Постанова

Іменем України

09 квітня 2019 року

м. Київ

провадження №22-ц/824/4121/2019

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Мазурик О.Ф. (суддя-доповідач),

суддів: Кравець В.А., Стрижеуса А.М.,

за участю секретаря Синявського Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Шевченківського районного суду м. Києва

в складі судді Піхур О.В.

від 16 серпня 2018 року

у справі №761/26454/17 Шевченківського районного суду м. Києва

за позовом ОСОБА_1

до ОСОБА_2, ОСОБА_3

про визнання договору дарування недійсним,

В С Т А Н О В И В:

В липні 2017 року ОСОБА_1, посилаючись на те, що укладений між відповідачами договір дарування Ѕ частини квартири АДРЕСА_1 не спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, звернувся до суду з позовом про визнання такого договору недійсним.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 16 серпня 2018 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду позивач подав апеляційну скаргу, посилаючись на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, без повного з'ясування обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

В обгрунтування апеляційної скарги вказував на те, що суд першої інстанції не мотивував своє рішення та взагалі не надав правової оцінки доводам, якими обгрунтовано позов, а саме, що оспорюваний договір не спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Судом неправильно застосовано положення ст. 203, 215 ЦК України та безпідставно зазначено, що оспорюваний правочин не порушує прав позивача.

Вказував, що судом не враховано, що відповідачі уклали договір дарування з метою позбавлення його переважного права перед іншими особами на купівлю частини квартири, яка належала ОСОБА_3 та ухилення від сплати податків. Вважав, що відповідачі вступили в змову та хочуть змусити продати його свою частку квартири та вселити в квартиру інших осіб. Також вважав, що такими шайхрайськими діями відповідачі хочуть його, пенсіонера, вижити з власної квартири.

За вказаних обставин, просив скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 16 серпня 2018 року та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Заперечуючи проти апеляційної скарги, відповідачі, діючи через свого представника ОСОБА_4, подали відзив, в якому посилаючись на те, що судом ухвалено законне та обґрунтоване рішення, а доводи апеляційної скарги є безпідставними, просили залишити без змін рішення суду першої інстанції, а скаргу без задоволення.

Представник відповідачів - ОСОБА_4 в судовому засіданні проти задоволення апеляційної скарги заперечував, просив залишити без змін рішення суду.

Позивач, належним чином повідомлений про день, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явився.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності позивача.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника відповідачів, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість рішення суду в межах апеляційного оскарження та вимог, що заявлялися в суді першої інстанції, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що згідно свідоцтва про право власності від 12.02.1988 ОСОБА_1 належить на праві власності Ѕ частина квартири АДРЕСА_1. Інша Ѕ частина даної квартири була зареєстрована на праві власності за ОСОБА_5, яка ІНФОРМАЦІЯ_1 року померла.

Після смерті ОСОБА_5 право власності на Ѕ частину вищевказаної квартири набула її донька ОСОБА_3, згідно реєстраційного посвідчення НОМЕР_1 від 30.09.2009.

26 грудня 2013 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладено договір дарування Ѕ частини квартири АДРЕСА_1, за умовами якого ОСОБА_3 (дарувальник) передала безоплатно у власність, а ОСОБА_2 (обдаровуваний) прийняв належну дарувальнику на праві приватної власності Ѕ частину квартири.

Матеріали справи не містять доказів, що внутрішня воля сторін договору не відповідала її зовнішньому прояву.

Ураховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, встановивши наведені вище обставини, дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для визнання договору недійсним.

Колегія суддів відхиляє доводи скаржника про те, що укладенням договору дарування порушено його переважне право перед іншими особами на купівлю Ѕ частини квартири.

В ч. 4 ст. 362 ЦК України законодавець передбачив єдиний спосіб захисту порушеного переважного права купівлі частки - пред'явлення співвласником, право якого порушено, позову про переведення на нього прав та обов'язків покупця з одночасним внесенням на депозитний рахунок суду грошової суми, яку за договором повинен сплатити покупець. При цьому такий договір залишається дійсним.

Отже, про порушення переважного права покупця може йти мова у випадку укладення договору купівлі-продажу, а не договору дарування, та навіть в такому випадку законодавець вказав інший спосіб захисту такого права - пред'явлення позову про переведення прав і обов'язків покупця, а не пред'явлення позову про визнання договору недійсним.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що відповідачі прав позивача непорушували, а оформлення договору дарування відбулося у відповідності до норм чинного законодавства.

Щодо посилань скаржника в апеляційній скарзі на те, що судом першої інстанції не надано правової оцінки доводам, якими обґрунтовано позов, та неправильно застосовано положення ст. 203, 215 ЦК України, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Частинами 1, 3 статті 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

В пункті 7 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» №9 від 06.11.2009 роз'яснено, що правочин може бути визнано недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Звертаючись до суду з позовом позивач вказував на те, що укладений між відповідачами договір не спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність.

За змістом статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, тобто, укладаючи його, знають заздалегідь, що він не буде виконаний. При фіктивному правочині внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву. Укладення фіктивного правочину завжди відбувається з певною метою і умисно. При вчиненні фіктивного правочину сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Ознака фіктивності повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла без наміру створення правових наслідків, а інша - намагалася досягти правового результату, то такий правочин не може бути фіктивним.

Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки.

Як зазначалось вище між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладено договір дарування, за умовами якого ОСОБА_3 безоплатно передала, а ОСОБА_2 прийняв в дар Ѕ частину квартири АДРЕСА_1.

З матеріалів справи вбачається, а саме з Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за ОСОБА_2 зареєстровано право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1.

Також, з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2, як власник Ѕ частини квартири звертався до суду з позовом до ОСОБА_1 про зобов'язання останнього не чинити перешкоди у користуванні квартирою.

Отже, оформлення ОСОБА_2 права власності на підставі оспорюваного договору дарування та намагання останнього вселитися до квартири свідчить про реальність настання правових наслідків оспорюваного правочину.

Таким чином, наявними в матеріалах справи доказами підтверджується, що укладений між відповідачами договір дарування частини квартири вчинено із наміром отримання ОСОБА_2 в дарунок Ѕ частини вищевказаної квартири, яка належала на праві власності ОСОБА_3

Беручи до уваги викладене, колегія суддів вважає, що відсутні правові підстави для визнання договору недійсним з підстав, передбачених ст. 234 ЦК України.

З наведеного слідує, що є безпідставними посилання позивача на те, що судом першої інстанції неправильно застосовано положення ст. 203, 215 ЦК України.

Посилання скаржника на те, що відповідачі своїми діями мають намір позбавити його житла та виселити з власної квартири є безпідставними, оскільки як вбачається з матеріалів справи між сторонами відсутній спір щодо частини квартири, яка належить ОСОБА_1

Отже, доводи позивача, що відповідачі намагаються його виселити із квартири та позбавити житла, не підтверджені належними доказами та фактично є припущеннями.

У відповідності до вимог ч. 5 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Також не можуть бути підставою для скасування рішення і доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_2 займається промислом по придбанню проблемного майна, оскільки дані обставини не мають правового значення для вирішення справи, яка переглядається.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що розглядаючи спір суд першої інстанції в межах доводів позову повно та всебічно дослідив обставини спору, дав належну оцінку зібраним по справі доказам, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює і у відповідності з вимогами закону прийшов до правильного висновку про те, що позов не підлягає задоволенню, про що ухвалив відповідне рішення. Рішення суду ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

При цьому, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що є необґрунтованими посилання суду в мотивувальній частині рішення на те, що позивачем не пропущено строку позовної давності при зверненні до суду з даним позовом, оскільки суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову у зв'язку з відсутністю порушеного права позивача.

Разом з тим, посилання суду на дотримання позивачем строку позовної давності не призвело до неправильного вирішення спору.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За вказаних обставин, колегія суддів приходить до висновку про залишення рішення суду без змін, а скарги без задоволення.

На підставі викладеного та керуючись ст. 268, 374, 375, 383, 384, 389 ЦПК України,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 16 серпня 2018 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до цього суду.

Повний текст постанови складено 09 квітня 2019 року.

Головуючий О.Ф. Мазурик

Судді В.А. Кравець