Дата документу 10.01.2019
Справа № 320/4861/18
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
"10" січня 2019 року Мелітопольський міськрайонний суд Запорізької області в складі:
головуючого - судді Калугіної І.О.,
при секретарі Горбань Н.А.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Мелітополі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, -
Позивач звернувся до суду з позовом про поділ майна подружжя, в якому просить визнати за ним у порядку поділу майна подружжя право власності на ? частину квартири АДРЕСА_1, загальною площею 26,6 кв.м., житловою площею 15,2 кв.м. та на ? частину квартири АДРЕСА_2, загальною площею 26,2 кв.м., житловою площею 14,3 кв.м., а також стягнути з відповідача на його користь судові витрати, що складаються із судового збору в розмірі 1409,60 грн. та витрат на правничу допомогу в розмірі 5 000,00грн. Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 10 вересня 1999 року між ним та відповідачем було укладено шлюб. Від даного шлюбу вони мають неповнолітню дитину ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1. З середини грудня 2017 року вони з відповідачем не проживають однією родиною. У період зареєстрованого шлюбу, та ведення ними спільного господарства, спільного бюджету, тобто за кошти спільної праці подружжя ними було придбано дві однокімнатні квартири. Перша квартира АДРЕСА_3, загальною площею 26,6 кв. м. та житловою 15,2 кв. м, а друга квартира АДРЕСА_4, загальною площею 26,2 кв. м. та житловою 14,3 кв.м. Право власності на спільно придбане майно було оформлено на відповідача. Вказані квартири є їхньою спільною сумісною власністю. На даний момент він має намір розподілити майно, що є їхньою з відповідачем спільною сумісною власністю, оскільки згоди щодо поділу майна як майна подружжя вони не дійшли.
У судове засідання сторони не зявилися.
Від представника позивача до суду надійшла заява про розгляд справи за її відсутності на відсутності позивача. На позовних вимогах наполягають у повному обсязі.
Відповідач не повідомила суд про причини неявки, про час і дату судового засідання була повідомлена належним чином, заяви про відкладення розгляду справи, про розгляд справи за її відсутності, а також відзив на позов від неї не надходило, тому суд визнає її неявку неповажною, та вважає можливим ухвалити заочне рішення за її відсутності на підставі наявних у справі доказів.
Відповідно до ч.1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не зявився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України, в звязку з неявкою всіх учасників справи в судове засідання, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Вивчивши доводи позивача, викладені в позовній заяві, дослідивши матеріали цивільної справи, суд вважає, що позов підлягає повному задоволенню за наступними підставами.
Згідно з положеннями ч.3 ст.12 та ч.1 ст.82 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
У відповідності до вимог статей 2 та 4 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, за захистом яких кожна особа має право звернутися до суду.
Відповідно до ч.1, ч.3 ст.348 ЦК України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.
Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які складають підстави виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя) визначені в ст. 60 СК України. За змістом цієї норми майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності.
Таким чином, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Тобто, застосовуючи цю норму права (ст. 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.
Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до ч.2 ст.372 ЦК України, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.
Отже, вказаною нормою права та нормами статті 60 Сімейного Кодексу України передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя.
Об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. При цьому, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.
Частиною 1 ст.69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.
Суб'єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.
У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором або рішенням суду (ст. 70 Сімейного кодексу України, ст. 372 Цивільного кодексу України).
Відповідно до п.п. 22, 23 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 року N 11 поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК та ст. 372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Поділу підлягає усе майно, що є у спільній сумісній власності. Пунктом 24 визначено, що до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобовязаннями, що виникли в інтересах сімї (ч. 4 ст. 65 СК України).
Судом встановлено, що 10 вересня 1999 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_1 (дошлюбне прізвище - Посоха) Л.І. було укладено шлюб /а.с.7/.
В період шлюбу подружжя спільно набуло (придбало) майно, а саме: квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 26,6 кв.м., житловою площею 15,2 кв.м. та квартиру АДРЕСА_2, загальною площею 26,2 кв.м., житловою площею 14,3 кв.м.
Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо субєкта від 13 квітня 2018 року право власності на квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 26,6 кв.м., житловою площею 15,2 кв.м. та квартиру АДРЕСА_2, загальною площею 26,2 кв.м., житловою площею 14,3 кв.м. зареєстровано за відповідачем, ОСОБА_2 /а.с.12-13/.
Як встановлено в судовому засіданні сторони на даний час не досягли згоди щодо поділу майна подружжя, яке придбане за час перебування в шлюбі.
Приймаючи до уваги, що в матеріалах справи є докази правомірного набуття відповідачем права на вищевказане нерухоме майно, яке набуте перебуваючи з позивачем в шлюбі, за їх спільні кошти, що знайшло своє підтвердження, а тому, таке визнання може бути прийнято судом та суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог.
Позивач просить стягнути з відповідача на його користь понесені судові витрати, а саме: судовий збір за подання позовної заяви до суду, витрати на професійну правничу допомогу.
Надаючи правову кваліфікацію викладеним вище обставинам, суд виходить з наступного.
Відповідно до вимог ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов'язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов'язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов'язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
Право на правову допомогу гарантовано статтями 8, 59 Конституції України.
Згідно з вимогами ст.137 ЦПК України витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
Склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування по справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (наприклад, квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). При цьому недопустимими є документи, які не відповідають встановленим вимогам (наприклад, особисті розписки адвоката про одержання авансу).
Така позиція закріплена і у п. п. 47, 48 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах».
Зокрема, п. 48 вищезазначеної постанови встановлено, що витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
Як вбачається з матеріалів цивільної справи, між позивачем та адвокатом ОСОБА_4 укладено договір про надання правової допомоги та представництво інтересів від 06 квітня 2018 року /а.с.16/.
Оплата за надані позивачу юридичні послуги в розмірі 5000,00грн. підтверджена квитанцією про оплату юридичних послуг від 06 квітня 2018 року /а.с.15/.
Оскільки позивачем до позовної заяви додано документальне підтвердження витрат на правову допомогу, суд приходить до переконання, що з відповідача слід стягнути на користь позивача витрати на правову допомогу в сумі 5000,00 гривень.
Крім того, відповідно до ст.141 ЦПК України, з відповідача підлягає стягненню на користь позивача судові витрати, що складаються з судового збору в розмірі 1409 грн. 60 коп., який був сплачений позивачем при зверненні до суду з даним позовом (а.с.1,2).
Керуючись ст.ст. 60, 69, 70 СК України, ст.ст. 348, 368, 375 ЦК України, ст.ст. 12, 133, 141, 241-246, 258, 263-265, 280-285 ЦПК України, суд, -
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя - задовольнити повністю.
Визнати за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, (РНОКПП НОМЕР_1), у порядку поділу майна подружжя право власності на ? частину квартири АДРЕСА_1, загальною площею 26,6 кв.м., житловою площею 15,2 кв.м.
Визнати за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, (РНОКПП НОМЕР_1), у порядку поділу майна подружжя право власності на ? частину квартири АДРЕСА_2, загальною площею 26,2 кв.м., житловою площею 14,3 кв.м.
Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, (РНОКПП НОМЕР_2), на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, (РНОКПП НОМЕР_1), судові витрати, що складаються із судового збору в розмірі 1409 (одна тисяча чотириста девять) грн. 60 коп. та витрат на правничу допомогу в розмірі 5 000 (пять тисяч) грн. 00 коп., а всього 6 409 (шість тисяч чотириста девять) грн. 60 коп.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його складення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку до Запорізького апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги через Мелітопольський міськрайонний суд Запорізької області протягом 30 днів з дня його складення.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ст.284 ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Суддя: І.О.Калугіна