Дата документу 22.01.2019 Справа № 325/314/18
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 325/314/18
Провадження №22-ц/807/686/19
Головуючий в 1-й інстанції - Васильцова Г.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 січня 2019 року місто Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого, судді-доповідачаКухаря С. В.,
суддів:Крилової О. В., Полякова О. З.,
секретарСеменчук О. В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Приазовського районного суду Запорізької області від 11 жовтня 2018 року, ухвалене смт. Приазовську (повний текст рішення складено 19.10.2018 року) у цивільній справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про усунення спадкоємців від права на спадкування за законом,-

В С Т А Н О В И В:

У березні 2018 року ОСОБА_5 звернулася до суду з позовною заявою, в якій зазначає, що вона, перебуваючи у шлюбі з ОСОБА_6 народила доньку - ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка уклала шлюб з ОСОБА_8, після чого змінила прізвище на «ОСОБА_7».

08 грудня 2006 року між ОСОБА_6 та їх донькою було укладено договір довічного утримання, відповідно до якого ОСОБА_6 передав у власність, а ОСОБА_7 прийняла у власність житловий будинок АДРЕСА_1, та земельну ділянку, площею 0,17 га для обслуговування житлового будинку. Відповідно до вказаного договору, донька зобов'язалася забезпечити ОСОБА_6 житлом, шляхом збереження права безоплатного довічного проживання у відчужуваному житловому будинку.

У 2007 році шлюб між позивачкою та ОСОБА_6 було розірвано, та відповідач почав жити окремо.

Їх донька ОСОБА_7 померла ІНФОРМАЦІЯ_2.

До складу спадщини ввійшли всі права та обов'язки, що належали померлій на момент відкриття спадщини: а саме: на житловий будинок АДРЕСА_1; депозитні вклади. За час життя ОСОБА_7 не склала заповіт, а тому спадкування її всіх прав та обов'язків здійснюється за законом спадкоємцями в порядку черговості. Позивачка як мати померлої є спадкоємцем першої черги, та відповідач, як батько, теж є спадкоємцем першої черги, а тому вони у шестимісячний строк звернулися до нотаріальної контори з заявами про прийняття спадщини. Однак, ОСОБА_5 вважає, що ОСОБА_6, як спадкоємця необхідно усунути від права на спадкування за законом, з наступних підстав. 07 травня 2017 року їх донька ОСОБА_7 була доставлена БШМД до 1 міської клінічної лікарні м. Полтави, де їй було встановлено діагноз: ГПМК за ішемічним типом у ВББ. Хвора була госпіталізована в неврологічне відділення, в якому перебувала з 07.05.2017 року по 26.06.2017 рік, після чого була доставлена до ТОВ «Медичний центр «Добробут-Стаціонар» до м. Києва, де перебувала з 26.06.2017 року по 31.07.2017 р., та їй було встановлено основний діагноз: «Лайм-Борреліоз, стадія дисемінація збудника. Тяжкий перебіг. Енцефаліт з ураженням стовбурових структур головного мозку, якісними розладами свідомості по типу акінетичного аутизму з наступним виходом в синдром малої свідомості. Тетрапарез, порушення функцій тазових органів по типу не тримання сечі. Бульбарно-псевдобульбарний синдром» та супутній діагноз: «Посттрахеостомічний рубчевий стеноз с/з трахеї. Двобічний дифузний ендобронхіт 2-3 ст. Стан після перкутанної, дилятиційної трахеотомії. Стане після перкутанної гастростомії. Вузлова фіброміома матки великих розмірів. Викривлення носової перегородки. Пролежень ІІ-ІІІ ст., попереково-крижового відділу». Відповідно до цих діагнозів, хвора себе самостійно не обслуговувала, потребувала допомоги медичного персоналу та родичів. З позитивною динамікою, 31 липня 2017 року, спеціалізованою реанімаційною бригадою доньку було переведено до Запорізької обласної лікарні в неврологічне відділення для подальшої нейрореабілітації та лікування, де і перебувала з 31 липня 2017 року по день смерті - ІНФОРМАЦІЯ_2. В травні місяці, перебуваючи з донькою у лікарні в м. Полтава, телефоном позивачка звернулася до відповідача - батька дитини з проханням про надання оголошення в газеті «Приазовська Новь» з метою збору грошових коштів на лікування доньки, зазначивши її банківський рахунок, оскільки вона перебувала з хворою донькою, або банківський рахунок доньки. Так, ОСОБА_6 надав оголошення, проте вказав для перерахування допомоги свої власні реквізити. Із всіх грошових коштів отриманих на банківський рахунок особисто ОСОБА_6 було їй переведено 6798,93 грн. та 5000 грн. надано особисто, отже всього на лікування доньки відповідачем було надано 11798,93 гривні. Проте, позивачці відомо, що за період часу з 07 травня 2017 року по день смерті доньки, на рахунок відповідача було перераховано суму більше ніж 120000 гривень. Знаючи, що на лікування доньки витрачаються великі кошти, відповідач вирішив не віддавати зібрані на лікування кошти, та надав лише невелику частину зібраного. Особисто позивачці на її банківський рахунок з 10.05.2017 року по день смерті доньки, було перераховано коштів на лікування доньки на загальну суму в розмірі 146 310 гривень 15 копійок; на картковий рахунок доньки було переведено 11628,76 копійок, тобто від сторонніх осіб на лікування було отримано кошти у розмірі 146310,15 гривень. Всього ж, за час перебування у лікарні м. Полтави нею було витрачено 68 561,91 грн., у лікарні в м. Київ - 227 894 грн., у лікарні м. Запоріжжя - 73313,43 грн., а всього 369 769 гривень 34 копійки. Отже, позивачка постійно просила інших людей про матеріальну допомогу та стороннього догляду за донькою, несла витрати на утримання своєї покійної доньки, доглядала за нею та вчиняла всі необхідні дії щодо її лікування, догляду, матеріального забезпечення та утримання. Проте, батько дитини, за ввесь час, починаючи з 07 травня 2017 року по день її смерті, до 3 вересня 2017 року, маючи можливість надавати матеріальної допомоги, надав фактично мізерну суму, а решту залишив собі, повідомивши, що йому також потрібні кошти на лікування його цивільної дружини та на свої власні потреби. Таким чином, відповідач, не надав матеріальної допомоги померлій ОСОБА_7, яка перебувала у тяжкому стані та потребувала лікування як стаціонарного так і амбулаторного, не надавав їй допомоги по догляду в період повної непрацездатності.

А тому, позивач вважала, що слід усунути ОСОБА_6 від права на спадкування за законом після смерті ОСОБА_7, померлої ІНФОРМАЦІЯ_2.

Рішенням Приазовського районного суду Запорізької області від 11 жовтня 2018 року в задоволенні позову ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про усунення спадкоємців від права на спадкування за законом, відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_5 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що судом першої інстанції не взяті до уваги докази свідомого ухилення відповідача від надання матеріальної та фізичної допомоги своїй донці на лікування, а тому зроблені невірні висновки щодо відсутності підстав для задоволення позову.

Відповідно до відзиву на апеляційну скаргу, ОСОБА_6 зазначає, що під час розгляду справи судом першої інстанції надано належну правову оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами у справі, з'ясовано їх правову природу та як наслідок зроблено правильний висновок про відмову у задоволенні позовних вимог, а апеляційна скарга зводиться до переоцінки досліджених доказів та не містить нормативно-правового обґрунтування.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_5 та ОСОБА_6 є батьками ОСОБА_7 (прізвище після реєстрації шлюбу згідно свідоцтва про одруження (а.с. 10) - ОСОБА_7), що підтверджується копією свідоцтва про народження (а.с. 9).

Згідно копії свідоцтва про розірвання шлюбу (а.с. 17) 13 лютого 2007 року шлюб між ОСОБА_6 та ОСОБА_5 розірвано.

Відповідно до виписки із медичної картки амбулаторного (стаціонарного) хворого (а.с. 15-16) ОСОБА_7 перебувала у стаціонарі Центру клінічної неврології, нейрореабілітації та відновлювальної медицини з 07.05.2017 року по 26.06.2017 рік з діагнозом: «Вірусно-бактеріальний менінгоенцефаліт з ураженням структур головного мозку та мозочка праворуч. Набряк головного мозку. Вторинне ішемічне ураження стовбурових структур головного мозку. Дифузний двобічний ендобронхіт ІІ ст. Лейоміома матки великих розмірів. Анемія середнього ступеню. Ангіопатія сітківки обох очей. Тромбоз глибоких вен нижніх кінцівок. Стан після пункції гайморових пазух. Тетраплегія. Трахеостомія.» Згідно виписки із медичної картки амбулаторного хворого ТОВ «Медичний центр «Добробут-Стаціонар» (а.с. 13) ОСОБА_7 перебувала в стаціонарі з 26.06.2017 р по 31.07.2017 р з основним діагнозом: «Лайм-Борреліоз, стадія десемінації збудника. Тяжкий перебіг. Енцефатіт з ураженням стовбурових структур головного мозку, якісними розладами свідомості по типу акінетичного мутизму з наступним виходом в синдром малої свідомості. Тетрапарез, порушення функцій тазових органів по типу не тримання сечі. Бульбарно-псевдобульбарний синдром» та супутнім діагнозом: «Посттрахеостомічний рубчевий стеноз с/з трахеї. Двобічний дифузний ендобронхіт 2-3 ст. Стан після перкутанної, дилятиційної трахеостомії. Стан після перкутанної гастростомії. Вузлова фіброміома матки великих розмірів. Викривлення носової перегородки. Пролежень ІІ-ІІІ ст., попереково-крижового відділу». Надалі хвора ОСОБА_7 була переведена в Запорізьку обласну, клінічну лікарню, та перебувала на стаціонарному лікуванні у КУ «ЗОКЛ» ЗОР у відділенні неврології № 1 з 02.08.2017 по 03.09.2017 р з діагнозом: «Лайм-Борреліоз, стадія дісімінації збудника. Тяжкий перебіг. Енцефаліт з множинними ураженнями головного мозку. Бульбарно-псевдобульбарний синдром, Спастична терапія. Порушення функцій тазових органів. Постреанімаційна хвороба. Постгіпаксична-ішемічна енцефалопатія. Вегетативний статус. Набряк головного мозку. Вторинний стовбуровий синдром ШВЛ. Трахеостома.» (а.с. 176).

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_7 померла, що підтверджується копією свідоцтва про смерть (а.с. 11).

За життя ОСОБА_7 08 грудня 2006 року уклала з ОСОБА_6 - відповідачем по справі - договір довічного утримання, копія якого наявна в матеріалах справи (а.с. 12). Згідно умов договору довічного утримання ОСОБА_6 передав у власність, а ОСОБА_7 прийняла у власність жилий будинок АДРЕСА_1 та земельну ділянку площею 0,17 гектарів для обслуговування житлового будинку, що розташована на території Приазовської селищної ради Приазовського району Запорізької області. Відповідно до п. 5 Договору, ОСОБА_7 зобов'язалась забезпечити ОСОБА_6, житлом, шляхом збереження права безоплатного довічного проживання у відчужуваному житловому будинку. У обох сторін є право користування допоміжними приміщеннями будинку.

Після смерті ОСОБА_7 відкрилася спадщина на належне їй майно. Сторони по справі - батьки померлої є спадкоємцями першої черги за законом після смерті ОСОБА_7

Позивачка зазначає, що відповідач не надавав матеріальної допомоги на лікування доньки, хоча йому на банківську картку була перерахована значна сума коштів, приблизно 120000 гривень, які він використав для особистих потреб.

Між тим, вказані твердження не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи. В судовому засіданні встановлено, що донька ОСОБА_6 - ОСОБА_7 тяжко хворіла, себе самостійно не обслуговувала, перебувала у безпорадному стані та потребувала допомоги медичного персоналу та родичів, що підтверджується відповідними медичними документами, наявними в матеріалах справи. Зазначений факт не оспорюється і сторонами по справі. Проте доказів ухилення ОСОБА_6 від надання допомоги ОСОБА_7, яке б полягало в умисних діях чи бездіяльності, спрямованих на уникнення від обов'язку забезпечити підтримку та допомогу ОСОБА_7; наявність можливості у ОСОБА_6 надати таку допомогу; а також доказів потребування ОСОБА_7 допомоги саме ОСОБА_6 суду не надано.

Таким чином судом першої інстанції не встановлено факту ухилення відповідача від надання допомоги спадкодавцеві при можливості її надання, та факту потреби спадкодавця в допомозі саме цієї особи, що позбавило суд можливості задовольнити позовні вимоги про усунення від права на спадкування.

З вказаними висновками суду першої інстанції погоджується і колегія суддів апеляційного суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Згідно ч. 1 ст. 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народженні після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Заявлені позовні вимоги ґрунтуються на ч. 5 ст. 1224 ЦК України.

Відповідно до ч. ч. 5, 6 ст. 1224 ЦК України, за рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані. Положення цієї статті поширюється на всіх спадкоємців, у тому числі й на тих, хто має право на обов'язкову частку у спадщині, а також на осіб, на користь яких зроблено заповідальний відказ.

Виходячи зі змісту зазначеної норми закону, суд, при вирішенні такої справи повинен установити як факт ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги, так і факт перебування спадкодавця в безпорадному стані через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво та потребу спадкодавця в допомозі цієї особи.

Пленум Верховного Суду України у роз'ясненнях, викладених у п. 6 Постанови від 30.05.2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» звертає увагу судів на те, що факт ухилення особи від виконання обов'язку щодо утримання спадкодавця встановлюється судом за заявою заінтересованої особи (інших спадкоємців або територіальної громади). При цьому слід враховувати поведінку особи, розуміння нею свого обов'язку щодо надання допомоги, її необхідність для існування спадкодавця, наявність можливості для цього та свідомого невиконання такою особою встановленого законом обов'язку.

Правило частини п'ятої статті 1224 ЦК України стосується до всіх спадкоємців за законом, зокрема й тих, які відповідно до Сімейного кодексу України не були зобов'язані утримувати спадкодавця.

Безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування.

При вирішенні питання про усунення від спадкування у справі повинні бути надані належні та допустимі докази, які б свідчили про те, що спадкодавець потребував допомоги відповідача, останній мав можливість її надати, проте ухилявся від обов'язку щодо її надання.

Ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який її потребував, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на уникнення від обов'язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю. Тобто ухилення, пов'язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов'язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій. Крім цього, підлягає з'ясуванню судом питання, чи потребував спадкодавець допомоги від спадкоємця за умови отримання її від інших осіб, чи мав спадкоємець матеріальну та фізичну змогу надавати таку допомогу.

Для задоволення позовних вимог у справах про усунення від права на спадкування відповідно ч. 5 ст. 1224 ЦК має значення сукупність обставин: ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги при можливості її надання, перебування спадкодавця в безпорадному стані, потреба спадкодавця в допомозі саме цієї особи. Лише при одночасному настанні наведених обставин і доведеності зазначених фактів в їх сукупності спадкоємець може бути усунений від спадкування.

Положеннями частини третьої статті 12 та частин першої статті 81 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Частиною 6 ст. 81 ЦПК України визначено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Під безпорадним станом слід розуміти безпомічність особи, неспроможність її своїми силами через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво фізично та матеріально самостійно забезпечити умови свого життя, у зв'язку чим ця особа потребує стороннього догляду, допомоги та піклування.

Ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який потребував допомоги, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на уникнення від обов'язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, тобто ухилення, пов'язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов'язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій. Таким чином, ухилення характеризується умисною формою вини.

Вирішуючи спір суд вірно врахував, що була відсутня будь-яка винна поведінка відповідача щодо ухилення від виконання обов'язку по утриманню спадкодавця. Відповідач вважав, що в тому обсязі в якому він міг надавав допомогу, враховуючи його самого похилий вік та необхідність у самого на довічне утримання, яке він потребував ще з грудня 2006 року, уклавши договір довічного утримання зі своєю донькою.

Жодних доказів того, що спадкодавець чи позивач звертались до відповідача з якимись конкретними вимогами про надання допомоги окрім коштів не надано. Доказів того, що відповідач окрім тих коштів які він надав на лікування доньки міг надати інші кошти матеріали справи не містять. Враховуючи також те, що донька весь спірний період знаходилась у лікарнях під наглядом лікарів.

Необхідно також зазначити, що позивач просить усунути відповідача від спадкування на майно, яке йому ж (відповідачеві) і належало, і яке він добровільно та безоплатно передав у власність своїй дочці (спадкодавцю) за вказаним договором довічного утримання.

Матеріали справи не містять доказів ухилення відповідача від допомоги своїй донці. А доводи позивачки щодо отримання відповідачем коштів, які були надані сторонніми особами для лікування ОСОБА_7 і можливе використання їх відповідачем особисто, не підтверджені належними та допустимими доказами і не є підставою для застосування вимог ст. 1224 ЦК України.

Доводи зазначені в апеляційній скарзі були предметом дослідження й оцінки судом попередньої інстанції по суті вирішення спору, тому вони зводяться до переоцінки доказів.

Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку.

Отже доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

З урахування наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 379, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення, а рішення Приазовського районного суду Запорізької області від 11 жовтня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повна постанова складена 24 січня 2019 року.

Судді: С. В. Кухар

О. В. Крилова

О. З. Поляков