АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/744/19Головуючий по 1 інстанції
Категорія : на ухвалу Калієвський І. Д.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 травня 2019 року м. Черкаси

Апеляційний суд Черкаської області в складі колегії суддів:

Новікова О.М.,

Храпка В.Д., Вініченка Б.Б.,

за участю секретаря Матюхи В.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Губерського Анатолія Станіславовича на ухвалу Маньківського районного суду Черкаської області від 20 березня 2019 року у складі судді Калієвського І.Д. у справі за скаргою ОСОБА_1 на постанову Головного державного виконавця Дарницького районного відділу Державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві Фещук Олени Андріївни про накладення штрафу -

в с т а н о в и в :

У січні 2019 року ОСОБА_1 , діючи через свого представника адвоката Губерського А.С., звернувся до суду зі скаргою на постанову Головного державного виконавця Дарницького РВ ДВС м. Києва ГТУЮ у місті Києві про накладення штрафу.

Скарга обґрунтована тим, що 18 вересня 2018 року державним виконавцем Фещук О.А. винесено постанову у виконавчому провадженні № 49687601 про накладення на боржника ОСОБА_1 штрафу у розмірі 50% від суми заборгованості зі сплати аліментів 95670,27 грн., що складає 47835,14 грн.

Нормативною підставою для накладення штрафу зазначено ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження». Відповідно до абз. 3 ч. 14 ст. 71 Закону України "Про виконавче провадження" від 02 червня 2016 року №1404-VІІІ, який набрав чинності з 05 жовтня 2016 року, за наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за три роки, виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу у розмірі 50 % суми заборгованості зі сплати аліментів.

Статтю 71 у Законі України "Про виконавче провадження" доповнено частиною чотирнадцятою Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо створення економічних передумов для посилення захисту права дитини на належне утримання" від 03 липня 2018 року, який набрав чинності з 28 серпня 2018 року.

Отже, чинна редакція ч. 14 ст. 71 Закону України "Про виконавче провадження" діє з 28 серпня 2018 року. В силу частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Положення Закону України "Про виконавче провадження" від 02 червня 2016 року №1404-VIII та Закону України "Про виконавче провадження" від 21 квітня 1999 року № 606-ХІУ, який втратив чинність 05 січня 2017 року та був чинний на момент відкриття виконавчого провадження, не містять санкцій аналогічних до чинної редакції ч. 14 ст. 71 Закону України "Про виконавче провадження".

Виходячи з наведеного, на думку скаржника, положення частини 14 статті 71 Закону України "Про виконавче провадження" не поширюються на заборгованість зі сплати аліментів, яка виникла до 28 серпня 2018 року.

Посилаючись на вказані доводи представник ОСОБА_1 адвокат Губерський А.С. просив визнати її неправомірною та скасувати.

Ухвалою Маньківського районного суду Черкаської області від 20 березня 2019 року провадження у справі закрито та роз`яснено ОСОБА_1 право на звернення до суду в порядку адміністративного судочинства.

Закриваючи провадження у справі, суд керувався ч. 2 ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження», яка передбачає, що постанови про витрати виконавчого провадження та штрафи підлягають розгляду адміністративним судом.

Ухвала Маньківського районного суду Черкаської області від 20 березня 2019 року оскаржена в апеляційному порядку представником ОСОБА_1 адвокатом Губерським А.С.

При цьому апелянт посилається на ч. 1 ст. 448 ЦПК України, ч. 1 ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження», відповідно до яких скарга на рішення, дії чи бездіяльність виконавця щодо виконання судового рішення подається до суду, який розглянув справу як суд першої інстанції. Вважає, що правовідносини з приводу стягнення штрафу у зв`язку з наявністю заборгованості зі сплати аліментів за своєю природою є неустойкою в розумінні ст. ст. 546 та 549 ЦК України, а тому справа підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. У зв`язку з цим, апелянт вважає необґрунтованим посилання суду на позицію Великої Палати Верховного Суду у постанові від 06.06.2018 року у справі №127/9870/16-ц, так як предметом розгляду цієї справи є оскарження штрафу як засобу процесуального примусу.

Вважаючи, що суд порушив норми процесуального закону, апелянт просить оскаржувану ухвалу скасувати і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення.

З матеріалів справи вбачається, що рішенням Маньківського районного суду Черкаської області від 23.05.2012 року у справі №2312/95/2012 вирішено стягувати з ОСОБА_1 аліменти на утримання дитини: сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь ОСОБА_4 в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходів) щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 23.01.2012 року, і до досягнення дитиною повноліття.

Виконавчий лист Маньківського районного суду Черкаської області у справі №2312/95/2012 року від 23.05.2012 перебуває на виконанні у Дарницькому районному відділі державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві.

Заборгованість по сплаті аліментів станом на 18.09.2018 року складає 95670,27 грн.

Державним виконавцем Фещук О.А. винесено постанову у виконавчому провадженні № 49687601 від 18.09.2018 року, якою накладено на боржника ОСОБА_1 , штраф у розмірі 50% від суми заборгованості зі сплати аліментів 95670,27 грн., що складає 47835,14 грн. (а.с. 4-5).

Постанова про накладення штрафу на боржника винесена відповідно до положень ст. 71 Закону України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження».

Згідно з п. 3 ч. 14 ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження» за наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за три роки, виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу у розмірі 50 відсотків суми заборгованості зі сплати аліментів.

Доводи апелянта про те, що така постанова державного виконавця про накладення штрафу за своєю природою є неустойкою, є безпідставними та ґрунтуються на неправильному тлумаченні законодавства.

За змістом ч. 1 ст. 546 ЦК України та ч. 1 ст. 549 ЦК України штраф як вид неустойки є засобом забезпечення зобов`язань та обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.

Таким чином, стягнення неустойки (штрафу, пені) за ст. 549 ЦК України є видом цивільно-правової відповідальності за неналежне виконання грошових зобов`язань.

У разі порушення зобов`язань зі сплати аліментів статтею 196 СК України передбачено відповідальність за прострочення сплати аліментів. Зокрема, частиною першою ст. 196 СК України у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100% заборгованості.

Тобто, законодавством передбачений інший порядок для стягнення неустойки у разі прострочення сплати аліментів.

З огляду на викладене колегія суддів відхиляє доводи апелянта про те, що така постанова державного виконавця про накладення штрафу за своєю природою є неустойкою.

Вирішуючи питання юрисдикційності цього спору, колегія суддів виходить з наступного.

У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

За статтею 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності й спеціалізації та визначається законом.

За вимогами частини першої статті 18 Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.

Важливість визначення юрисдикції підтверджується як закріпленням у Конституції України принципу верховенства права, окремими елементами якого є законність, правова визначеність та доступ до правосуддя, так і прецедентною практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ).

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Згідно п. 16 ч. 3 ст. 18 Закону України статті 17 Закону України від 02 червня 2016 року № 1404-VІІІ «Про виконавче провадження» в межах виконавчого провадження, державний виконавець має право накладати стягнення у вигляді штрафу на фізичних, юридичних та посадових осіб у випадках, передбачених законом.

За змістом пункту 7 частини другої статті 17 Закону України № 1404-VІІІ постанови державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат на проведення виконавчих дій та накладення штрафу є виконавчими документами. Якщо виконавче провадження закінчено, а виконавчий збір, витрати на проведення виконавчих дій або штраф не стягнуто, відповідна постанова виділяється в окреме провадження і підлягає виконанню в загальному порядку.

Відповідно до ч. 2 ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження» рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.

Отже вказаною вище імперативною нормою закону України № 1404-VІІІ закріплено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи з приводу оскарження постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій і накладенням штрафу, прийнятих у виконавчих провадженнях щодо примусового виконання усіх виконавчих документів, незалежно від того, яким органом, у тому числі судом якої юрисдикції, вони видані.

До юрисдикції адміністративних судів належать також справи про оскарження рішень, дій чи бездіяльності державної виконавчої служби, прийнятих (вчинених, допущених) під час примусового виконання постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій і накладенням штрафу, як виконавчих документів в окремому виконавчому провадженні.

Аналогічні правові висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 06 червня 2018 року у справах № 127/9870/16-ц (провадження №14-166 цс18) та № 921/16/14г/15(провадження № 12-93гс18), а також від 10 квітня 2019 року у справі №766/740/17-ц (провадження 14-664цс18).

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що скарга на постанову державного виконавця про накладення штрафу підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства і не належить до компетенції загального суду.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись ст.ст. 35, 258, 375, 379, 381-384 ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Губерського Анатолія Станіславовича залишити без задоволення.

Ухвалу Маньківського районного суду Черкаської області від 20 березня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з часу складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 16 травня 2018 року.

Судді