Номер провадження: 22-ц/813/2859/19
Номер справи місцевого суду: 1502/1363/2012
Головуючий у першій інстанції Черевата В. І.
Доповідач Комлева О. С.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.07.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

Головуючого-судді Комлевої О.С.

суддів Журавльова О.Г., Кравця Ю.І.

з участю секретаря Ткачука В.О.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1

відповідач ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Арцизького районного суду Одеської області від 18 вересня 2018 року, ухваленого під головуванням у складі судді Череватої В.І.,-

в с т а н о в и в:

У травні 2015 року, ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про встановлення факту належності житлового будинку АДРЕСА_1 за ОСОБА_3 , визнання договору купівлі-продажу, укладеним між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 дійсним та відкриття депозитного рахунку на ім`я ОСОБА_2 , вимоги якого до початку розгляду справи по суті в подальшому уточнив, та просив суд визнати договір купівлі-продажу дійсним, визнати право власності, стягнути витрати на ремонт та утримання житлового будинку.

В обґрунтування позову зазначив, що 21 квітня 2006 року між позивачем та ОСОБА_3 був укладений усний договір купівлі-продажу та угода про завдаток, відповідно до яких ОСОБА_3 зобов`язалася після оформлення правовстановлюючих документів на вищезазначений будинок продати його, але ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла. Позивач в 2006 році вселився в будинок та провів будівельні та ремонтні роботи. В зв`язку з тим, що законом визначений порядок нотаріального посвідчення договорів купівлі-продажу нерухомого майна, чого не було зроблено позивачем та ОСОБА_3 , яка померла, позивач просив визнати договір купівлі-продажу зазначеного житлового будинку дійсним та визнати право власності на цей будинок, а також стягнути з відповідача на користь позивача витрати, понесені позивачем на ремонт та утримання житлового будинку, у зв`язку з чим позивач був змушений звернутися до суду.

ОСОБА_2 проти позову ОСОБА_1 заперечував та звернувся до суду із позовною заявою про витребування майна з чужого незаконного володіння, посилаючись на те, що він є власником житлового будинку з господарськими спорудами АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом. Однак, з 21.04.2006р. у вказаному будинку проживає ОСОБА_1 , який обґрунтовує свої майнові права угодою про завдаток, укладеною 21 квітня 2006 року між ОСОБА_1 та померлою матір`ю позивача ОСОБА_3 . Відповідач відмовляється добровільно повернути належний позивачу будинок, встановив власні замки на вхідні двері та перешкоджає реалізації права власності, у зв`язку з чим позивач звернувся до суду з вказаним позовом.

Рішенням Арцизького районного суду Одеської області від 18 вересня 2018 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Позов ОСОБА_2 задоволено.

Витребувано із чужого незаконного володіння у ОСОБА_1 , на користь ОСОБА_2 житловий будинок з господарськими спорудами АДРЕСА_1 . Вирішено питання про судові витрати, скасовані заходи забезпечення позову.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 , звернувся з апеляційною скаргою, в якої просив рішення суду скасувати, ухвалити нове, яким задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі, в задоволенні позову ОСОБА_2 відмовити, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи.

У обґрунтуванні своєї апеляційної скарги ОСОБА_1 зазначив, що судом встановлені та не взяті до уваги обставини ухилення від нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу житлового будинку з надвірними спорудами та будівлями, в зв`язку з чим рішення підлягає скасуванню.

Відзиву на апеляційну скаргу до суду надано не було.

Указом Президента України № 452/2017 від 29 грудня 2017 року «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах», ліквідовано Апеляційний суд Одеської області, створено Одеський апеляційний суд, який здійснює правосуддя в апеляційному окрузі, який включає Одеську область, з місцезнаходженням у м.Одесі.

Відповідно до ч.6 ст.147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

Частиною 5 ст. 31 ЦПК України передбачено, що у разі ліквідації або припинення роботи суду справи, що перебували у його провадженні, невідкладно передаються до суду, визначеного відповідним законом або рішенням про припинення роботи суду.

На виконання вимог Закону України «Про судоустрій і статус суддів», ЦПК України рішенням зборів Одеського апеляційного суду від 28.12.2018 №1 днем початку роботи суду визначено 03.01.2019року, до якого підлягають передачі всі справи, що перебували в провадженні Апеляційного суду Одеської області.

За результатами автоматичного розподілу після створення нового суду визначено склад колегії суддів: Комлева О.С. головуючий суддя, судді Журавльов О.Г., Кравець Ю.І.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 04 лютого 2019 року цивільна справа за апеляційною скаргою ОСОБА_1 була прийнята до провадження Одеського апеляційного суду.

Ухвалами Одеського апеляційного суду від 07 березня 2019 року апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 було відкрито та справа призначена до розгляду на 10 липня 2019 року.

При цьому, суд апеляційної інстанції звертає увагу на наступне.

Поняття розумних строків розгляду справи в контексті ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод нетотожне (неідентичне) поняттю процесуальних строків в національних системах права. Право Європейського Суду з прав людини є «автономним» і його тлумачення Судом Конвенції не пов`язане з тлумаченням права національними судами.

В пункті 1.6. Європейської хартії про статус суддів (Рада Європи, 1998 р.) з урахуванням положень статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якою передбачено, що «кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом» зазначено, що на державу покладається обов`язок забезпечувати суддів всіма засобами, необхідними для належного виконання їхніх завдань, і зокрема, для розгляду справ в межах розумного періоду часу.

У пункті 33, 35 Рекомендації СМ/Rec (2010) 12 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам щодо суддів: незалежність, ефективність та обов`язки, ухваленою Комітетом Міністрів Ради Європи 17 листопада 2010 року, підкреслено, що кожна держава повинна виділяти судам достатньо ресурсів, приміщень та устаткування, щоб вони могли функціонувати відповідно до стандартів, викладених у ст.6 Конвенції, а також щоб судді могли ефективно працювати.

У судах має працювати достатня кількість суддів та кваліфікований допоміжний персонал.

Тому, незабезпечення належного функціонування судової системи через відсутність достатньої кількості суддів, у зв`язку з надмірним навантаженням, унеможливлює розгляд справ у строки, передбачені національним законодавством.

З січня по липень 2019 року внаслідок автоматизованого розподілу до судді Комлевої О.С. надійшло понад 500 справ.

З урахуванням надмірного навантаження, яке виходить за межі фізичних можливостей, недостатньою кількістю суддів (з 2013 року кількість суддів в цивільній палаті зменшилася з 48 до 16), щодо яких здійснюється автоматизований розподіл справ (без урахування суддів, які хворіють, перебувають у відрядженні, знаходяться у відпустці і т.п.), суд апеляційної інстанції позбавлений можливості вирішити питання щодо відкриття провадження у справі, призначити справу до розгляду, вирішити інші процесуальні питання, пов`язані з розглядом справи, та розглянути справу у строки, передбачені національним законом.

В судове засідання, призначене на 10 липня 2019 року учасники справи не з`явилися, були сповіщені належним чином (а.с. 144-146 т. 2).

Таким чином, колегія суддів дійшла до висновку про розгляд справи за відсутності учасників справи,які не з`явилися, та які повідомлялися про день та час розгляду справи в суді апеляційної інстанції.

Частиною 2 статті 372 ЦПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Апеляційний суд з метою дотримання розумних строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу у відсутність не з`явившихся сторін.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

У відповідності до ст. 367ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ст. 375ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Статтею 81 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується копією актового запису про смерть № 194 від 27.09.2005р., Повним витягом з державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про смерть № 3 від 23.06.2012р. (т. 1 а.с. 43, 109, 110). За життя ОСОБА_4 належав житловий будинок АДРЕСА_1 , що підтверджується технічним паспортом на житловий будинок приватного житлового фонду від 24.02.1995р. (т. 1 а.с. 9-11). Згідно довідки № 1223 від 31.07.2008р., виданої виконавчим комітетом Арцизької міської ради Одеської області ОСОБА_3 проживала разом з матір`ю ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_1 по день смерті останньої (т. 1 а.с. 12).

ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується копією актового запису про смерть № 279 від 23.12.2008р., Повним витягом з державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про смерть № 2 від 23.06.2012р. (т. 1 а.с. 111, 112). Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом серії НАК № 748706 від 30.01.2015р. ОСОБА_2 , успадкував житловий будинок з господарськими спорудами АДРЕСА_1 , який належав ОСОБА_3 померлій ІНФОРМАЦІЯ_3 (т. 2 а.с. 3). Як вбачається з витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 32921885 від 30.01.2015р. ОСОБА_2 є власником вищезазначеного житлового будинку з господарськими спорудами (т. 2 а.с. 4).

21 квітня 2006 року між ОСОБА_6 , та ОСОБА_3 , яка померла, була укладена угода про завдаток, відповідно до якої кредитор та боржник уклали попередній договір купівлі-продажу житлового будинку, земельної ділянки та господарських споруд, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 (т. 2 а.с. 5-7, т. 1 а.с. 14-15).

Згідно п. 1.4. угоди про завдаток кредитор зобов`язався після отримання завдатку в нотаріальному порядку оформити спадкове майно на своє ім`я, а потім продати його за 25500 грн. (екв. 5000 дол. США) боржнику. Відповідно до п. 2.1. угоди про завдаток предметом угоди є грошова сума в національній валюті - гривні або в еквівалентній сумі доларів США, в розмірі 4080,00 грн. або 800 дол. США. З акту обстеження житлового будинку АДРЕСА_1 від 25.04.2006 р. вбачається, що для приведення вищезазначеного житлового будинку в житловий стан необхідний капітальний ремонт всіх приміщень (т.1 а.с. 16-20). Згідно акту обстеження житлового будинку АДРЕСА_1 від 18.04.2006р. виповнені основні види ремонтно-будівельних робіт та складені дефектні акти (т. 1 а.с. 21-28, 29, 30-36, 37-38, 39-40, 41, 42).

Згідно висновку судової будівельно-технічної експертизи № 64/12 від 25.05.2014р. вартість будівельних та ремонтних робіт, які були виконані в житловому будинку АДРЕСА_1 в період з 21 квітня 2006 року по 22 листопада 2013 року складає 171689,00 грн. (т. 1 а.с. 208-266).

Заочним рішенням Арцизького районного суду Одеської області від 10 квітня 2018 року, яке набрало законної сили 16.06.2018 року, в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю відмовлено.

Відмовляючи у задоволені позову ОСОБА_1 про визнання договору купівлі-продажу дійсним, визнання права власності, стягнення витрат на ремонт та утримання житлового будинку, та задовольняючипозов ОСОБА_2 про витребування майна з чужого незаконного володіння, суд першої інстанції обґрунтовував своє рішення наступним.

У відповідності до ч. 1 ст. 220 ЦК України (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Відповідно до ч. 3 ст. 640 ЦК України (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації з моменту державної реєстрації.

Пленум Верховного Суду України в п. 13 постанови «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року № 9 роз`яснив, що вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма ч. 2 ст. 220 ЦК України не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до ст. ст. 210, 640 ЦК України пов`язується з їх державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов`язків для сторін.

Аналогічна правова позиція міститься в постанові Верховного Суду України від 30.01.2012р. у справі № 6-162ц12.

Статтею 657 ЦК України (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації.

Таким чином, враховуючи вищевикладене, беручи до уваги, що договір купівлі-продажу спірного житлового будинку, відповідно до ч. 2 ст. 220 ЦК України (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) є правочином, який підлягає і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, а момент вчинення такого правочину згідно зі ст. 210, ч. 3 ст. 640 ЦК України (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) пов`язується з державною реєстрацією, суд прийшов до обґрунтованого висновку про те, що вказаний договір купівлі-продажу житлового будинку не є укладеним й не створює прав та обов`язків для його сторін.

Також суд вірно зазначив, що оскільки вимога про визнання права власності на житловий будинок є похідною від набуття такого права на майно на підставі правочину, не підлягає задоволенню і вимога ОСОБА_1 про визнання за ним права власності на житловий будинок АДРЕСА_1 .

Щодо позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення витрат на ремонт та утримання житлового будинку, суд також вірно зазначив, що з врахуванням існуючих на час здійснення поліпшень майна домовленостей сторін, до вимог позивача в частині стягнення з власника будинку здійснених ним витрат, підлягає застосуванню ч. 4 ст. 390 ЦК України, оскільки на час набуття в управління та користування майна він був добросовісним набувачем, що передав завдаток, отримав ключі, зі згоди власника здійснив роботи та поніс витрати, розраховуючи на укладення договору купівлі-продажу.

Ч. 4 ст. 390 ЦК України передбачено право добросовісного набувача (володільця) залишити собі здійснені ним поліпшення майна, якщо вони можуть бути відокремлені від майна без завдання йому шкоди, а якщо поліпшення не можуть бути відокремлені від майна, то добросовісний набувач (володілець) має право на відшкодування здійснених під час володіння витрат у сумі, на яку збільшилася його вартість.

Судом вірно встановлено, що позивачем були надані докази фактично понесених ним витрат на здійснення ремонтних робіт, проте не надані належні та допустимі докази суми, на яку збільшилася вартість майна в результаті цих витрат, що вимагає ч. 4 ст. 390 ЦК України, крім того, ремонт у будинку було здійснено ОСОБА_1 без згоди власника майна, тому також в цій частині у задоволені позовних вимог було відмовлено.

Відповідно до ст. ст. 316, 317, 321, 328 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Основною метою ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном.

Таким чином, особу може бути позбавлено її власності лише в інтересах суспільства, на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, а при вирішенні питання про можливість позбавлення особи власності мусить бути дотримано справедливої рівноваги між інтересами суспільства та правами власника.

Відповідно до ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Витребування власником свого майна з чужого незаконного володіння здійснюється шляхом подання до суду індикаційного позову. Предметом індикаційного позову є вимога позивача до відповідача про витребування майна із чужого незаконного володіння, яка повинна мати відповідні підстави, що тягнуть за собою визначені законом правові наслідки.

Таким чином, вказані позивачем у позовній заяві підстави повинні підтверджувати його право власності або інше суб`єктивне право титульного володільця на витребуване майно, факт вибуття майна з його володіння та наявність майна у незаконному володінні відповідача, відсутність у відповідача правових підстав для володіння майном (без титульний статус його володіння).

Судом встановлено, що ОСОБА_2 , належить житловий будинок з господарськими спорудами АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом серії НАК № 748706 від 30.01.2015р., витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 32921885 від 30.01.2015р. (т. 2 а.с. 3, 4).

ОСОБА_2 в судовому засіданні підтвердив своє право власності на вищевказаний житловий будинок, надавши суду копію свідоцтва про право на спадщину за законом серії НАК № 748706 від 30.01.2015р., витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 32921885 від 30.01.2015р. (т. 2 а.с. 3, 4).

В судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_1 , користується спірним майном не в інтересах суспільства, а в своїх інтересах, що підтверджується актом обстеження від 03.02.2016р. та відмовляється звільнити спірне майно, посилаючись на те, що він користується вказаним житловим будинком з господарськими спорудами на підставі угоди про завдаток від 21 квітня 2006 року, укладеної між ним та ОСОБА_3 , яка померла.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ст. 15 ЦК України).

Судовий захист цивільних прав та інтересів шляхом визнання відповідного права, гарантується ст. 16 ЦК України відповідно до якої кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права.

Статтею 41 Конституції України кожному надано право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Таким чином, позивач ОСОБА_2 має законне суб`єктивне право на витребування майна з чужого незаконного володіння. Суд звертає увагу, що позов про витребування власником свого майна із чужого незаконного володіння є речово-правовим позовом, який може бути пред`явлений лише у випадку відсутності між позивачем та відповідачем зобов`язальних правовідносин.

Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що між ОСОБА_2 , та ОСОБА_1 , відсутні будь-які правовідносини, які виникли стосовно володіння, користування спірним житловим будинком з господарськими спорудами АДРЕСА_1 .

Вирішивши, чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги ОСОБА_2 , та якими доказами вони підтверджуються, суд прийшов вірного та обґрунтованого висновку, що ОСОБА_2 надав суду належні докази на підтвердження позовних вимог, яким надана судом належна оцінка та свідчить про наявність підстав для задоволення позову про витребування майна з незаконного володіння ОСОБА_1 , а саме: житлового будинку з господарськими спорудами АДРЕСА_1 .

З вказаними висновками суду першої інстанції погоджується колегія суддів апеляційної інстанції.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що судом встановлені та не взяті до уваги обставини ухилення від нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу житлового будинку з надвірними спорудами та будівлями, колегія суддів вважає безпідставними, оскількидоговір купівлі-продажу спірного житлового будинку є правочином, який підлягає і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, а оскільки він не бувзареєстрований, вказаний договір є неукладеним.

Також суд зазначає, що суд першої інстанції у рішенні суду повно відобразив обставини, які мають значення для справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки, які є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні першої та апеляційної інстанціях.

ОСОБА_1 доказів на підтвердження доводів апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції надано не було.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32).

Пункт 1ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothersv. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorouv. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).

Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги на момент винесення судових рішень, вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні справи не допустив, рішення суду відповідає фактичним обставинам справи, а наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги є безпідставними, всі доводи були розглянути судом першої інстанції при розгляді справи, та їм була надана відповідна правові оцінка, а тому суд апеляційної інстанції прийшов до висновку про те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для ухвалення нового рішення - не має.

Судова колегія, розглянувши справу прийшла до висновку, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, в зв`язку з чим апеляційний суд залишає без задоволення апеляційну скаргу і залишає рішення без змін.

На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд ,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Арцизького районного суду Одеської області від 18 вересня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складений 11 липня 2019 року.

Головуючий ______________________________________ О.С. Комлева

Судді ______________________________________ О.Г. Журавльов

______________________________________ Ю.І. Кравець