ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 квітня 2019 року

м.Суми

Справа №591/1826/18

Номер провадження 22-ц/816/2214/19

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Ткачук С. С. (суддя-доповідач),

суддів - Кононенко О. Ю. , Криворотенко В. І.

за участю секретаря судового засідання - Кияненко Н.М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - ОСОБА_2,

третя особа - Служба у справах дітей Сумської міської ради,

розглянув у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Бутенко Валентини Миколаївни на рішення Зарічного районного суду м. Суми від 23 січня 2019 року в складі судді Сидоренко А.П., ухваленого у м. Суми, повне судове рішення складено - 30 січня 2019 року,

в с т а н о в и в:

Звернувшись до суду із позовом у квітні 2018 року, ОСОБА_1 просила: 1) позбавити ОСОБА_2 батьківських прав відносно неповнолітньої дочки ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1; 2) стягнути з ОСОБА_2 на її користь додаткові витрати на утримання дитини ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, за період з 02.06.2017 року по 12.03.2018 року у сумі 21911,50 грн; 3) стягнути з ОСОБА_2 судові витрати, понесені по розгляду справи, в сумі 2490 грн.

Свої вимоги мотивувала тим, що 2007 року по 2011 рік вона перебувала в шлюбі з відповідачем, від якого мають дитину ОСОБА_4, яка після розірвання шлюбу залишилася проживати з нею та повністю перебуває на її утриманні. Відповідач лише сплачує аліменти присуджені за рішенням суду, іншої допомоги не надає. Відповідач ніяким чином не піклується про дочку, не проявляє заінтересованості в її подальшій долі, не цікавиться її успіхами, станом здоров'я, не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема - не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надає дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяє засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляє інтересу до її внутрішнього світу. Таким чином, на даний час створились умови, які шкодять інтересам дитини. Також, на даний час ОСОБА_4 навчається в Сумському НВК «Просперітас». Оплату за навчання дитини в навчальному закладі сплачує вона самостійно, у зв'язку з відмовою батька брати участь у додаткових витратах на утримання дитини. Відповідач є здоровою молодою особою, отримує гарну заробітну плату, та має можливість сплачувати 50% витрат на навчання дитини. В період з 02.06.2017 року по 12.03.2018 року нею було сплачено за навчання та оздоровлення дитини 43 823,00 грн, що підтверджується касовими ордерами, з яких 21911,50 грн повинен сплатити батько.

Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 23.01.2019 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав відмовлено.

Попереджено ОСОБА_2 про неприпустимість ухилення від участі у вихованні і утриманні дочки ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, та про необхідність зміни ставлення до її виховання.

Покладено на органи опіки та піклування контроль за виконанням ОСОБА_2 батьківських обов'язків стосовно дочки ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 додаткові витрати на утримання дочки ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, в розмірі 14117,50 грн.

В іншій частині позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення додаткових витрат відмовлено.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави 768,40 грн судового збору.

Повернути ОСОБА_1 внесену суму судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом, в розмірі 704,80 грн.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, представник позивача подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права, просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове про задоволення позову у повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги мотивував тим, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку відсутність наявність підстав для позбавлення батьківських прав, оскільки від подач не приймає належної участі у вихованні дитини, не цікавиться її розвитком та станом здоров'я, постійно перебуває за кордоном, не підтримує зв'язок з дитиною. Крім того, місцевий суд дійшов хибного висновку, що витрати пов'язані з харчуванням дитини, оплата екскурсії та перебування дитини в таборі не є додатковими витратами в розумінні ст. 185 СК України.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - без змін. Вказує, що за будь-якої можливості намагається спілкуватися з дочкою, надавати їй матеріальну допомогу та усвідомлює свою неправильну поведінку щодо не приділення достатньої уваги дитині в минулому.

Представник позивача апеляційну скаргу підтримала та просила задовольнити.

Відповідач у листі до суду просив апеляційну скаргу розглядати без його участі.

Третя особа в судове засідання не з'явилася, але про час та місце його проведення повідомлена належним чином.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що під час розгляду справи не знайшло свого підтвердження обставини того, що ОСОБА_2 умисно ухиляється від виконання своїх обов'язків по вихованню дочки, і свідомо нехтує ними. Разом з тим, враховуючи, що судом встановлено факти неналежного ставлення відповідача до його батьківських обов'язків, суд вважав доцільним попередити відповідача про неприпустимість ухилення від участі у вихованні і утриманні дочки та про необхідність зміни ставлення до її виховання. Вирішуючи вимоги про стягнення додаткових витрат на дитину, суд виходи з того, що оплата харчування, оплата екскурсії та перебування дитини в таборі не пов'язанні з розвитком здібностей дитини в розумінні ст. 185 СК України, тому такі не підлягають стягненню.

Колегія суддів погоджується з таким висновком місцевого суду виходячи з наступного.

Як вбачається із цивільної справи, що 22.07.2007 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого мають дочку - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 14, 37).

Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 06.06.2011 року шлюб між сторонами у справі було розірвано та з відповідача на користь позивача стягнуто аліменти на утримання доньки ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, в розмірі ? частини заробітку, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку (а.с. 37).

Відповідно до характеристики КУ ССШ І-ІІІ ступенів № 2 ім.Д.Косаренка м. Суми Сумської області від 14.01.2018 року, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, навчалася в КУ ССШ №2 з 1 класу по 3 клас. Мати приділяла достатньо уваги вихованню доньки, цікавилась її життям, здоров'ям, завжди намагалася допомогти в навчанні. Постійно спілкувалась з вчителями, підтримувала зв'язок з вчителями, підтримувала зв'язок з класним керівником. З її боку просліджувався постійний контроль за всім, що відбувалося в житті доньки. За час навчання батько ОСОБА_2 до школи не з'являвся (а.с. 12).

За повідомлення Сумського НВК «Просперітас» від 19.02.2018 року ОСОБА_4 навчається в Сумському НВК «Просперітас» з 01.09.2017 року. Мати, ОСОБА_1, та дідусь, ОСОБА_6, підтримують тісний контакт з навчальним закладом. Протягом навчального року вони відвідали свята (Першого дзвоника, Осінній ярмарок, Новий рік), академічний концерт з гри на фортепіано, батьківські збори (15.09.2017 року). У разі потреби, адміністрація, практичний психолог, класний керівник зв'язується з мамою. Навчання доньки сплачує мати згідно договору №490 від 02.08.2017 року, укладеного між адміністрацією та ОСОБА_1 (а.с. 13).

Відповідно до висновку Служби у справах дітей Сумської міської ради від 13.07.2018 року, остання вважає за можливе позбавити батьківських прав ОСОБА_2 відносно малолітньої доньки ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 62-63).

З висновку вбачається, що спеціалістом служби у справах дітей 05.07.2018 року було проведено обстеження умов проживання дитини, проведена бесіда з ОСОБА_1 Зі слів ОСОБА_1 вона з 2007 по 2011 рік проживала однією сім'єю з ОСОБА_2, має малолітню дитину ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2. Після припинення шлюбних відносин, дитина разом з матір'ю залишилася проживати за адресою: АДРЕСА_1. Батько дитини став проживати за адресою: АДРЕСА_2. За рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 06.06.2011 року з відповідача на утримання малолітньої ОСОБА_4 було стягнуто аліменти у розмірі ? заробітку. Зі слів ОСОБА_1 після розірвання шлюбу ОСОБА_2 перестав цікавитися життям та навчанням дитини. Всі питання щодо виховання та навчання дитини вирішуються матір'ю самостійно. ОСОБА_2 не приймає ніякої участі у вихованні та розвитку малолітньої ОСОБА_4, не телефонує, всіляко уникає будь-якого спілкування з дитиною. Зі слів малолітньої ОСОБА_4, з батьком вона не спілкується, ОСОБА_2 не телефонує їй, не вітає зі святами, не цікавиться її навчанням та життям. З метою з'ясування думки відповідача щодо шляхів вирішення питань, порушених у позовній заяві, було направлено лист до Служби у справах дітей Печерської районної в м. Києві адміністрації з проханням провести бесіду з батьком дитини. Відповідно до листа Служби у справах дітей Печерської районної в м. Києві адміністрації, станом на 04.07.2018 року ОСОБА_2 до служби не з'явився, з питань усунення перешкод в спілкуванні з дитиною або з інших питань щодо виховання дитини не звертався.

Також встановлено, що 03.09.2018 року ОСОБА_2 звертався до Служби у справах дітей Сумської міської ради з проханням призначити дні та години спілкування із дочкою ОСОБА_4 (а.с. 97). Аналогічне звернення з питання необхідності сприяння в усуненні перешкод позивача у спілкуванні з дитиною мало місце 10.01.2019 року (а.с. 116-117) і ці обставини доводять, що батько не втратив намір спілкування з дитиною та спростовують висновок органу опіки та піклування.

02.08.2017 року між ОСОБА_1 та ДП ПАТ «Сумбуд» Сумський НВК «Просперітас» укладено договір № 490 про розподіл обов'язків по утриманню дитини, предметом якого є розподіл обов'язків і прав між НВК та батьком по утриманню дитини ОСОБА_4 (а.с. 111). За п. 2 цього договору комплекс, крім надання освітніх послуг на рівні державних стандартів, зобов'язаний створити комфортні умови для навчання, виховання, розвитку дітей середнього і старшого шкільного віку, забезпечити оптимальні умови для розвитку інтелектуальних здібностей дітей, виявлення у вихованців природного таланту, конкретний розвиток виявлених здібностей, формування гармонійного розвитку особистості.

Також з наданих копій прибуткових касових ордерів (а.с. 21, 23-26) вбачається, що позивачем понесені витрати у виді сплати вартості навчання у Сумському НВК «Просперітас», розмір якої визначений у додаткових угодах до вказаного договору (а.с. 112, 113, 114), що пов'язані з розвитком здібностей дочки сторін у справі.

Так позивачем сплачено: 02.06.2017 року - 7700,00 грн(дитячий табір), 07.08.2017 року - 4000,00 грн(вступний внесок), 01.09.2017 року - 350,00 грн(екскурсія), 08.08.2017 року - 4000,00 грн, 04.10.2017 року - 1747,00 грн,19 жовтня 2017 року - 4000,00 грн, 15.11.2017 року - 4400,00 грн, 13.12.2017 року - 5336,00 грн, 29.01.2018 року - 5000, 00 грн, 06.02.2018 рок - 5469, 00 грн, 12.03.2018 року - 1821,00 грн - навчання, харчування в школі, а всього 43 823,00 грн.

Згідно з ч. 8 ст. 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Відповідно до ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

За змістом ст.ст. 3, 9 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікованою постановою Верховної Ради від 27.02.1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Згідно із ст. 18 Конвенції про права дитини батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Відповідно до ч. 1 ст. 164 СК України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров'я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.

У пунктах 15, 16 постанови пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» №3 від 30.03.2007 року роз'яснено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно утримують та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного та об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК України. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками.

Згідно з абз. 2 п. 18 вищезгаданої постанови Пленуму Верховного Суду України, зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов'язків.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для позбавлення відповідача батьківських прав, оскілки такий захід суперечить нормам Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, ч. 1, 2 ст. 8 Конвенції про захист основоположних прав та свобод людини та практиці Європейського суду з прав людини в частині того, що втручання держави у сімейне життя відповідача, зокрема, у відносини між відповідачем та його дочкою, має не тільки ґрунтуватися на нормах національного права, тобто бути законним, та переслідувати легітимну мету у виді захисту прав дитини, а й бути «необхідним у демократичному суспільстві», а саме відповідати нагальній суспільній потребі такого виняткового втручання у відносини сторін (абз. 49-51, 59,60 рішення ЄСПЛ у справі «Савіни проти України» від 18.12.2008 року).

Місцевий суд правильно оцінив фактичні обставини справи, докази надані сторонами у справі, з яких вбачається, що відсутні як законні і достовірно доведені підстави щодо свідомого ухилення відповідача від участі у вихованні їх спільної з позивачем дочки, так і з того, що застосування такого засобу втручання у відносини між сторонами спору призведе до порушення справедливої рівноваги між інтересами дитини та інтересами батьків з метою забезпечення найкращих інтересів самої дитини, оскільки відносини батьків та дітей зі спливом певного часу та в силу певних обставин можуть змінюватися в сторону покращення, а позбавлення батьківських прав відповідача завдасть істотної шкоди такій можливості (абз. 54, 56 рішення ЄСПЛ у справі «Хант проти України» від 07.12.2006 року).

Що стосується вирішення позовних вимог про стягнення додаткових витрат на дитину, то слід зазначити наступне.

Відповідно до ст. 185 СК України Той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов'язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно.

Відповідно до ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку про те, що відповідач повинен нести додаткові витрати на утримання дитини, та, враховуючи надані позивачем докази, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку щодо часткового задоволення позову в частині стягнення витрат на дитину, які повинен відшкодовувати відповідач, оскільки витрати понесені на відпочинок дитини та її харчування не є додатковими витратами у розумінні статті 185 СК України та повинні покриватися за рахунок аліментів, які стягуються з відповідача.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги проте, що батько в своїх заяви порушує питання створити для нього можливість спілкування з дитиною за допомогою засобів зв'язку не спростовують висновків суду, бо останній працює за межами країни і не має можливості у інший спосіб спілкуватися з дитиною.

За таких обставин, колегія суддів визнає, що суд першої інстанції всебічно і повно з'ясував, обставини, що мають значення для справи і доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про порушення судом норм матеріального чи процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-382, 389 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Бутенко Валентини Миколаївни залишити без задоволення.

Рішення Зарічного районного суду м. Суми від 23 січня 2019 року залишити без змін.

.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і на неї може бути подана касаційна скарга безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 08 квітня 2019 року.

Головуючий - С.С. Ткачук

Судді: О.Ю. Кононенко

В.І. Криворотенко