Справа № 344/6830/18
Провадження № 22-ц/4808/117/19
Головуючий у 1 інстанції Антоняк Т. М.
Суддя-доповідач Максюта
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
17 січня 2019 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

головуючого (суддя-доповідач) Максюти І.О.,

суддів: Василишин Л.В., Матківського Р.Й.,

секретаря Бойчука Л.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 ОСОБА_3 на заочне рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області, ухвалене суддею Антоняком Т.М. 24 вересня 2018 року, повний текст якого складено 25 вересня 2018 року,

в с т а н о в и в :

У травні 2018 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до ОСОБА_2 про збільшення розміру аліментів, обґрунтовуючи позовні вимоги тим, що рішенням Івано-Франківського міського суду від 09.10.2015 року розірвано шлюб між сторонами, дітей залишено проживати з матір`ю. Рішенням Івано-Франківського міського суду від 22.09.2015 року присуджено стягувати з відповідача аліменти на її користь на утримання неповнолітніх дітей: сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та доньки ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у твердій грошовій сумі у 1 500,00 грн., щомісячно, починаючи з 19 серпня 2015 року до досягнення сином ОСОБА_5 повноліття, потім у розмірі 750,00, щомісячно до досягнення донькою ОСОБА_6 повноліття. Зважаючи, що розмір аліментів на сьогоднішній день є незначним у порівнянні з витратами, які вона, отримуючи мінімальну заробітну плату, несе по утриманню дітей шкільного віку, а відповідач має можливість сплачувати аліменти у більшому розмірі, вважає, що з нього слід стягувати на утримання неповнолітніх дітей у твердій грошовій сумі 4000,00 грн. щомісяця, до досягнення сином ОСОБА_5 повноліття, потім у розмірі 2000,00 щомісяця до досягнення донькою ОСОБА_6 повноліття (а.с.1-4).

Заочним рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 24 вересня 2018 року позов задоволено. Збільшено розмір аліментів, які стягуються із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на утримання неповнолітніх дітей сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та доньки ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у твердій грошовій сумі у розмірі по 4000 гривень щомісяця, до досягнення сином повноліття, потім у розмірі 2000 гривень щомісяця до досягнення донькою ОСОБА_6 повноліття Стягнуто з ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 704,80 грн (а.с.35-36).

Ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 12 листопада 2018 року заяву ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 24 вересня 2018 року залишено без задоволення (а.с.53-54).

Не погодившись з рішенням суду, представник ОСОБА_2 ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій посилається на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи.

Апелянт зазначив, що твердження суду щодо належного повідомлення відповідача є безпідставним, оскільки йому не приходили ні повідомлення, ні судові повістки. Позивачу було відомо, що він проживає за іншою адресою та відомий номер мобільного телефону. Крім того, було відомо, що він вже тривалий час проходить службу у військовій частині № НОМЕР_1 Національної гвардії України, що знаходиться у м. Києві.

Також зазначив, що судом при визначенні розміру стягнення аліментів у твердій грошовій сумі не встановлено розмір його доходів, суд послався лише на припущення позивача. На даний час він не має можливості сплачувати визначену судом суму аліментів, оскільки його заробітна плата становить 4800 грн, у нього є інша сім`я, на утримання якої потрібні кошти.

Крім того, позивач проживає та зареєстрована в Тисменицькому районі, відповідач зареєстрований у Київській області, а позов поданий до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області, чим порушено норму ст.28 ЦПК України, що стосується підсудності справи.

З цих підстав просить рішення скасувати та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції (а.с.59-61, 76-78).

Правом на подання відзиву на апеляційну скаргу позивач не скористалася.

Вислухавши пояснення представника апелянта та позивача, доповідь судді, дослідивши матеріали справи та перевіривши, відповідно до ст.367 ЦПК України, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга є частково обґрунтованою, виходячи з таких підстав.

Відповідно до ст. ст. 263, 264 ЦПК України рішення суду повинно бути законним i обгрунтованим. Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обгрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають iз встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі, у якому ІНФОРМАЦІЯ_3 народився син ОСОБА_4 та ІНФОРМАЦІЯ_4 дочка ОСОБА_1 , що підтверджується свідоцтвами про народження, батьками яких є сторони по справі. (а.с.8,9).

На підставі рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 09 жовтня 2015 року розірвано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , неповнолітніх дітей ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , залишено проживати з матір`ю (а.с.10).

Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 22 вересня 2015 року, залишеним без зміни ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської областві від 26.10.2015 року, частково задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 , стягнуто з ОСОБА_2 на користь позивача аліменти на утримання неповнолітніх дітей ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , у твердій грошовій сумі в розмірі 1500 грн щомісяця, починаючи з 19.08.2015 року, до досягнення сином повноліття, потім у розмірі 750 грн щомісяця, до досягнення донькою ОСОБА_6 повноліття та стягнуто судовий збір (а.с.11-12, 13-17). На виконання рішення суду видано виконавчий лист (а.с.18-19).

Пред`являючи в Івано-Франківський міський суд позов до ОСОБА_2 , позивач зазначила адресу місця проживання відповідача АДРЕСА_1 (а.с.1-4).

На запит суду відділом обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання Управління державної міграційної служби України в Івано-Франківській області 29.05.2018 року надано відповідь, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , був зареєстрований за адресою АДРЕСА_1 , однак 02.12.2016 року його знято з реєстрації та вибув в смт. Чабани Києво-Святошинського району Київської області (а.с.24а).

Останнє місце роботи ОСОБА_2 військова частина № НОМЕР_1 Національної гвардії України, яка знаходиться у м. Києві, що не заперечується сторонами (а.с.32).

Представник відповідача в судовому засіданні зазначив, що ОСОБА_2 проживає та зареєстрований в смт. Чабани Києво-Святошинського району Київської області. Даний факт не заперечувала і позивач.

В суді апеляційної інстанції долучено копію паспорта громадянина України ОСОБА_2 серії НОМЕР_2 , з якого встановлено, що апелянт зареєстрований за адресою АДРЕСА_2 з 25 листопада 2016 року, про що є відмітка на аркуші 12 паспорта громадянина України.

Із довідки про доходи за №187 від 26.11.2018 року, виданої військовою частиною НОМЕР_1 Національної гвардії України, встановлено, що ОСОБА_2 працює у військовій частині НОМЕР_1 , форма працевлаштування основна та займає посаду старшого контролера спеціальної комендатури. Із даної довідки також встановлено, що ОСОБА_2 у червні 2018 року нараховано грошове забезпечення у розмірі 9821,75 грн; у липні 19643,50 грн; у серпні 21643,50 грн; у вересні 9821,75 грн; у жовтні - 9821,75 грн; у листопаді - 9821,75 грн.

Задовольняючи позов у повному обсязі, суд першої інстанції виходив з положень ст.192 СК України, доведеності та обґрунтованості позовних вимог, дійшов висновку про доцільність збільшення розміру аліментів, які стягуються за рішенням суду від 22 вересня 2015 року у твердій грошовій сумі, до розміру по 4000,00 грн щомісячно до досягнення сином ОСОБА_5 повноліття, потім у розмірі 2000,00 грн щомісяця до досягнення донькою ОСОБА_6 повноліття.

Проте повністю погодитись з таким висновком суду першої інстанції апеляційний суд не може з огляду на таке.

Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено обов`язок сторін доводити ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно зі ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч.1 ст.192 Сімейного кодексу України (зміна розміру аліментів) розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Тобто, зміна раніше встановленого розміру аліментів можлива за наявності доведених у судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених СК України.

Рішенням суду про стягнення аліментів з відповідача від 22 вересня 2015 року, яке набрало законної сили, встановлені обставини, що на момент ухвалення рішення про стягнення аліментів відповідач не працював та не мав заробітку, тому з врахуванням рівня забезпеченості відповідача, суд визначив розмір аліментів у 750 гривень щомісячно на кожну дитину.

Враховуючи те, що відповідач після ухвалення рішення судом про стягнення аліментів працевлаштувався, має регулярний дохід, що свідчить про покращення його матеріального стану, а також настали інші обставини у зв`язку зі зміною вимог законодавства щодо нижньої межі розміру аліментів в сторону збільшення та збільшення розміру прожиткового мінімуму, розмір аліментів на час розгляду даної справи є невиправдано малим, тому апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції про наявність підстав для збільшення розміру аліментів.

Щодо розміру аліментів, які збільшуються, способу визначення аліментного платежу (у твердій грошовій сумі чи частці від доходу), часу та порядку їх збільшення, суд повинен керуватися нормами закону, які регулюють правовідносини у разі стягнення аліментів.

В силу ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.02.1997 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Відповідно до ч. 1 ст. 18 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.02.1997 року, батьки несуть однакову відповідальність за виховання і розвиток дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

За змістом ч. 1 ст. 180 та частин 1-4 ст. 181 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька (або) у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів.

Відповідно до ст. 184 Сімейного кодексу України суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, визначений судом або за домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, підлягає індексації відповідно до закону.

Обставини, які суд повинен врахувати при визначенні розміру аліментів, передбачені ч. 1 ст. 182 Сімейного кодексу України. Ці обставини стосуються як дитини, так і платника аліментів: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення.

При цьому ч. 2 ст. 182 передбачено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

За змістом ч.2 ст.51 Конституції України та ст.180 Сімейного кодексу України обов`язок щодо утримання дитини покладений на обох батьків, тобто дитину повинен утримувати не лише їх батько, а і її мати.

В силу статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Відповідно до ст.7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2018 рік», станом на 2018 рік установлено прожитковий мінімум на дитину віком від 6 до 18 років: з 1 січня 2018 року - 1860 грн., з 1 липня - 1944 грн., з 1 грудня - 2027 грн.

Положеннями ст.1 Закону України «Про прожитковий мінімум» поняття прожиткового мінімуму визначено як вартісна величина достатнього для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров`я набору продуктів харчування, а також мінімального набору непродовольчих товарів та мінімального набору послуг, необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості.

Прожитковий мінімум визначається нормативним методом у розрахунку на місяць на одну особу, а також окремо для тих, хто відноситься до основних соціальних і демографічних груп населення, у тому числі, дітей віком від 6 до 18 років.

Таким чином, аналізуючи зазначені норми закону, колегія суддів виходить з того, що батьки дитини повинні забезпечити для дитини утримання у розмірі не меншому прожиткового мінімуму на місяць, встановленого на відповідний період для певного віку дитини, як мінімальної гарантії загального рівня забезпеченості повноцінним харчуванням для розвитку організму дитини, збереження її здоров`я та розвитку дитини.

Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.

При вирішенні питання щодо можливості стягнення з ОСОБА_2 аліментів на утримання дітей, їх розміру, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про обов`язок батьків утримувати повнолітніх дітей. Однак, апеляційний суд не може погодитись з висновком суду щодо розміру стягнутих аліментів, а тому вважає за необхідне змінити його, з огляду на наступне.

Суд першої інстанції необґрунтовано визначив аліменти у розмірі по 4000 грн щомісяця до досягнення сином повноліття, потім у розмірі 2000 грн до досягнення донькою повноліття. Така сума виходить за межі позовних вимог, оскільки позивач просила визначити щомісячну суму на двох дітей у розмірі 4 000,00 гривень (по 2 000,00 грн. на кожну дитину), а не по 4 000,00 грн. Це підтвердила вона і у суді апеляційної інстанції.

Таким чином, судом першої інстанції порушено норми процесуального права. а саме принцип диспозитивності цивільного судочинства, передбачений статтею 13 ЦПК України.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, враховуючи вищезазначені обставини у їх сукупності та вимогами ст.ст. 180, 182, 184 СК України при визначенні розміру аліментів, які підлягають стягненню, беручи до уваги, що предметом позовних вимог є збільшення розміру стягуваних аліментів, визначених рішенням суду, виходячи з принципів розумності та справедливості судового рішення, а також необхідності вжиття всіх необхідних заходів для захисту прав дітей, апеляційний суд вважає необхідним рішення суду першої інстанції змінити та стягнути із відповідача на користь позивача аліменти на утримання дітей у розмірі по 2000 грн щомісячно на кожну дитину до досягнення ними повноліття.

Крім того, суд не звернув уваги, що позивач просила збільшити розмір аліментів з дня подання позову, тобто з 21.05.2018 року, взагалі не вирішив питання з якого часу збільшується розмір аліментів.

За змістом ч. 1 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову.

Однак, це правило не поширюється на вимоги про збільшення розміру аліментів.

У пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року N 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» роз`яснено, що відповідно до ст. 192 СК розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них. У новому розмірі аліменти сплачуються з дня набрання рішенням законної сили.

Суд не приймає до уваги доводи апелянта про те, що він не має матеріальної можливості сплачувати аліменти у збільшеному розмірі, оскільки має іншу сім`ю та проживає у м.Києві, а також сплачує заборгованість по аліментах, оскільки всі ці обставини не можуть бути підставою для відмови у позові.

Так, судом встановлено, що підстави для збільшення розміру аліментів, передбачені ст. 192 СК України виникли, інших аліментних зобов`язань, крім на утримання цих двох дітей, відповідач не має, наявність заборгованості по аліментах за попередній період також не впливає на обов`язок сплачувати аліменти у збільшеному розмірі.

Що ж стосуєтьсґя доводів апелянта про порушення правил підстудності, то слід виходити з такого.

Право на розгляд справи судом, встановленим законом, закріплено у ст. 10 Загальної декларації прав людини 1948 року передбачено право на розгляд справи з додержанням усіх вимог справедливості незалежним і безстороннім судом. Пункт 1 ст. 14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права 1966 року закріплює право на справедливий і публічний розгляд справи компетентним, незалежним і безстороннім судом, створеним на підставі закону. Серед регіональних європейських стандартів гарантування прав і свобод особи особливу роль відіграє Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі Конвенція), яка в ст. 6 проголошує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Європейський суд з прав людини, розглядаючи справи щодо порушення інституціональних вимог п. 1 ст. 6 Конвенції, у своїй практиці сформував так зване «право на суд», яке включає такий елемент, як «належний суд», тобто суд, який встановлений відповідно до закону і повинен задовольняти ряд вимог, передбачених в п. 1 ст. 6 Конвенції і вироблених прецедентною практикою Європейського суду з прав людини.

Згідно з прецедентною практикою Європейського суду з прав людини, термін «встановлений законом» у статті 6 Конвенції спрямований на гарантування того, «що судова гілка влади у демократичному суспільстві не залежить від органів виконавчої влади, але керується законом, що приймається парламентом» (рішення у справі «Занд проти Австрії» (Zand v. Austria), заява № 7360/76, доповідь Комісії від 12 жовтня 1978 року).

Відповідно до ч.1 ст.27 ЦПК України, позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її перебування, якщо інше не передбачено законом.

За правилами ч. 1 ст.28 ЦПК України, позови про стягнення аліментів, оплату додаткових витрат на дитину, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, про визнання батьківства відповідача, позови, що виникають з трудових правовідносин, можуть пред`являтися також за зареєстрованим місцем проживання чи перебування позивача.

Згідно статті 378 ЦПК України судове рішення, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню з направленням справи на розгляд за встановленою законом підсудністю, якщо рішення прийнято судом з порушенням правил територіальної юрисдикції (підсудності). Справа не підлягає направленню на новий розгляд у зв`язку з порушенням правил територіальної юрисдикції (підсудності), якщо учасник справи, який подав апеляційну скаргу, при розгляді справи судом першої інстанції без поважних причин не заявив про непідсудність справи.

Матеріали справи містять відомості щодо отримання ОСОБА_7 судової повістки про виклик до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області в даній справі, направленої за його місцем реєстрації в АДРЕСА_3 ( рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення з його підписом про отримання поштової кореспонденції від суду 10 липня 2018 року). (а.с.30).

Тобто, відповідачу у липні 2018 року було відомо про розгляд Івано-Франківським міським судом справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей і він мав можливість при розгляді справи судом першої інстанції заявити про непідсудність справи у зв`язку з тим, що він проживає та зареєстрований в смт. Чабани Київ-Святошинського району Київської області з 25 листопада 2016 року. Однак, без поважних причин не надав Івано-Франківському міському суду інформації про своє зареєстроване місце проживання а також не скористався можливістю оскаржити ухвалу суду про відкриття провадження по справі з мотивів порушення підсудності в апеляційному порядку.

Виходячи з наведеного, вимоги апеляційної скарги щодо скасування рішення суду у зв`язку з порушенням правил підсудності є необґрунтованими, оскільки національним законодавством, а саме положеннями частини 2 статті 378 ЦПК України врегульовано, що підстави для скасування рішення суду не виникають, коли учасник справи, який подав апеляційну скаргу, при розгляді справи судом першої інстанції без поважних причин не заявив про непідсудність справи.

За таких обставин, приймаючи до уваги вимоги національного законодавства щодо визначення підсудності справ та прав і обов`язків учасників справи, зокрема відповідача, апеляційний суд дійшов висновку, що відсутні підстави стверджувати про те, що даний спір розглянутий судом, не встановленим законом, в контексті статті 6 Конвенції. Це узгоджується і з прецедентною практикою ЄСПЛ.

За таких обставин, судова колегія дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає зміні через неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, та неправильне застосування норм матеріального права.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 374, 376, 381-384 ЦПК України,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 ОСОБА_3 задовольнити частково.

Заочне рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 24 вересня 2018 року змінити, скасувавши його в частині задоволення позову ОСОБА_1 у повному обсязі.

В цій частині ухвалити нове рішення.

Змінити розмір аліментів, стягнених рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 22 вересня 2015 року з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , реєстраційний номер облікової картки платника податків за даними Державного реєстру фізичних осіб-платників податків НОМЕР_3 , проживаючого за адресою АДРЕСА_2 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_9 , реєстраційний номер облікової картки платника податків за даними Державного реєстру фізичних осіб-платників податків НОМЕР_4 , проживаючої за адресою АДРЕСА_4 , на утримання неповнолітніх дітей: сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та доньки ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у твердій грошовій сумі у розмірі по 2000 гривень на кожну дитину до досягнення дітьми повноліття, починаючи з дня набрання рішенням суду законної сили.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 25 січня 2019 року.

Судді: І.О. Максюта

Л.В. Василишин

Р.Й. Матківський