ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________________________________________
Справа № 671/22/19
Провадження № 22-ц/4820/653/19
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 квітня 2019 року м. Хмельницький

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Хмельницького апеляційного суду

в складі: головуючого судді - Гринчука Р.С.,

суддів: Костенка А.М., Спірідонової Т.В.,

секретар - Чебан О.М.,

розглянула у відкритому судовому засіданні справу за заявою Волочиської міської об'єднаної територіальної громади в особі Волочиської міської ради, заінтересовані особи: Головне управління Державної фіскальної служби у Хмельницькій області, Волочиська районна державна адміністрація, про визнання спадщини відумерлою з апеляційною скаргою Волочиської міської об'єднаної територіальної громади в особі Волочиської міської ради на рішення Волочиського районного суду Хмельницької області від 07 лютого 2019 року, суддя Павлова А.С.,

в с т а н о в и л а:

В лютому 2019 року Волочиська міська об'єднана територіальна громада в особі Волочиської міської ради (далі - територіальна громада), звернулася в суд із завою про визнання спадщини відумерлою після смерті у 1996 році ОСОБА_1.

На обґрунтування заяви територіальна громада вказувала, що після смерті ОСОБА_1, яка померла в м. Саратов Російської Федерації, відкрилася спадщина на земельну ділянку (пай) розміром 2,7 умовних кадастрових гектарів, що підтверджується сертифікатом на право на земельну частку (пай) серії НОМЕР_1.

Місцем відкриття спадщини, відповідно до ст.ст. 1221, 1277 ЦК України, є с. Ріпна Волочиського району Хмельницької області, а часом відкриття спадщини є день смерті ОСОБА_1 (ч. 2 ст. 1220 ЦК України).

ОСОБА_1 було складено заповіт від 01.03.1983 року, однак Волочиська державна нотаріальна контора відмовила Волочиській міській раді в наданні інформації зі Спадкового реєстру про заведену спадкову справу та видані свідоцтва про право на спадщину.

Зазначено, що листом за № 1540/15.3.4-36 від 18.09.2018 року Волочиський районний відділ ДРАЦС повідомив заявника про відсутність у відділі відомостей про смерть ОСОБА_1

У зв'язку із тим, що спадкоємців майна померлої не виявлено, територіальна громада просила суд визнати спадщину, яка відкрилася після смерті ОСОБА_1, у складі земельної ділянки розміром 2,7 умовних кадастрових гектарів (сертифікат про право на земельну частку (пай) серії НОМЕР_1, земельна частка НОМЕР_2) відумерлою та передати вказану спадщину у комунальну власність Волочиської міської ради Хмельницької області.

Рішенням Волочиського районного суду Хмельницької області від 07 лютого 2019 року у задоволенні заяви про визнання спадщини відумерлою відмовлено.

В апеляційній скарзі Волочиська міська об'єднана територіальна громада в особі Волочиської міської ради просила скасувати вказане рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення заяви.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги територіальна громада зазначила, що відповідно до п.п. 108, 109 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України № 18/5 від 18.06.1994 року, на майно, що переходить за правом спадкоємства до держави, державним нотаріусом за місцем відкриття спадщини видається відповідному фінансовому органу свідоцтво про право на спадщину. Однак суд першої інстанції визнав перехід права власності до держави без правовстановлюючих документів.

Крім того, судом не було враховано вимоги абз. 2 п. 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, які набрали чинності 01.01.2004 року, ст. 1277 ЦК України, ст. 560 ЦК Української РСР в редакції 1963 року.

Довільно визначений судом першої інстанції строк для обчислення однорічного строку для відкриття спадщини, 01 липня 2003 року, суперечить закону.

Оскільки заявник не мав можливості самостійно встановити дату та факт смерті ОСОБА_1, наявність спадкової справи після її смерті, тому подав до суду першої інстанції клопотання про витребування доказів у компетентного органу Російської Федерації, однак суд безпідставно залишив вказані клопотання без розгляду. Як наслідок, оскаржуване рішення було обґрунтоване припущеннями, що є порушенням норм процесуального права.

До того ж, суд у своєму рішенні помилково послався на норми щодо доказування (ч. 6 ст. 81 ЦПК України), хоча при розгляді справ в порядку окремого провадження не застосовуються правила змагальності процесу, як при розгляді справ позовного провадження.

В засідання апеляційного суду апелянт не з'явився, подав клопотання про розгляд справи за його відсутності. Інші учасники справи в судове засідання не з'явилися, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, про причини неявки суд не повідомили.

Перевіривши матеріали справи колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних мотивів.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ухвалюючи рішення суд першої інстанції повно та всебічно дослідив обставини, які мають значення для справи, дав належну оцінку доказам, в результаті чого прийшов до законного висновку про необхідність відмови у задоволенні заяви.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до інформації, наданої старостою сіл Ріпна та Сербинів Волочиської міської ОТГ від 23.01.2019 №8, та списку померлих громадян на території Ріпнянського Старостинського округу, в 1996 році в м. Саратов Російської Федерації померла ОСОБА_1, 1912 року народження (а.с. 7 зворот, 27).

У Волочиському районному відділі ДРАЦС відсутні відомості про смерть ОСОБА_1, що підтверджується листом від 18.09.2018 року (а.с. 8).

Відповідно до листа відділу у Волочиському районі Головного управління Держгеокадастру у Хмельницькій області від 12.09.2018 року № 18-22-021-500/105-18 на ім'я ОСОБА_1 не видавався Державний акт на право власності на земельну ділянку взамін сертифіката серії НОМЕР_1, виданого згідно розпорядження Волочиської райдержадміністрації від 21.10.1996 року № 361 та зареєстрованого в книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) по колишньому КСП «Ріпнянське» за №320 від 14.11.1996 року, площею 2,7 в умовних кадастрових гектарах, яка розташована на території Федірківської сільської ради (а.с. 9, 10).

Згідно з відомостями, що містяться в листі старости сіл Ріпна та Сербинів від 23.01.2019 року за № 8, спадкоємцем після смерті ОСОБА_1 є її онука - ОСОБА_2, яка проживає в Саратовській області Російської Федерації.

ОСОБА_1 01 березня 1983 року склала заповіт, другий примірник якого зберігається у справах Федірківського Старостинського округу Волочиської міської об'єднаної територіальної громади.

Інформацією про осіб, які в шестимісячний строк з дня відкриття спадщини вступили в оперативне управління або володіння спадковим майном ОСОБА_1 староста вказаних сіл не володіє. На час розгляду справи земельною часткою (паєм), яка належала ОСОБА_1, користується як невитребуваним земельним паєм ПП «Аграрна компанія 2004» (а.с. 27).

З інформаційної довідки зі Спадкового реєстру № 54904696 вбачається, що спадкова справа після смерті в 1996 році ОСОБА_1 на території України не заводилась (а.с. 33).

Вказані обставини судом встановлені на підставі письмових доказів, даних на їх спростування матеріали справи не містять.

Враховуючи, що смерть ОСОБА_1 наступила у 1996 році і спадщина на земельну частку (пай) площею 2,7 га відкрилася в період дії ЦК УРСР 1963 року, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що до правовідносин, які виникли, слід застосовувати положення ЦК УРСР.

Оскільки ЦК УРСР 1963 року не передбачав можливість набуття органами місцевого самоврядування права на спадкове майно в порядку визнання спадщини відумерлою, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив Волочиській міській об'єднаній територіальній громаді в особі Волочиської міської ради у задоволенні заяви.

Доводи апеляційної скарги про неправильне застосування норм матеріального права, зокрема ст. 1277 ЦК України, ст.ст. 555, 560 ЦК УРСР 1963 року, не врахування вимог п. 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України спростовуються наступними обставинами.

Відповідно до п.п. 4, 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, він застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності.

Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Правила книги шостої Цивільного кодексу України застосовуються також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом.

Правила статті 1277 Цивільного кодексу України про відумерле майно застосовуються також до спадщини, від дня відкриття якої до набрання чинності цим Кодексом спливло не менше одного року.

Пунктом 5 ч. 1 ст. 555 ЦК Української РСР 1963 року було встановлено, що спадкове майно за правом спадкоємства переходить до держави, якщо жоден із спадкоємців не прийняв спадщину.

ЦК УРСР не обмежував строк для отримання свідоцтва про право на спадщину за законом або заповітом, у тому числі й для держави. Тому, якщо упродовж встановленого шестимісячного строку ніхто зі спадкоємців за законом або за заповітом не прийняв спадщину, вважається, що спадщина переходить до держави.

Відповідно до ч. 1 ст. 549 ЦК УРСР спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені у цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Тобто проаналізувавши норми ст. ст. 549, 555 ЦК УРСР 1963 року, слід дійти висновку, що якщо жоден із спадкоємців не прийняв спадщину, спадкове майно за правом спадкоємства переходить до держави в силу закону з моменту відкриття спадщини та не потребується від держави вчинення дій, передбачених нормами ст. 549 Цивільного кодексу Української РСР 1963 року, тобто держава з моменту відкриття спадщини набула право власності на спадкове майно.

Аргументи апелянта з приводу оформлення права власності держави на спадкове майно відповідним фінансовим органом не знаходять свого підтвердження, оскільки невчинення таких дій ніяким чином не свідчить про те, що до держави не перейшло право на спадщину після смерті ОСОБА_1, оскільки спадкове майно належить державі в силу закону з моменту відкриття спадщини.

Суд першої інстанції правильно встановив, що спадщина після смерті ОСОБА_1 у 1996 році відкрилася в період чинності ЦК УРСР, спадкова справа після смерті ОСОБА_1 не заводилася.

Згідно ч. 1 ст. 1277 ЦК України у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини, а якщо до складу спадщини входить нерухоме майно - за його місцезнаходженням, зобов'язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою.

Таким чином, до правовідносин, які виникли, не можуть застосовуватися правила ст. 1277 ЦК України і суд правомірно відмовив у задоволенні заяви про визнання спадщини відумерлою.

Не впливають на законність рішення суду доводи апеляційної скарги про безпідставність посилання на лист Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 р. № 24-253/0/04-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», оскільки викладені у ньому роз'яснення не суперечать п. 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України і суд першої інстанції правильно вказав у рішенні, що правила абзацу 2 п. 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України слід застосовувати, якщо спадщина відкрилася після 01 липня 2003 року, проте не була прийнята ніким із спадкоємців, що мають право на спадкування відповідно до норм ЦК УРСР.

Не витребування судом першої інстанції даних щодо обставин смерті ОСОБА_1 та спадкоємців померлої в Російській Федерації не спростовують висновків суду першої інстанції. Встановивши, що спадщина відкрилася в 1996 році суд обґрунтовано вказав на неможливість задоволення заяви Волочиської міської ОТГ у зв'язку з відсутністю норм матеріального права, на підставі яких було б можливо визнання спадщини відумерлою за встановлених вище обставин, на які, зокрема, посилався і заявник у поданій ним до суду заяві. Інформація Російської Федерації щодо смерті спадкодавця не може вплинути на правильність висновків суду. Крім того, у відповідних клопотаннях заявник не вказав яку конкретно інформацію необхідно витребувати і яка установа (орган) іноземної держави може таку інформацію надати, що, з урахуванням вимог ст.ст. 498, 499 ЦПК України, робить неможливим звернення національного суду до іноземного суду (органу) з дорученням про надання правової допомоги.

Не спростовують висновків суду першої інстанції й інші доводи апеляційної скарги.

Рішення суду ґрунтується на повно і всебічно досліджених обставинах справи та ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, колегія суддів,

постановила:

Апеляційну скаргу Волочиської міської об'єднаної територіальної громади в особі Волочиської міської ради залишити без задоволення.

Рішення Волочиського районного суду Хмельницької області від 07 лютого 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 08.04.2019 року.

Головуючий Судді: