провадження № 22-ц/824/2791/2019 суддя-доповідач у ІІ Інстанції - Фінагеєв В.О.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

15 січня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

ФінагеєваВ.О. (суддя-доповідач), Кашперської Т.Ц., Яворського М.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 05 липня 2018 року у справі за позовом Приватного акціонерного товариства «Українська акціонерна страхова компанія «АСКА» до ОСОБА_5 про стягнення страхового відшкодування, -

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2017 року ПрАТ «Українська акціонерна страхова компанія «АСКА» звернулася до суду з позовом та просила стягнути з відповідача на її користь сплачене страхове відшкодування у розмірі 50 323 грн. 09 коп.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 17 лютого 2017 року по вул. Краківська, 26/8 у м. Києві відповідач допустив зіткнення з транспортним засобом «Nissan Almera», д.н.з. НОМЕР_1, якому заподіяв механічні пошкодження. Пошкоджений з вини відповідача вказаний автомобіль був застрахований позивачем згідно з договором страхування транспортних засобів № 3358236 від 16 травня 2016 року. Випадок був визнаний страховим та позивач відшкодував своєму страхувальнику суму в розмірі 94 536 грн. Цивільно-правова відповідальність відповідача була застрахована у ПрАТ «СК «Уніка» згідно полісу обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. ПрАТ «СК «Уніка» було відшкодовано позивачу суму збитку за вищевказаним страховим випадком у розмірі 44 212 грн. 91 коп. Позивач зазначає, що на його користь підлягає стягненню різниця між загальною сумою відшкодування за договором страхування транспортного засобу, яку ним відшкодовано страхувальнику, та сумою, відшкодованою позивачу ПрАТ «СК «Уніка».

Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 05 липня 2018 року позов ПрАТ «Українська акціонерна страхова компанія «АСКА»задоволено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_5 просить скасувати рішення суду першої інстанції через невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги відповідач зазначає, що на підтвердження сплати коштів у розмірі 44 212 грн. 91 коп. позивач не надав жодного належного доказу. За наявності полісу страхування цивільно-правової відповідальності відповідач не є відповідальною особою за завдану власнику автомобіля матеріальну шкоду, адже обов'язок по відшкодуванню шкоди за таких умов лежить саме на страховій компанії в межах встановленого договором ліміту. Страхове відшкодування, виплачене позивачу ПрАТ «СК «Уніка», не перевищує ліміту відповідальності страховика, встановленого у розмірі 100 000 грн. На момент ДТП пошкоджений автомобіль перебував у такому стані, відповідно до якого його складові частини були далеко не нові. Суд першої інстанції не взяв до уваги положення п. 2.4 Методики товарознавчої експертизи та оцінки дорожніх транспортних засобів. У матеріалах справи відсутні докази неможливості проведення ремонту без заміни пошкоджених деталей на нові, що нові деталі, які підлягали заміні, зняті з виробництва. Позивач також не надав доказів щодо стану замінених деталей та їх залишкову вартість, як і не надав доказів того, що така заміна реально відбулася. Тобто, не надано ані акту виконаних робіт, ані квитанції, що підтверджувала б оплату проведених робіт. Відповідач не є стороною договору добровільного страхування і на нього не може бути покладено обов'язок щодо відшкодування фактично здійснених витрат на відновлювальний ремонт. Суд не вирішив питання щодо передачі відповідачу деталей автомобіля, які підлягали заміні та мають певну цінність.

У відзиві на позовну заяву представник відповідача вказував на аналогічні обставини, зазначені відповідачем в апеляційній скарзі.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищезазначене, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що 16 травня 2016 року між ПрАТ «Українська акціонерна страхова компанія «АСКА» та ОСОБА_7 укладено договір добровільного страхування транспортного засобу № 3358236, відповідно до якого було застраховано транспортний засіб «Nissan Almera», д.н.з. НОМЕР_1 (а.с.6).

Цивільно-правова відповідальність ОСОБА_5 була застрахована у ПрАТ «СК «Уніка», що підтверджується полісом № АК/4982831 (а.с.43).

17 лютого 2017 року приблизно о 22 год. 00 хв. в м. Києві по вул. Краківська, 26/8 відбулась дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля «Nissan Almera», д.н.з. НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_8 та автомобіля «Geely MK», д.н.з. НОМЕР_5 під керуванням водія ОСОБА_5 (а.с.36).

Згідно звіту про оцінку вартості матеріальної шкоди, завданої власнику КТЗ № 10/03/17 від 03 березня 2017 року матеріальний збиток, заподіяний власнику автомобіля «Nissan Almera», д.н.з. НОМЕР_1 внаслідок його пошкодження, складає 44 212 грн. 91 коп. (а.с.13).

Згідно рахунку № Сч-Ш-1763 від 06 березня 2017 року загальна сума запасних частин та матеріалів, які сплачено замовником, та вартість виконаних робіт становить 95 536 грн. (а.с.28).

Постановою Дніпровського районного суду міста Києва від 22 березня 2017 року ОСОБА_5 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП (а.с.5).

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем правомірно заявлені вимоги до відповідача з приводу відшкодування в сумі 50 323 грн. 09 коп., що є сумою страхового відшкодування, сплаченою позивачем за наслідками дорожньо-транспортної пригоди, та яка підлягає стягненню в порядку регресу з відповідача, як особи, винної у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди.

Однак, апеляційний суд не може погодитися з висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до ст. 979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов'язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Відповідно до вимог ст. 993 ЦК України та ст. 27 Закону України «Про страхування» до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.

Відповідно до п. 3 ст. 20 Закону України «Про страхування» при настанні страхового випадку страховик зобов'язаний здійснити виплату страхового відшкодування, розмір якого визначається умовами договору.

Згідно з п.1 ч.1 ст. 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.

Відповідно до статті 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов'язана оплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Так, з матеріалів справи вбачається, що на підставі договору про добровільне страхування ПрАТ «Українська акціонерна страхова компанія «АСКА» виплатила страхове відшкодування у розмірі 94 536 грн. власнику автомобіля, який було пошкоджено у результаті дорожньо-транспортної пригоди, що сталася 17 лютого 2017 року. Винною особою у вказаній ДТП визнано ОСОБА_5, цивільно-правова відповідальність якого була застрахована у ПрАТ «СК «Уніка». Ліміт відповідальності за полісом за шкоду, заподіяну майну, становить 100 000 грн.

Після виплати позивачем страхувальнику страхового відшкодування у порядку ст. 993 ЦК України ПрАТ «СК «Уніка» виплатила позивачу кошти у розмірі 44 212 грн. 91 коп. Отже, вказана сума є меншою від встановленого ліміту відповідальності за полісом обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності ОСОБА_5

Разом з тим, позивач не у повній мірі реалізував своє право, визначене ст. 993 ЦК України. Так, отримавши від страхової компанії, у якій була застрахована цивільно-правова відповідальність винної особи, страхове відшкодування у значно меншому розмірі, ніж становить ліміт відповідальності за шкоду майну, позивач не ставив вимогу до ПрАТ «СК «Уніка» про виплату йому решти коштів, які сплачені ним як страхове відшкодування.

В оскаржуваному рішенні суд першої інстанції послався на постанову Верховного Суду України від 20 січня 2016 року у справі № 2808цс15 та зазначив про те, що право потерпілого на відшкодування шкоди її заподіювачем є абсолютним і суд не вправі відмовити в такому позові з тих підстав, що цивільно-правова відповідальність заподіювача шкоди застрахована. У разі задоволення такого позову заподіювач шкоди не позбавлений можливості пред'явити майнові вимоги до страхової компанії, з якою ним укладено договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності.

Однак, такі висновки суду першої інстанції зроблені без врахування постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі №755/18006/15-ц, згідно якої відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов'язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Покладання обов'язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).

Уклавши договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов'язання бере на себе у межах суми страхового відшкодування виконання обов'язку страхувальника, який завдав шкоди. А тому страховик, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, згідно зі статтями 3 і 5 вказаного Закону реалізує право вимоги, передбачене статтями 993 ЦК України та 27 Закону України «Про страхування», шляхом звернення з позовом до страховика, в якого завдавач шкоди застрахував свою цивільно-правову відповідальність.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

За таких обставин, суд першої інстанції неповно з'ясував обставини, що мають значення для справи, невірно застосував норми матеріального права, висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, що відповідно до ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду та прийняття постанови по суті позовних вимог.

Згідно з ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

При подачі апеляційної скарги відповідач сплатив судовий збір у розмірі 2 400 грн. Оскільки апеляційний суд приходить до висновку про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову, на користь відповідача підлягає стягненню з позивача судовий збір у розмірі 2 400 грн.

На підставі викладеного та керуючись статтями 374, 376, 381, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити.

Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 05 липня 2018 рокускасувати та прийняти постанову.

У задоволенні позову Приватного акціонерного товариства «Українська акціонерна страхова компанія «АСКА» до ОСОБА_5 про стягнення страхового відшкодування відмовити.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Українська акціонерна страхова компанія «АСКА», місце знаходження - вул. Перемоги, 97-А, м. Запоріжжя, , на користь ОСОБА_5, місце проживання - АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_4, судовий збір у розмірі 2 400 (дві тисячі чотириста) гривень.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню не підлягає, крім випадків, визначених частиною 3 статті 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Повне судове рішення складено 16 січня 2019 року.

Судді: Фінагеєв В.О.

Кашперська Т.Ц.

Яворський М.А.