ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.03.2019 року м. Одеса

Єдиний унікальний номер справи № 500/3649/17

Апеляційне провадження № 22-ц/813/32/19

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого-Колеснікова Г.Я.(суддя-доповідач),

Суддів-Вадовської Л.М., Сєвєрової Є.С.,

за участю секретаря Маслова Р.Ю.,

учасники справи:

позивач-ОСОБА_4

відповідач-приватне акціонерне товариство «Українське Дунайське пароплавство»,

представник відповідача-ОСОБА_5

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_6 на рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 29 травня 2018 рокуу складі судді Швеця В.М.,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2017 року ОСОБА_6 звернувся до суду із позовом до приватного акціонерного товариства «Українське Дунайське пароплавство» (далі-ПАТ«Українське Дунайське пароплавство») про стягнення заборгованості по заробітної платі, середнього заробітку за час затримку заробітної плати та шкоди , завданої здоров'ю.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що він працював в ПАТ«Українське Дунайське пароплавство» на посаді змінного капітану-змінного механіка з 6 липня 2010 року по 6 травня 2015 року.

Наказом ПАТ «Українське Дунайське пароплавство» №91 від 06 травня 2015 року його звільнено з роботи за п. 20 Статуту про дисципліну працівників морського транспорту в зв'язку з находженням на робочому місці в нетверезому стані (т.1 а.с.139).

Зазначав, що він не отримав доплату за виконання роботи у період відсутності працівника: за січень 2014 року-264 грн., за лютий 2014 року-438,48 грн., за липень 2014 року-1162,80 грн., за серпень 2014 року-192,96 грн., за березень 2015 року-619,74 грн., а всього на суму 2677,98 грн., які просив суд стягнути з відповідача.

В зв'язку з невиплатою заробітної плати в повному обсязі, позивач просив суд стягнути з відповідача на його користь і середній заробіток за час затримку розрахунку при звільненні за ст.116,117 КЗпП України, розмір якого він визначив в 164 793 грн. 60коп.

Крім того, відповідач, у порушення вимог ст.ст.1165, 1187,1195 ЦК України, не забезпечив йому під час роботи безпечні умови праці, через що він працював в умовах загрози для свого життя, внаслідок чого його здоров'ю завдано шкоду, яку він оцінив в розмірі 760 000грн., а також втрачений заробіток, розмір якого склав 134 222грн. 72коп.

Посилаючись на вказані обставини позивач просив суд задовольнити його вимоги (т.1 а.с.1-9).

Представник відповідача позовні вимоги не визнав, надав заперечення на позов, пославшись на те, що у відповідача немає заборгованості по заробітній платі перед позивачем, шкоди здоров'ю позивача відповідачем завдано не було (т.1 а.с.48-56).

Рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 29 травня 2018 року у позові відмовлено.

Суд в рішенні зазначив, що ОСОБА_6 при звільненні отримав заробітну плату, що підтверджено його особистим підписом у відомості від 14 травня 2015 року. За відсутності заборгованості за заробітною платою немає підстав для стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку.

Вимоги позивача щодо шкоди його здоров'ю, яку він оцінив у 760 000 грн., не підлягають задоволенню, оскільки позивач не надав жодного доказу на підтвердження погіршення його стану здоров'я, а також щодо неправомірності дій чи бездіяльності відповідача ( т.1 а.с.161-163).

В апеляційній скарзі ОСОБА_6 просить рішення суд першої інстанції скасувати та постановити нове рішення про задоволення його позову.

Зокрема, апелянт зазначив, що :

- відповідачем не проведена правильно оплата праці на підставі п.3.26 Колективного договору із рахунку 110% його посадового окладу за період виконання роботи за відсутнього працівника;

- його звільнено 06 травня 2015 року, але розрахунок при звільненні ним отримано лише 14 травня 2015 року, що є підставою для застосування ст.117 КЗпП України.

- судом не враховані вимоги ст.ст. 1187, 1196 ЦК України щодо заподіяння шкоди його здоров'ю, яку він оцінив у 760 000 грн., а також втрачений заробіток внаслідок заподіяння шкоди здоров'ю у розмірі 134 222 грн. 72коп.

- всупереч рішенню Конституційного Суду України від 22 лютого 2012р. № 4-рп/2012, яким визначено, що строк звернення до суду є необмеженим, суд безпідставно застосував норми ст.233 КЗпП України (т.1 а.с.175-180).

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін, зазначивши, що ОСОБА_6 отримав у пароплавстві остаточний повний розрахунок у розмірі 29 102,70 грн. 14 травня 2015 року, про що свідчить особистий підпис ОСОБА_6 та трудову книжку, що підтверджено його особистим підписом.

Позовну заяву позивач подав до суду 05 липня 2017 року, пропустивши без поважних причин тримісячний строк звернення до суду, що є підставою для відмови в позові.

ОСОБА_6 не довів наявність правопорушення у діях відповідача, що не може бути підставою для покладення на підприємство обов'язку відшкодувати матеріальну шкоду та не надав ніяких доказів, що підтверджують розмір матеріальної шкоди (т.1а.с.198-205).

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справ, позивача та представника відповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Розглянувши спір, суд першої інстанції дійшов висновку, що 14 травня 2015року позивач отримав всі виплати за період виконання роботи за тимчасово відсутнього працівника, відмовивши в цій частині позову за необґрунтованістю вимог.

Позивач пропустив строк звернення до суду за вимогами про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тому суд відмовив у цій частині вимог за пропуском строку.

Суд відмовив у позові про відшкодування шкоди, заподіяної небезпечними умовами праці здоров'ю та втраченого заробітку, оскільки позивач не надав доказів спричинення такої шкоди діями або бездіяльністю відповідача.

Встановлено, що позивач працював в ПАТ «Українське Дунайське пароплавство» на посаді змінного капітану-змінного механіка з 6 липня 2010 року по 6 травня 2015 року.

Наказом ПАТ «Українське Дунайське пароплавство» №91 від 06 травня 2015 року позивач звільнений з посади змінного помічника капітана-змінного механіка, на підставі п. 20 Статуту про дисципліну працівників морського транспорту в зв'язку з находженням на робочому місці в нетверезому стані (т.1 а.с.139).

14 травня 2015 року ОСОБА_6 отримав в касі ПАТ «Українське Дунайське пароплавство» розрахунок у розмірі 29 102,70 грн., вчинивши особистий підпис у відомості на виплату грошей №1229 від 14 травня 2015 року, та трудову книжку, що також підтверджено його особистим підписом у графі за порядковим № 638 Журналу №35 реєстрації трудових книжок у підприємстві від 22 травня 2007 року (т.1а.с.67).

05 липня 2017 року позивач заявив вимоги про стягнення:

- заборгованості за виконання роботи у період тимчасової відсутності працівника: у січні 2014 року-264грн., лютому 2014 року-438,48 грн., липні 2014 року-1162,80грн., 80коп., серпні 2014 року-192,96 грн., березні 2015 року - 619,74 грн., а всього-2677,98 грн.;

- середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 164 793, 60грн.з 06 травня 2015 року;

- шкоди, завданої здоров'ю в зв'язку з небезпечними умовами праці в сумі 760 000 грн., та втраченого заробітку в сумі 134 222,72 грн.

І саме ці вимоги вирішив суд першої інстанції.

Щодо вимог про стягнення 2677 грн. за виконання роботи у період тимчасової відсутності працівника.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що у січні, лютому, липні, серпні 2014 року та березні 2015 року ОСОБА_6 дійсно виконував роботу за тимчасово відсутнього працівника.

Позивач відпрацював та отримав відповідно у 2014 році:

- за січень - 60 годин і 555грн.;

- за лютий -109 годин і 109,02грн.;

- за липень -120 годин і 1100 грн.;

- за серпень -24 години і 312,72грн.;

- за березень 2015 року- 124 години і 1303,24грн.

Перевіривши правильність розрахунку відповідача (т.2 а.с.13-16), колегія суддів, виходячи з вимог ст.105 КЗпП України, погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову у цій частині позову за необґрунтованістю.

Доводи апелянта про те, що доплата за тимчасово відсутнього працівника має бути нарахована із окладу за його посадою, до уваги не приймаються, оскільки позивач виконував роботу відсутнього працівника.

На підставі п. 3.26 (п. 3.23) розділу 3 «Оплата та нормування праці» Колективного договору ПАТ «Українське Дунайське пароплавство» на 2006-2009 роки, що продовжував діяти на підприємстві у період правовідносин сторін (2014-2015 роки), за виконання обов'язків відсутнього працівника доплата проводилась із розрахунку 110% окладу відсутнього працівника.

Щодо вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 164 793, 60 грн. з 06 травня 2015 року.

Із матеріалів справи вбачається, що позивач звільнений з роботи 06 травня 2015 року (т.1 а.с.35), розрахунок у розмірі 29 102,70 грн. він отримав через дев'ять днів-14 травня 2015 року, вчинивши свій підпис у відомості на виплату коштів (т.1 а.с.67).

Вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку позивач заявив 05 липня 2017 року, тобто через два роки два місяця і 22 дня, пропустивши передбачений ст.233 КЗпП України, тримісячний строк для звернення до суду з такими вимогами(т.1 а.с.1-9).

Тому суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову у позові про стягнення середнього заробітну за час затримки розрахунку у розмірі 164 793,60 грн. за пропуском строку звернення до суду-ст.233 КЗпП України.

Твердження позивача про те, що строк звернення до суду з вимогами про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку не обмежений тримісячним строком, з посиланням на рішення Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 р. № 4-рп/2012 у справі № 1-5/2012 за конституційним зверненням громадянина щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв'язку з положеннями статей 117, 237-1 цього кодексу, не ґрунтується на законі.

Конституційний Суд України в рішенні від 22 лютого 2012 р. № 4-рп/2012 у справі № 1-5/2012 зазначив, що положення частини першої статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв'язку з положеннями статей 116, 117, 237-1 КЗпП України слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач звільнений з роботи 06 травня 2015 року, розрахунок з ним відповідач здійснив 14 травня 2015 року.

14 травня 2015 року, коли позивач отримав розрахунок, розпочався перебіг тримісячного строку для звернення до суду з позовом про стягнення середнього заробітку за весь час його затримки по день фактичного розрахунку (з 06 травня 2015 року по 14 травня 2015 року). Однак позивач з таким позовом звернувся 05 липня 2017 року, тобто більше, ніж через два роки.

Тому перебіг тримісячного строку для звернення до суду є підставо для відмови у позові.

Щодо вимог про стягнення шкоди, завданої здоров'ю в сумі 760 000 грн. та втраченого заробітку в сумі 134 222,72 грн.

05 липня 2017 року ОСОБА_6 звернувся до суду з позовом про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної здоров'ю на підставі норм КЗпП України:

- ст. 32 КЗпП України про переведення на іншу роботу та зміну істотних умов праці;

- ст. 50 КЗпП України щодо нормі тривалості робочого часу.

Позивач обґрунтував свої вимоги численними порушеннями відповідачем трудового законодавства, а саме: незабезпеченням належних та безпечних умов праці, внаслідок чого у нього розвились різні хвороби.

Крім того, позивач просив суд стягнути матеріальну шкоду у розмірі 760 000 грн. відповідно до норм ЦК України:

- ст.1165 ЦК України про відшкодування шкоди, завданої внаслідок не усунення загрози життю, здоров'ю , майну фізичної особи або майну юридичної особи;

- ст.1187 ЦК України про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки;

- ст.1195 ЦК України про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я.

Зазначеними статтями ЦК України регулюються правовідносини щодо недоговірних (деліктних) зобов'язань.

Із змісту заявлених вимог вбачається, що правовідносини, які виникли між сторонами є трудовими, в них позивач посилається на порушення відповідачем безпечних і нешкодливих умов праці в процесе трудових, тобто договірних відносин, які регулюються главою Х1. Охорона праці.

Беручи до уваги, що надані позивачем довідки про його загальні хвороби: гострий бронхіт, гіпертонічна хвороба, остеохондроз, гострий трахеїт та інші (т.1 а.с.22-24,) які не знаходяться у причинному зв'язку з забезпеченням власником умов праці, суд першої інстанції дійшов до правильного висновку про відсутність причинного зв'язку між забезпеченням безпечних і нешкідливих умов праці, які покладаються на власника, та виявленими у позивача захворюваннями.

Крім того, відповідно до медичної довідки про проходження попереднього (періодичного) медичного огляду, яка видана Дунайською басейновою лікарнею на водному транспорті 29 травня 2014 року та дійсна до 29 травня 2015 року ОСОБА_6 визнано придатним для роботи за професією, а тому він був направлений, як працездатний на р/к «Марс» ( т.1 а.с.206).

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду в цій частині.

Що стосується посилання позивача на норми ЦК України, що регулюють недоговорені (деліктні) зобов'язання, то зазначені позивачем норми правовідносини сторін не регулюють, оскільки позивач, працюючі у відповідача за трудовим договором, знаходився в договірних правовідносинах.

Тому колегія суддів вважає за необхідним залишити апеляційну скаргу позивача без задоволення, а рішення суду першої інстанції від 29 травня 2018 року без змін.

Керуючись ст.ст.368,374,375,381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 29 травня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанова може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 05 квітня 2019 року.

Головуючий /підпис/ Судді : /підписи/

З оригіналом згідно,

Суддя Одеського апеляційного суду Г.Я. Колесніков