядку, встановленому статтею 31 цього Кодексу, повинна бути прийнята до провадження судом, якому вона надіслана.

Недопустимість суперечок про підсудність означає, що суд, якому передана справа, не має права відмовити у прийнятті надісланої до нього справи, зокрема, з тих підстав, що є суд, який розташований ближче, ніж той, до якого справу було передано.

У зв'язку з наведеним бажанням сторін, щодо місця розгляду справи, виражених у їх заявах (а.с. - 77-78), і відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 374, ст. 380 ЦПК суд апеляційної інстанції скасовує ухвалу про відкриття провадження у справі та приймає постанову про направлення справи на розгляд до суду першої інстанції за встановленою підсудністю, якщо таку ухвалу прийнято судом із порушенням правил підсудності, тобто, по даній справі - до Заводського районного суду м. Миколаєва, оскільки саме територія Заводського району є місцезнаходженням обраного позивачем відповідача - Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області.

Керуючись ст. ст. 367-368, 374, 376, 381-382 ЦПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області задовольнити.

Ухвалу судді Центрального районного суду м. Миколаєва від 28 вересня 2018 року скасувати і направити позовну заяву ОСОБА_3 та додані до неї матеріали за підсудністю до Заводського районного суду м. Миколаєва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий П.П. Лисенко

Судді: О.І. Галущенко

Т.В. Серебрякова

___________________________________________________

Повний текст постанови складено 08 квітня 2019 року.