Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"30" січня 2019 р. м. Київ

Дніпровський районний суд міста Києва у складі:

Головуючого судді САВЛУК Т.В.

секретаря Бурячек О.В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

представник позивача- адвокат Щур В.А.,

відповідача - не з'явилась

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщені Дніпровського районного суду міста Києва цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користування квартирою та вселення,

в с т а н о в и в:

03 вересня 2018 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 з вимогами про зобов'язання відповідача не чинити перешкод в користуванні квартирою АДРЕСА_1 та вселити позивача до квартири.

Обґрунтовуючи підстави звернення з цим позовом до суду, позивач посилається на наступне, що ОСОБА_1 є власником 1/3 частини квартири АДРЕСА_1, частина квартира перейшла позивачу у спадок після смерті батька ОСОБА_4. На сьогоднішній день власниками вказаної квартири є позивач, відповідач та ОСОБА_5 (особа, яка прийняла спадщину, однак право власності не оформив). З моменту отримання права власності на зазначену квартиру позивач не має змоги ані увійти до неї, ані проживати, в зв'язку з тим що на дверях встановлено новий замок, ключів від дверей позивач не має, внаслідок чого позбавлений можливості користуватись квартирою для власних потреб, вимушений винаймати житло, щоб мати можливість проживати та працювати в м. Києві, поки не отримує доступ до вказаної квартири. Відповідач самостійно користується квартирою, не надає доступ до житла іншому співвласнику, намагання позивача врегулювати спірні питання проживання в квартирі в досудовому порядку залишились без належного реагування з боку відповідача, тому позивач змушений звернутися до суду з позовною заявою про усунення перешкод у користування квартирою та вселення до квартири.

04 жовтня 2018 року Дніпровським районним судом міста Києва постановлено ухвалу про відкриття провадження у справі та проводити у порядку загального позовного провадження.

09 січня 2019 року Дніпровським районним судом міста Києва постановлено ухвалу про закінчення підготовчого провадження та призначення цивільної справи до судового розгляду по суті.

Позивач та представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримали, просили позов задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві, пояснили, що після смерті батька відповідач чинить позивачу перешкоди в користуванні квартирою АДРЕСА_1, частина цієї квартири перейшла позивачу у спадок після смерті батька ОСОБА_4, однак не зважаючи на наявність інших спадкоємців, які мають право на користування спірною квартирою, відповідач ігнорує інтереси інших співвласників, використовує квартиру для власних потреб, змінила замки на вхідних дверях квартири, чим перешкоджає позивачу вселитись до квартири та користуватися його особистими речами, які залишилися в цій квартирі, такі неправомірні дії відповідача змусили позивача звернутись до правоохоронних органів, однак всі дії позивача виявились марними, оскільки відповідач не надає доступ до житла та не має наміру врегулювати питання в досудовому порядку, що спонукало позивача звернутись з цим позовом до суду.

Відповідач в судове засідання не з'явилася, про день час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, про причини неявки суду не повідомила, 27 листопада 2018 року направила на адресу суду відзив на позовну заяву, мотивуючи свій відзив тим, що позовні вимоги не визнає в повному обсязі за відсутності предмету позову, у зв'язку з чим просила закрити провадження у справі, наголосила, що після смерті батька в спірній квартирі проживає відповідач з братом ОСОБА_5, вони є співвласниками 2/3 частини зазначеної квартири. В спірній квартирі позивач разом із спадкодавцем фактично не проживав, хворого батька не доглядав, участі в похованні не приймав, особисті речі позивача в квартирі відсутні. Відповідач, оформивши спадщину, направляла на адресу позивача рекомендовані листи з пропозицією сплатити йому компенсацію за його частку квартири, однак позивач на зв'язок не виходив, жодних дій для досудового врегулювання спору не вчиняв. На думку відповідача, позивач не надав докази звернення до відповідача з вимогою не чинити перешкод в користуванні частини квартири та відмови відповідача у задоволенні такої вимоги, в той же час вселення та проживання позивача в однокімнатній квартирі житловою площею 21 м2 разом з відповідачем та її братом ОСОБА_5 не тільки суперечить, а й прямо заборонено нормами чинного законодавства України,.

09 січня 2019 року Дніпровським районним судом міста Києва постановлено ухвалу про відмову у задоволенні клопотанні відповідача ОСОБА_3 про закриття провадження у цивільній справі.

Вислухавши пояснення учасників справи, врахувавши покази свідків, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного.

Основоположні принципи здійснення правомочностей власника сформульовані у статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 04 листопада 1950 року), що набрала чинності для України з 11 вересня 1997 року та є складовою її правової системи відповідно до вимог статті 9 Конституції України.

Конституцією України у ст.47 закріплює, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до ст. 9 Житлового кодексу УРСР ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше, ніж з підстав і в порядку, визначених законом.

Згідно положень частини першої та четвертої ст.29 Цивільного кодексу України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 Цивільного кодексу України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно ч. 2 ст. 319 Цивільного кодексу України, власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Відповідно до ст. 391 Цивільного кодексу України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Згідно ст. 9 Житлового кодексу УРСР, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право власності набувається у порядку, визначеному законом.

Виходячи з положень ст. 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Судом встановлено, що згідно свідоцтва про право власності на житло, видане 21 жовтня 1993 року НОМЕР_3, квартира АДРЕСА_1, належала на праві приватної, спільної власності ОСОБА_4 та ОСОБА_6 в рівних долях. (а.с.11)

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 31 травня 2007 року ОСОБА_4 після смерті матері - ОСОБА_6, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2, отримав у спадок Ѕ частину квартири за адресою: АДРЕСА_1. (а.с.10)

ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_4 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть НОМЕР_2 від 06 грудня 2016 року. (а.с.12)

Після смерті ОСОБА_4 відкрилась спадщина до складу якої входила квартина АДРЕСА_1, спадкоємцями померлого першої черги за законом є ОСОБА_1 (син померлого), ОСОБА_3 (донька померлого) та ОСОБА_5 (син померлого).

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 13 вересня 2017 року, ОСОБА_1 отримав у спадок після смерті батька 1/3 частину квартири АДРЕСА_1. (а.с.9)

Відповідно до частини першої ст.358 Цивільного кодексу України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

Співвласники можуть домовитись про порядок володіння та користування майном, що є їх спільною частковою власністю.

За нормою частини першої ст.360 Цивільного кодексу України співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов'язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов'язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов'язаннями, пов'язаними із спільним майном.

Дана правова норма кореспондується з положеннями ст. 150 Житлового кодексу України, відповідно до якої визначено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатись цією власністю на свій розсуд: проживати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Відповідно до частини першої ст.383 Цивільного кодексу України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має право використовувати його для промислового виробництва.

Кожна особа має право звернутись за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, серед інших, припинення дії, яка порушує право. (ст. 16 Цивільного кодексу України)

Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном визначено у статті 317 ЦК України.

Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений статтею 41 Конституції України. Він означає, що право власності є недоторканим, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише відповідно і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. При цьому суди повинні брати до уваги будь-які фактичні дані (статті 57 - 59 ЦПК), на підставі яких за звичайних умов можна зробити висновок про наявність такої небезпеки.

Відповідно до ч. 3 ст. 12 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 3 ст. 77 ЦПК України визначено, що сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. (ст. 76 Цивільного процесуального кодексу України)

Відповідно до ч.2 та 3 ст. 83 Цивільного процесуального кодексу України позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви; відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи.

Належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв'язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.

Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму. Допустимість доказів означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.

На підтвердження вимог щодо чинення відповідачем перешкод у користуванні квартирою, позивачем долучено письмові докази, а саме: звернення позивача до начальника Дніпровського УП ГУНП України в м. Києві щодо отримання письмової відповіді на заяву від 16 лютого 2018 року, про вчинення правопорушення, що містить ознаки злочину, передбаченого ст. 396 Кримінального кодексу України, у зв'язку з тим, що ОСОБА_3, чинить перешкоди у користуванні квартирою, яка залишилася після смерті батька. (а.с.13)

Також, в матеріалах справи міститься відповідь на лист від ОСОБА_5 адресований ОСОБА_1, з якого вбачається, що при ознайомленні з листом та пропозицією щодо викупу 1/3 частини спадщини, повідомляє наступне: отримана у спадок квартира є спільною частковою власністю. В квартирі на даний час проживає ОСОБА_5 та його сестра ОСОБА_8, вони разом прийняли спадщину 2/3 зазначеної квартири. Виділення частки яка належить ОСОБА_1 є фізично неможливим та незаконним. Щодо пропозиції викупу частки в розмірі 260000 гривень не підтверджена жодним документом та інформацією, тому є необґрунтованою. Зазначена сума є значно завищеною і не враховано фактичні витрати на утримання всієї квартири та її поліпшення з 2016 року ОСОБА_5. Як зазначено в листі ОСОБА_5 не оспорюється, що 1/3 частини квартири належить ОСОБА_1, і ОСОБА_5 та його сестра ОСОБА_8 пропонують знайти покупця квартири для подальшого продажу за 780 000 гривень, та виплатити належну йому 1/3 частки в сумі 260000 гривень. ОСОБА_5 та його сестра ОСОБА_8 можуть сплатити ОСОБА_1 лише 78 000 гривень ( в еквіваленті 3000 дол. США) станом на липень 2018 року. (а.с.16)

Будучи допитаною в судовому засіданні у якості свідка ОСОБА_9, мати позивача, пояснила, що позивач та відповідач є братом та сестрою, вони підтримували нормальні стосунки до смерті батька ОСОБА_4, після його смерті відносини між ними різко погіршились коли постало питання розпорядження квартирою, яку отримали у спадок. За життя батька її син проживав разом з ним, вони мали спільну справу, син доглядав за батьком, відповідач має інше житло та вселилась до квартири після смерті батька, змінили замки на вхідних дверях квартири, не допускає сина до квартири, намагання сина потрапити до квартири закінчуються викликом поліції, свідок особисто була присутня коли син мав намір потрапити до квартири, а відповідач не допускала до квартири, відповідач всіляко уникає зустрічей з сином, коли телефонували то скидала телефонний дзвінок, під час розгляду даного справи свідок разом з сином в вечері приблизно о 20 годині, під'їхали до будинку де проживає відповідач, подзвонили у двері, відповідач відчинила двері в квартиру, однак коли вона побачила свідка разом з сином, то одразу повідомила, що розмовляти не має наміру, до квартири не пустить та зауважила на тому, що справа перебуває на розгляді суду і хай суд виносить рішення по справі щодо квартири.

Будучи допитаним в судовому засіданні у якості свідка позивач ОСОБА_1 пояснив, що він є братом ОСОБА_3, стосунки між ними були нормальними до смерті батька, однак після смерті стосунки між ними дуже погіршилися. Свідок зазначив, що після смерті ОСОБА_4, він хотів попасти до спірної квартири щоб забрати особисті речі, однак прийшовши до квартири він побачив інші вхідні двері, від якої у нього ключів не було, одразу зателефонував ОСОБА_3, на що вона йому відповіла що не впустить до квартири. Після чого він змушений був зателефонувати до дільничого інспектора, у зв'язку з тим, що його сестра чинить перешкоди у користуванні квартири, яка лишилася після смерті батька. Неодноразово свідок звертався до ОСОБА_3 щодо врегулювання спору мирним шляхом, однак остання ігнорувала дзвінки і не йшла на зустріч, всіляко ухилялася від розмови. Свідок зазначив наразі власниками вказаної квартири є він, його сестра ОСОБА_3, його брат ОСОБА_5, однак останній прийняв спадщину, але право власності досі не оформив, на даний момент він не проживає в спірній квартирі, а проживає за межами України. В спірній квартирі зареєстровані ОСОБА_1 та рідна сестра покійного, яка не проживає в даній квартирі, виїхала на постійне місце проживання до США. Свідок зазначив, що він з батьком мали спільне захоплення, вони займалися фотосвітлинами, тому він дуже часто навідувався до батька, мав особисті речі в квартирі і неодноразово залишався ночувати у нього, та зауважив що постійно допомагав батьку, піклувався про нього, відвідували лікарні. Свідок додаткового наголосив, що він перший пропонував, щоб ОСОБА_3 викупила його частку квартири, однак ОСОБА_3 запропонувала суму коштів за його частку квартири в тричі меншу суму за ринкову вартості квартири.

Згідно з встановленим ст.13 ЦПК України принципом диспозитивності цивільного судочинства, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексах випадках. Учасники справи розпоряджаються своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Частиною 3 ст.12 та частиною 1 ст.81 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Надаючи оцінку наявним у справі доказам у їх сукупності, суд вважає доведеним позицію позивача щодо чинення з боку відповідача перешкоди у користуванні квартирою, ці обставини підтверджуються показами свідків, звернення позивачем до правоохоронних органів. Позивач, володіючи на праві приватної власності 1/3 частиною спірної квартири, у вказаній квартирі проживати не має змоги, оскільки внаслідок неприязних стосунків, які склалися між ним та відповідачем, останній не надає позивачу доступу до квартири, що призводить до порушення права володіння та користування частиною квартири, яка належить позивачу, у зв'язку з чим заявлені позовні вимоги про вселення до спірної квартири є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Також, показами свідка ОСОБА_9 підтверджується, що вона особисто була свідком події коли позивач намагався потрапити до квартири, пропонував вирішити питання щодо користування квартирою в досудовому порядку, однак реалізувати свої наміри не мав змоги, оскільки відповідач чинила опір та не допускала до квартири, всіляко уникала розмов з позивачем, що спровокувало скандал та звернення до правоохоронних органів

В свою чергу свідок позивач ОСОБА_1 підтвердив, що має намір користуватися своєю часткою квартири, однак заселитись до квартири не має змоги, оскільки відповідач чинить перешкоди та не дає доступу до квартири.

За таких обставин, коли права власника порушені, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права володіння, користування та розпорядження своїм майном, суд приходить до висновку, що позивач правомірно вимагає усунення будь-яких порушень його прав власника частини житлового приміщення, в даному випадку шляхом вселення до квартири АДРЕСА_1.

Частиною 1 ст.13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексах випадках.

При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог. (ч.2 ст.264 ЦПК України)

За змістом положень ст. 5 Цивільного процесуального кодексу України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Згідно із ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Порушення права пов'язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб'єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст. ст. 55, 124 Конституції України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користування квартирою та вселення є обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат в порядку ст.141 Цивільного процесуального кодексу України, суд присуджує стягнути з ОСОБА_3 судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 1410,00 грн., який сплачено позивачем при зверненні з цим позовом до суду, що підтверджується залученим до справи оригіналом платіжного документа.

Враховуючи наведене та керуючись ст. ст. 29, 358, 360, 383, 405 Цивільного кодексу України, ст.ст.63, 150, 159 Житлового кодексу України, ст. ст. 2, 4, 12, 76-81, 89, 263-265, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суд

у х в а л и в :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користування квартирою та вселення, - задовольнити.

Зобов'язати ОСОБА_3 не чинити перешкод ОСОБА_1 у користуванні квартирою АДРЕСА_1

Вселити ОСОБА_1 до квартири АДРЕСА_3.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 1410 грн. 00 коп.

Стягувач: ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_1, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1.

Боржник: ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, реєстраційний номер облікової картки платника податків - не відомий, проживає за адресою: АДРЕСА_1.

Відповідно до положень ч.1 ст.354 Цивільного процесуального кодексу України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до п.15.5 Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону №2147-VІІІ від 03.10.2017 року, апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. У разі порушення порядку подання апеляційної чи касаційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.

С у д д я