Справа № 159/3827/13-ц Головуючий у 1 інстанції: Миронюк М.Г.
Провадження № 22-ц/802/71/19 Категорія: 26 Доповідач: Карпук А. К.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 січня 2019 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Карпук А.К.

суддів - Бовчалюк З.А., Здрилюк О.І.,

секретар Галицька І.П.

з участю: представника боржника ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за поданням старшого державного виконавця відділу державної виконавчої служби Ковельського міськрайонного управління юстиції про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_2 за апеляційною скаргою боржника ОСОБА_2 та його представника ОСОБА_1 на ухвалу Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 22 грудня 2015 року,-

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2015 року старший державний виконавець державної виконавчої служби Ковельського міськрайонного управління юстиції Найда Т.О. подав до суду подання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_2.

Своє подання обґрунтував тим, що на виконанні у ВДВС Ковельського МРУЮ перебуває виконавче провадження від 24.06.2015 року № ЄДРВП 47969545 по примусовому виконанню виконавчого листа Ковельського міськрайонного суду Волинської області про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 559510 грн. боргу та 3441 грн. судових витрати.

Після відкриття виконавчого провадження державним виконавцем з метою встановлення та виявлення майна, на яке можливо звернути стягнення в рахунок погашення боргу, було надіслано запити до Державної інспекції сільського господарства у Волинській області, Управління Пенсійного фонду України, Державної податкової служби України, Ковельського ВРЕР з обслуговування м. Ковеля Ковельського, Турійського, Старовижівського, та Маневицького районів, підпорядкованого УМВС України у Волинській області, Адресно-довідкового підрозділу ГУДМС, Управління державної мінраційної служби України у Волинській області, Управління Держземагенства у Ковельському районі, ГУДМС України у Волинській області.

Згідно з повідомленням з Центру надання послуг пов'язаних з використанням автотранспортних засобів, з обслуговування м. Ковель, Ковельського, Турійського, Старовижівського та Маневицького районів, підпорядкований УДАІ УМВС України у Волинській області, у боржника наявний транспортний засіб КРАЗ 008138, держ. номер НОМЕР_1, на даний транспортний засіб було накладено арешт та оголошено в розшук.

03.12.2015 року було здійснено вихід за адресою, вказаною у виконавчому документі, а саме: АДРЕСА_1, однак вхідні двері були зачинені, про що складено акт державного виконавця.

11.12.2015 року державним виконавцем повторно було здійснено вихід за адресою вказаною у виконавчому документі, однак боржник ОСОБА_2 був відсутній, зі слів дружини боржника ОСОБА_5, ОСОБА_2 за даною адресою не проживає, та не зареєстрований, постійне місце проживання та точної адреси реєстрації їй не відомо, час від часу боржник приїжджає, однак на довгий час не затримується. Будинок по АДРЕСА_1 належить на праві власності ОСОБА_5, державним виконавцем було залишено виклик на 15.12.2015 року дружині боржника ОСОБА_5

На виклик державного виконавця боржник ОСОБА_2 для надання письмових пояснень до відділу не з'явився.

Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 22 грудня 2015 року подання задоволено.

Тимчасово обмежено громадянина України ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженця с. Заозерне, Любомльського району Волинської області, проживаючого відповідно до адреси вказаної у виконавчому документі в АДРЕСА_2 у праві виїзду за межі України до виконання зобов'язання визначеного рішенням Ковельського міськрайонного суду від 30.07.2013 року згідно якого з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_4 стягнуто 559510,00 грн. боргу та судові витрати у справі в сумі 3441,00 грн.

Не погоджуючись із вказаною ухвалою суду, боржник ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_1 подали апеляційну скаргу, в якій просять ухвалу суду скасувати та постановити нову ухвалу, якою відмовити у задоволенні подання, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

Державний виконавець відзиву на апеляційну скаргу не подав.

Заслухавши пояснення представника боржника, що з'явилися, перевіривши матеріали справи, суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що на момент звернення державного виконавця з поданням про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_2, на примусовому виконанні ВДВС Ковельського МРУЮ перебувало виконавче провадження № 47969545 по виконанню виконавчого листа по справі № 159/3827/13-ц, виданого Ковельським міськрайонним судом Волинської області 15.10.2013 року про про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 559510 грн. боргу та 3441 грн. судових витрати.

Постанову про відкриття виконавчого провадження винесено 24.06.2015 року та встановлено боржнику термін для самостійного виконання рішення до 01.07.2015 року.

З метою виявлення належних боржнику майна та доходів державним виконавцем надсилалися запити до Державної інспекції сільського господарства у Волинській області, Управління Пенсійного фонду України, Державної податкової служби України, Ковельського ВРЕР з обслуговування м. Ковеля Ковельського, Турійського, Старовижівського, та Маневицького районів, підпорядкованого УМВС України у Волинській області, Адресно-довідкового підрозділу ГУДМС, Управління державної мінраційної служби України у Волинській області, Управління Держземагенства у Ковельському районі, ГУДМС України у Волинській області.

Згідно з повідомленням з Центру надання послуг пов'язаних з використанням автотранспортних засобів, з обслуговування м. Ковель, Ковельського, Турійського, Старовижівського та Маневицького районів, підпорядкований УДАІ УМВС України у Волинській області, у боржника наявний транспортний засіб КРАЗ 008138, держ. номер НОМЕР_1, на даний транспортний засіб було накладено арешт та оголошено в розшук.

Іншого майна чи коштів на, яке можна було б звернути стягнення не виявлено.

Як вбачається з повідомлення адресно-довідкового підрозділу ГУДМС у Волинській області боржник ОСОБА_2 27.01.2014 року знятий з реєстрації та вибув до Закарпатської області міста Ужгорода.

Згідно з відміткою у паспорті ОСОБА_2 останній зареєстрований 13.11.2014 року за адресою: АДРЕСА_1. (том. ІІ а.с. 16). Отже, в період виконання рішення суду боржник з реєстраційного обліку не знімався.

03.12.2015 року державним виконавцем здійснено вихід за адресою вказаною у виконавчому документі, а саме: АДРЕСА_1, однак вхідні двері були зачинені, про що складено акт державного виконавця.

11.12.2015 року державним виконавцем повторно було здійснено вихід за адресою вказаною у виконавчому документі, однак боржник ОСОБА_2 був відсутній, зі слів дружини боржника ОСОБА_5, ОСОБА_2 за даною адресою не проживає, та не зареєстрований, постійне місце проживання та точної адреси реєстрації їй не відомо, час від часу боржник приїжджає, однак на довгий час не затримується. Будинок по АДРЕСА_1 належить на праві власності ОСОБА_5, державним виконавцем було залишено виклик на 15.12.2015 року дружині боржника ОСОБА_5

На виклик державного виконавця боржник ОСОБА_2 для надання письмових пояснень до відділу не з'явився.

Задовольняючи подання, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_2 ухиляється від виконання зобов'язання встановленого рішенням суду, оскільки змінив місце реєстрації і не повідомив державного виконавця про своє місцеперебування, а також не повідомив державного виконавця про місцезнаходження свого майна, а саме автомобіля КРАЗ 008138, державний номер НОМЕР_1.

Однак, з таким висновком суду першої інстанції колегія суддів не може погодитись, оскільки він не відповідає встановленим у справі обставинам.

Право громадян України на пересування, в тому числі і залишення території України, закріплено у ст.33 Конституції України. У той же час Конституція України передбачає можливість обмеження наданих громадянинові прав у випадках, що не заборонені законом.

Пунктом 5 ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» (в редакції чинній на момент розгляду справи) передбачено, що громадянинові України може бути тимчасово відмовлено у виїзді за кордон у випадках, якщо він ухиляється від виконання зобов'язань, покладених на нього судовим рішенням - до виконання зобов'язань.

Відповідно до п.18 ст.11 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції чинній на момент розгляду справи) державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право у разі ухилення боржника від виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням, звертатись до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи або керівника боржника - юридичної особи за межі України - до виконання зобов'язань за рішенням.

Законом передбачено юридичні санкції у вигляді тимчасового обмеження у праві виїзду не за наявності факту невиконання зобов'язань, а за ухилення від їх виконання. У зв'язку з цим підлягає з'ясуванню чи дійсно особа свідомо не виконувала зобов'язання, або невиконання зумовлено об'єктивними причинами.

Відповідно до ст.377-1 ЦПК України (в редакції чинній на момент розгляду справи) питання про тимчасове обмеження боржника - фізичної особи у праві виїзду за межі України при виконанні судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) вирішується судом за місцезнаходженням органу державної виконавчої служби за поданням державного виконавця, погодженим з начальником відділу державної виконавчої служби. Суд негайно розглядає подання, зазначене в частині першій цієї статті, без виклику чи повідомлення сторін та інших заінтересованих осіб за участю державного виконавця.

Необхідною передумовою обрання такого заходу забезпечення виконання рішення суду, як обмеження боржника у праві виїзду за межі України, що передбачено ст.377-1 ЦПК України, є встановлення судом дійсних обставин ухилення боржника від виконання судового рішення. Такі обставини суд повинен установити, виходячи з відомостей зазначених у поданні, матеріалів виконавчого провадження та пояснень державного виконавця.

Поняття «ухилення від виконання зобов'язань, покладених на боржника рішенням» варто розуміти як будь-які свідомі діяння (дії або бездіяльність) боржника, спрямовані на невиконання відповідного обов'язку у виконавчому провадженні, коли виконати цей обов'язок у нього є всі реальні можливості (наприклад, наявність майна, грошових коштів тощо) і цьому не заважають будь-які незалежні від нього об'єктивні обставини (непереборної сили, події тощо).

Особа, яка має невиконані зобов'язання не може вважатися винною в ухиленні, поки не буде доведено протилежне.

Згідно з ч. 2 ст. 10 ЦПК України (в редакції чинній на момент розгляду справи) сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Відповідно наявність умислу та інші факти, як обставини, які є предметом посилання суб'єкта подання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України як на підставу його вимог, підлягають доведенню.

В даному випадку, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що в матеріалах справи відсутні докази, що підтверджують умисне ухилення боржника від виконання власних боргових зобов'язань.

Надані до подання документи не містять відомостей стосовно того, чи був боржник обізнаний про відкриття відносно нього виконавчого провадження, а відтак, достеменно встановити факт ухилення боржника від виконання судового рішення не надається можливим.

Крім того, державний виконавець встановивши, що боржник не зареєстрований і не проживає за адресою вказаною у виконавчому документі, не вжив ніяких заходів щодо встановлення його місцезнаходження.

На підставі вищевикладеного колегія суддів приходить до висновку, що державний виконавець не довів та в матеріалах подання відсутні будь-які докази того, що боржник свідомо ухилявся від виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням суду, а тому у суду не було передбачених законом підстав для обмеження останнього у праві виїзду за межі України.

Відповідно до п. 2 ст. 374 ЦПК України за наслідками розгляду скарги апеляційний суд має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Враховуючи викладене, ухвалу суду слід скасувати, а в задоволенні подання - відмовити.

Керуючись ст. 367, 374, 379, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу боржника ОСОБА_2 та його представника ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 22 грудня 2015 року в даній справі скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Відмовити в задоволенні подання старшого державного виконавця відділу державної виконавчої служби Ковельського міськрайонного управління юстиції про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_2.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий

Судді: