У Х В А Л А

Іменем України

11.01.2019 р.

Жмеринський місьрайонний суд Вінницької області

в складі: головуючого судді Верніка В.М.

при секретарі - Росовській О.Ю.

із участю : - представника боржника ОСОБА_1,

- державного виконавця Коваля Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Жмеринка скаргу адвоката ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 на дії та рішення старшого державного виконавця Шаргородського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області ОСОБА_3,

В С Т А Н О В И В:

03.12.2018 року адвокат ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 звернувся до Жмеринського міськрайонного суду з даною скаргою, в якій просив визнати неправомірними дії старшого державного виконавця Шаргородського району відділу ДВС Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області ОСОБА_3 та зобовязати його усунути допущені порушення під час винесення постанови про відкриття виконавчого провадження №57673292 від 15.11.2018 року за виконавчим листом №152/34/17, виданим 30.10.2018 року Жмеринським міськрайонним суду Вінницької області, про виселення ОСОБА_2 та ОСОБА_4 з квартири АДРЕСА_1. Скарга мотивована тим, що у виконавчому листі, на підставі якого винесена постанова про відкриття виконавчого провадження, зазначений РНОКПП ОСОБА_5С НОМЕР_1, при тому, що у виданій на імя його представника ОСОБА_6 довіреності зазначено, що ОСОБА_5 є громадянином ОСОБА_7 Ізраїль, раніше в судовому засіданні було встановлено, що ОСОБА_5 у серпні 1991 року виїхав на постійне місце проживання до ОСОБА_7 Ізраїль та з того часу жодного разу до України не приїздив. Заява про примусове виконання рішення подана в інтересах ОСОБА_5 представником ОСОБА_6, але представлена довіреність не надає останньому таких повноважень, у ній відсутні повноваження щодо подачі виконавчого документу до виконавчої служби. ОСОБА_6 до своєї заяви вих. №5144/15.22-23 від 13.11.2018 року про примусове виконання рішення про виселення ОСОБА_2 додано копію документу про сплату авансового внеску, однак, використання однієї квитанції у двох виконавчих провадженнях суперечить законодавству. За вказанаю заявою відкрито виконавче провадження №57673292 від 15.11.2018 року, в якому боржником є ОСОБА_2, але в резолютивній частині постанови вказано про виселення ОСОБА_2 та ОСОБА_4, хоча відносно останнього відкрито інше виконавче провадження. Вважає, що фактично проявлена протиправна бездіяльність старшого державного виконавця Шаргородського району відділу ДВС Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області ОСОБА_3 встановлюється через не дотримання норм чинного законодавства, зокрема Закону України "Про виконавче провадження", що полягає у неналежному проведенні виконавчих дій.

Ухвалою судді Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 05.12.2018 року скаргу адвоката ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 залишено без руху та надано термін для усунення недоліків (а.с.11).

Ухвалою судді Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 11.12.2018 року за наслідками усунення недоліків скарги відкрито провадження та призначено її до розгляду в судовому засіданні. У задоволенні клопотання представника боржника про витребування з Шаргородського районного відділу ДВС Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області матеріалів виконавчого провадження ВП №57673292 від 15.11.2018 року відмовлено (а.с.26).

В судовому засіданні представник боржника ОСОБА_1 підтримав скаргу та просив її задоволити. Уточнив, що старший державний виконавець Шаргородського району відділу ДВС Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області ОСОБА_3 прийняв рішення про відкриття виконавчого провадження з порушенням вимог закону, а саме: у виконавчому листі, на підставі якого винесено постанову про відкриття виконавчого провадження зазначений РНОКПП ОСОБА_5 який є громадянином ОСОБА_7 Ізраїль та з серпня 1991 року до України не приїздив. Порядок видачі ідентифікаційних номерів регулювався постановою Кабінету Міністрів України від 06.11.1997 року №1232 "Про заходи щодо запровадження ідентифікаційних номерів фізичних осіб платників податків та інших обовязкових платежів", що вказує на неможливість отримання ОСОБА_5 ідентифікаційного номеру. Також зауважив, що у резолютивній частині оскаржуваної постанови державний виконавець Коваль Д.О., вказавши стягувачем одноособово ОСОБА_2, предметом виконання зазначив виселення останньої разом з ОСОБА_4, щодо якого, як боржника також за предметом його виселення, відкрито інше виконавче провадження. Вказав, що звернень до суду з приводу помилковості відомостей, вказаних у згадуваному виконавчому листі, не здійснювалось.

Державний виконавець Коваль Д.О. в судовому засіданні вимоги скарги не визнав та просив відмовити у її задоволенні. Вказав, що ним було вчинено всі необхідні дії та вжито передбачені Законом України "Про виконавче провадження" заходи для виконання рішення суду на підставі предявленого представником стягувача виконавчого листа, повноваження якого визначаються доданою довіреністю. Відомості стосовно ідентифікаційного номеру стягувача ОСОБА_5, а також предмет примусового виконання про виселення ОСОБА_2 та ОСОБА_4 у постанові про відкриття виконавчого провадження ним вказані безпосередньо згідно відомостей, що викладені у виконавчому листі Жмеринського міськрайонного суду.

Стягувач ОСОБА_5 та його представник ОСОБА_6 за належним повідомленням останнього про час та місце розгляду скарги в судове засідання не зявились, причин власної неявки не повідомили, ніяких клопотань до суду не представили, що втім не перешкоджає розгляду скарги.

Згідно розяснень за змістом п.1 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року №6 "Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах", відповідно до частини пятої статті 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обовязковими до виконання на всій території України. У пункті 9 частини третьої статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обовязковість рішень суду.

Судові рішення, що набрали законної сили, обовязкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обовязковість яких надана Верховною ОСОБА_6 України, і за її межами.

Отже, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ст.1 Закону України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів" примусове виконання судових рішень і рішень інших органів (посадових осіб) покладається на органи державної виконавчої служби та у визначених Законом України "Про виконавче провадження" випадках на приватних виконавців.

У відповідності до ч.2 ст.7 Закону України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів" державний виконавець є представником влади, діє від імені держави і перебуває під її захистом та уповноважений державою здійснювати діяльність з примусового виконання рішень у порядку, передбаченому законом.

Згідно положень ст.10 Закону України "Про виконавче провадження" заходами примусового виконання рішень є: звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, обєкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами; звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника; вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні; заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обовязку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем; інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.

Відповідно до вимог п.1 ч.1, ч.2,5,6 ст.26 Закону України "Про виконавче провадження" виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, серед іншого за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

До заяви про примусове виконання рішення стягувач додає квитанцію про сплату авансового внеску, зокрема за рішенням немайнового характеру у розмірі одного мінімального розміру заробітної плати з боржника фізичної особи.

Виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обовязок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей. За рішенням немайнового характеру виконавець у постанові про відкриття виконавчого провадження зазначає про необхідність виконання боржником рішення протягом 10 робочих днів (крім рішень, що підлягають негайному виконанню, рішень про встановлення побачення з дитиною).

Згідно вимог ч.1 ст.74 Закону України "Про виконавче провадження" рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

У відповідності до положень ст.447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Відповідно ч.1 ст.448 ЦПК України скарга подається до суду, який розглянув справу як суд першої інстанції.

Відповідно до ст.12,13,81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, в межах, встановлених цим Кодексом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Заслухавши пояснення представника боржника та державного виконавця, дослідивши матеріали скарги та оглянувши матеріали виконавчого провадження, суд дійшов висновку про підстави часткового задоволення скарги.

Так суд визнає неаргументованими доводи сторони боржника ОСОБА_2 стосовно відсутності повноважень представника стягувача ОСОБА_6 на предявлення виконавчого листа для примусового виконання в інтересах ОСОБА_5, щодо неправомірної вказівки ідентифікаційного номеру останнього у постанові про відкриття виконавчого провадження, а також здійснення примусового виконання окремо щодо двох боржників на підставі однієї квитанції про сплату авансового внеску, оскільки вивченням змісту нотаріально посвідченої довіреності від 13.06.2016 року, копія якої міститься в матеріалах виконавчого провадження, повноваження представника стягувача ОСОБА_5 ОСОБА_6 прямо передбачають право предявлення виконавчих документів до примусового виконання. Натомість відомості щодо певного ідентифікаційного номеру саме стягувача ОСОБА_5 містяться безпосередньо у виконавчому листі, виданому Жмеринським міськрайонним судом 30.10.2018 року, щодо помилковості у цій частині виконавчого документу боржник ОСОБА_2 заяв до суду не предявляла, а тому відповідна вказівка ідентифікаційного номеру стягувача ОСОБА_5 у постанові державного виконавця про відкриття виконавчого провадження здійснена з обєктивних підстав. До заяви про примусове виконання за обсягом матеріалів виконавчого провадження додано квитанцію №0.0..1 від 09.11.2018 року про сплату авансового внеску в розмірі 3723 грн., сума якого відповідає встановленому законом розміру мінімальної заробітної плати на час подання заяви. При цьому суд визнає належним та достатнім використання вказаного платіжного документу, оскільки зазначена сума авансового внеску є відповідною саме щодо виконання рішення суду немайнового характеру, безпосередньо ознакою чого, а не кількістю боржників, а надто не кількістю виконавчих проваджень визначається обовязок стягувача представлення квитанції про сплату певного розміру авансового внеску.

Отже, наведені вище доводи скарги не визначають ознак неправомірності оскаржуваних дій та рішення державного виконавця стосовно вимог чинного законодавства, а відтак у цій частині вимог скарга підлягає залишенню без задоволення.

Разом з тим, в межах доводів представника боржника судом встановлено, що у резолютивній частині постанови про відкриття виконавчого провадження від 15.11.2018 року державним виконавцем Ковалем Д.О. в обсязі примусового виконання зайво вказаний другим боржником ОСОБА_4, який незалежно від змісту виконавчого листа, що охоплюється загальним змістом відповідного рішення суду, не є фактично боржником ані за змістом даного виконавчого документу, ані за обсягом даного виконавчого провадження, яке не є зведеним стосовно кількох боржників. Тому у цій частині вимог скарга підлягає частковому задоволенню, оскільки резолютивна частина оскаржуваної постанови вочевидь є самостійним рішенням державного виконавця, яке не може виходити за межі його повноважень стосовно конкретнго виконавчого документу.

З урахуванням сукупності викладеного, керуючись ст.19 Конституції України, ст.1,7 Закону України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів", ст.10,18,74 Закону України "Про виконавче провадження", ст.2, 4, 7, 11, 12, 13, 76, 77, 78, 79, 80, 81, 89, 447, 448 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ :

Скаргу задоволити частково.

Визнати неправомірною та скасувати постанову старшого державного виконавця Шаргородського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області ОСОБА_3 від 15.11.2018 року про відкриття виконавчого провадження №57673292 в частині вказівки у резолютивній частині боржника ОСОБА_4.

У задоволенні решти заявлених вимог скарги відмовити.

Ухвала суду набуває законної сили після закінчення строків її окарження, якщо не було подано апеляційну скаргу.

Апеляційна скарга на ухвалу суду може бути подана протягом п'ятнадцяти днів з дня складення повного судового рішення, до Вінницького апеляційного суду.

Повне судове рішення складено 16.01.2019 року.

Суддя Вернік В.М.