Постанова

Іменем України

27 березня 2019 року

м. Київ

справа № 554/17799/14-ц

провадження № 61-13452св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Черняк Ю. В. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - Колективне підприємство «Краса і мода»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Апеляційного суду Полтавської області від 09 серпня 2016 року у складі колегії суддів: Триголова В. М., Прядкіної О. В., Омельченко Л. М.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Колективного підприємства «Краса і мода» (далі - КП «Краса і мода») про відшкодування збитків від інфляції, стягнення 3 % річних від простроченої суми, упущеної вигоди.

Позовну заяву мотивовано тим, що 06 грудня 2005 року між Приватним підприємством «Універсальна компанія «Фенікс» (далі - ПП «Універсальна компанія «Фенікс») та КП «Краса і мода» укладений договір купівлі-продажу майна, відповідно до умов якого КП «Краса і мода» продало шляхом передачі у власність нерухоме майно (нежитлові приміщення).

Згідно з квитанцією від 29 грудня 2007 року № 1 ПП «Універсальна компанія «Фенікс» на поточний рахунок КП «Краса і мода» були сплачені грошові кошти в розмірі 502 386 грн як оплату заборгованості за договором купівлі- продажу. Відповідно до договору про відступлення права вимоги від 16 січня 2014 року ПП «Універсальна компанія «Фенікс» уступило ОСОБА_1 право вимоги до КП «Краса і мода» коштів у розмірі 502 386 грн, сплачених згідно з квитанцією від 29 грудня 2007 року № 1. При цьому ОСОБА_1 передане право належного виконання всіх зобов'язань, стягнення штрафних санкцій, збитків, заподіяних невиконанням зобов'язань.

Згідно з рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 06 червня 2014 року у справі № 554/12308/13-ц позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, КП «Краса і Мода», третя особа - ПП «Універсальна компанія Фенікс», про стягнення безпідставно набутих коштів задоволено та стягнуто з КП «Краса і мода» на користь ОСОБА_1 501 386 грн, а також солідарно стягнуто на користь ОСОБА_1 з ОСОБА_2 та КП «Краса і мода» 1 000 грн.

На момент звернення до суду наявний факт безпідставного користування відповідачем грошовими коштами починаючи з 20 травня 2008 року, які він зобов'язаний повернути.

У зв'язку із вищезазначеним у відповідача виникло зобов'язання щодо повернення отриманих коштів, і відповідно до статті 625 ЦК України він зобов'язаний сплатити 3 % річних від простроченої суми за весь час прострочення та збитки від інфляції.

Ураховуючи викладене вище та уточнивши позовні вимоги (заява про збільшення позовних вимог від 08 грудня 2015 року), ОСОБА_1 просив суд стягнути з КП «Краса і мода» збитки від інфляції в сумі 529 169,27 грн, 108 372,38 грн - 3 % річних від простроченої суми та збитки у вигляді упущеної вигоди в сумі 276 710,34 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 04 лютого 2016 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з КП «Краса і мода» на користь ОСОБА_1 в межах строку позовної давності борг з урахуванням індексу інфляції (збитки від інфляції) в сумі 231 240,86 грн, 3 % річних від простроченої суми в сумі 53 189,24 грн, а всього - 284 430,11 грн.

У задоволенні позовних вимог про стягнення упущеної вигоди відмовлено за безпідставністю.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконане боржником, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України. Суд врахував правові виновки Верховного Суду України від 01 жовтня 2014 року у справі № 6-113цс14 та від 06 червня 2012 року у справі № 6-49цс12.

Вирішуючи питання стягнення упущеної вигоди, вважав позовні вимоги в цій частині безпідставними.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням Апеляційного суду Полтавської області від 09 серпня 2016 року апеляційну скаргу КП «Краса і мода» задоволено. Рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 04 лютого 2016 року в частині відшкодування збитків від інфляції, стягнення 3 % річних від простроченої суми скасовано.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до КП «Краса і мода» про відшкодування збитків від інфляції, стягнення 3 % річних від простроченої суми відмовлено.

У іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що положення статті 625 ЦК України поширюються на порушення грошового зобов'язання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду та виникло на підставі договірних відносин. Оскільки грошові кошти набуті КП «Краса і мода» внаслідок їх помилкового перерахування позивачем, тобто позадоговірним шляхом та без належної правової підстави, стягнення відсотків за користування чужими грошовими коштами має відбуватись на підставі статті 536 ЦК України. Апеляційним судом враховано правові висновки Верховного Суду України, викладені у постанові від 02 березня 2016 року у справі № 6-2491цс15.

У іншій частині рішення суду першої інстанції не переглядалось.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводів

У касаційній скарзі, поданій у серпні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_1 просить скасувати рішення апеляційного суду, а рішення суду першої інстанції залишити в силі, обґрунтовуючи свою вимогу порушенням судами попередніх інстанцій норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що рішення апеляційного суду не є законним і обґрунтованим. Встановлений рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 06 червня 2014 року обов'язок КП «Краса і мода» повернути ОСОБА_1 безпідставно отримані грошові кошти є грошовим зобов'язанням. Його неналежне виконання боржником вказує на можливість захисту кредитором свого майнового права та інтересу шляхом стягнення інфляційних втрат та 3 % річних від суми несплаченого боргу на підставі статті 625 ЦК України. Аналогічні висновки висловлені Верховним Судом України, зокрема у постанові від 06 червня 2012 року (справа

№ 6-49цс12) та від 01 жовтня 2014 року (справа № 6-113цс14).

Короткий зміст позиції інших учасників справи

У відзиві на касаційну скаргу КП «Краса і мода» заперечувало проти її доводів, вважало їх необґрунтованими та такими, що не спростовують правильність висновків суду апеляційної інстанції. ОСОБА_1 не зазначено, в чому саме полягає неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права. Посилання позивача на наявність у КП «Краса і мода» перед ним грошового зобов'язання, що виникло на підставі договору купівлі-продажу від 06 грудня 2005 року, є необґрунтованими, оскільки Київським міжобласним апеляційним господарським судом під час розгляду справи № 16/384 встановлено його нікчемність. Враховуючи, що інфляційні втрати та 3 % річних, передбачені статтею 625 ЦК України, не є санкцією, а лише способом захисту майнового права та інтересу, апеляційний суд, встановивши відсутність договірних зобов'язань між сторонами, правомірно відмовив у позові.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 09 вересня 2016 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 квітня 2017 року справу за позовом ОСОБА_1 до КП «Краса і мода» про відшкодування збитків від інфляції, стягнення 3 % річних від простроченої суми, упущеної вигоди призначено до судового розгляду.

Статтею 388 ЦПК України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набрав чинності 15 грудня 2017 року, визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Підпунктом 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У березні 2018 року цивільну справу № 554/17799/14-ц передано до Верховного Суду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 06 червня 2014 року у справі № 554/12308/13-ц поновлено ОСОБА_1 строк звернення до суду;позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, КП «Краса і Мода», третя особа - ПП «Універсальна компанія Фенікс», про стягнення безпідставно набутих грошових коштів задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2, КП «Краса і Мода» на користь ОСОБА_1 1 000 грн, стягнуто з КП «Краса і Мода» на користь ОСОБА_1 501 386 грн.

Указаним рішенням встановлено, що грошові кошти у розмірі 501 386 грн згідно з квитанцією від 29 грудня 2007 року № 1 були помилково сплачені ПП «Універсальна компанія «Фенікс» на поточний рахунок КП «Краса і мода» як оплата заборгованості за договором купівлі-продажу майна від 06 грудня 2005 року.

Постановою Київського міжобласного апеляційного господарського суду від 20 травня 2008 року у справі (№ 16/384) за позовом ПП «Універсальна компанія «Фенікс» до КП «Краса і мода» про стягнення коштів встановлено, що помилково сплачені кошти знаходяться на рахунку КП «Краса і мода», що не заперечується останнім.

Відповідно до договору про відступлення права вимоги від 16 січня 2014 року ПП «Універсальна компанія «Фенікс» передав/уступив позивачу право вимоги до КП «Краса і мода» щодо грошових коштів у розмірі 502 386 грн, сплачених згідно з квитанцією від 29 грудня 2007 року № 1. При цьому позивачу передане право вимоги на належне виконання всіх зобов'язань, стягнення санкцій (штрафи, пені, відсотки, неустойки, збитки тощо), заподіяні невиконанням чи неналежним виконанням зобов'язань.

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково.

Оцінка аргументів учасників справи та висновків судів першої й апеляційної інстанції

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частин першої, другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Статтею 213 ЦПК України 2004 року передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до пунктів 1-5 частини першої статті 214 ЦПК України 2004 року під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення апеляційного суду не відповідає.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно з частиною другою статті 509 ЦК України зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є не лише договори й інші правочини, а інші юридичні факти.

Отже, рішення суду про стягнення грошових коштів (у тому числі і безпідставно отриманих) породжує грошове зобов'язання між боржником та стягувачем.

Установивши, що між сторонами спору склалися відносини, за яких спірні кошти, отримані відповідно до квитанції від 29 грудня 2007 року № 1, зберігалися у відповідача без достатньої правової підстави, апеляційний суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги про стягнення 3 % річних не підлягають задоволенню, оскільки у разі стягнення безпідставно набутих чи одержаних грошей нараховуються відсотки відповідно до статті 536 ЦК України й унеможливлюється стягнення 3 % річних від простроченої суми відповідно до частини другої статті 625 ЦК України.

З такими висновками апеляційного суду колегія суддів не погоджується з огляду на наступне.

Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов'язання» книги 5 ЦК України та визначає загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов'язання. Тобто, дія цієї статті поширюється на всі види грошових зобов'язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, що регулює, зокрема, окремі види зобов'язань.

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов'язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов'язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов'язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов'язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов'язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій кореспондує обов'язок боржника сплатити гроші на користь кредитора.

Наведене вище узгоджується з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, висловленими у постановах від 10 квітня 2018 року у справі № 910/10156/17 (провадження № 12-14гс18), від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц (провадження № 14-68цс18) та від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (14-16цс18).

При цьому під час розгляду справи № 686/21962/15-ц Велика Палата Верховного Суду вирішила відступити від висновків Верховного Суду України, викладених, зокрема, у постанові від 02 березня 2016 року у справі № 6-2491цс15, які були враховані під час розгляду справи апеляційним судом.

За таких умов висновки апеляційного суду про неможливість застосування до спірних правовідносин, які не є договірними, положень статті 625 ЦК України є помилковими.

Встановлено, що відповідач має грошове зобов'язання перед позивачем, що підтверджується рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 06 червня 2014 року у справі № 554/12308/13-ц про стягнення безпідставно набутих грошових коштів у сумі 502 386 грн, отриманих відповідачем 29 грудня 2007 року.

З огляду на те, що відповідач порушив грошове зобов'язання з повернення грошових коштів, у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення у вигляді стягнення інфляційних втрат і 3 % річних відповідно до статті 625 ЦК України.

Враховуючи викладене, висновки суду першої інстанції про наявність правових підстав для стягнення інфляційних втрат і 3 % річних відповідно до статті 625 ЦК України є обґрунтованими.

Разом з тим колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції не може бути залишеним в силі з огляду на таке.

Предметом позову у цій справі є стягнення на підставі статті 625 ЦК України 3 % річних та інфляційних втрат, нарахованих за невиконання грошового зобов'язання.

Уточнивши позовні вимоги, ОСОБА_1 просив стягнути зазначені компенсаційні витрати за період з 20 травня 2008 року по 09 грудня 2015 року.

Підставою для настання цивільно-правової відповідальності згідно зі статтею 625 ЦК України є порушення грошового зобов'язання.

Таке зобов'язання між сторонами встановлено рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 06 червня 2014 року у справі № 554/12308/13-ц, яким стягнуто з КП «Краса і мода» на користь ОСОБА_1 501 386 грн, а також солідарно стягнуто з ОСОБА_2 та КП «Краса і мода» на користь ОСОБА_1 1 000 грн.

Тобто невиконання боржником указаного судового рішення дає підстави для нарахування 3 % річних та інфляційних втрат на суму боргу.

Встановлення обставин безпідставного отримання КП «Краса і мода» від ПП «Універсальна компанія «Фенікс» грошових коштів у розмірі 502 386 грн за квитанцією від 29 грудня 2007 року № 1 не має значення для застосування положень статті 625 ЦК України.

Таким чином, виникнення у особи права на стягнення 3 % річних та інфляційних втрат пов'язується з невиконанням грошового зобов'язання.

Апеляційний суд, перевіряючи законність рішення суду першої інстанції та розглядаючи справу в апеляційному порядку, не перевірив правомірність наданого позивачем розрахунку 3 % річних та інфляційних втрат, передчасно вважаючи відсутніми підстави для задоволення позову.

У силу вищенаведених положень статті 400 ЦПК України у Верховного Суду відсутні процесуальні можливості з'ясувати дійсні обставини справи та оцінити наданий позивачем розрахунок заборгованості, який не був досліджений апеляційним судом, що перешкоджає Верховному Суду ухвалити нове судове рішення.

Відповідно до пункту 1 частини третьої, частини четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.

Згідно з частиною шостою статті 411 ЦПК України підставою для скасування судових рішень суду першої та апеляційної інстанцій і направлення справи для продовження розгляду є порушення норм матеріального чи процесуального права, що призвели до постановлення незаконної ухвали суду першої інстанції та (або) постанови суду апеляційної інстанції, що перешкоджають подальшому провадженню у справі.

Ураховуючи, що апеляційний суд неправильно застосував норми матеріального права та не усунув допущені судом першої інстанції порушення норм процесуального права, та не перевірив належним чином вищевикладене, рішення суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню з направленням справи на новий розгляд до цього ж суду.

Під час нового розгляду справи апеляційному суду необхідно врахувати постанови ВеликоїПалати Верховного Суду від 10 квітня 2018 року у справі № 910/10156/17 (провадження № 12-14гс18), від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц (провадження № 14-68цс18) та від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (14-16цс18) щодо застосування статті 625 ЦК України, а також момент виникнення у позивача права на нарахування 3 % річних та інфляційних втрат, передбачених цією статтею, на суму боргу за невиконання грошового зобов'язання, встановленого рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 06 червня 2014 року у справі № 554/12308/13-ц.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Апеляційного суду Полтавської області від 09 серпня 2016 року скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Б. І. Гулько

Є. В. Синельников

Ю. В. Черняк