Єдиний унікальний номер 225/6790/15-ц Номер провадження 22-ц/804/217/19
Суддя-доповідач: Никифоряк Л.П
Головуючий у 1 інстанції: Нємиш Н.В.
___________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

Іменем України

16 січня 2019 року Донецький апеляційний суд колегією в складі:

головуючого судді-доповідача Никифоряка Л.П.

суддів Новікової Г.В., Гапонова А.В,

при секретарі судового засідання Ротар Я.Б.

розглянувши відкрито в залі судових засідань Донецького апеляційного суду в м.Бахмут справу що виникла з цивільних правовідносин за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором, в якій подано апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Дзержинського міського суду Донецької області від 27 грудня 2016 року, -

ВСТАНОВИВ:

21 липня 2015 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» /далі Банк/ звернулося до суду з позовною заявою в якій викладено вимоги до ОСОБА_3 про стягнення з позичальника заборгованості за кредитним договором від 18 вересня 2009 року що утворилася станом на 25 травня 2015 року через неналежне виконання умов договору в розмірі 466137,69 грн., з яких заборгованість за кредитом 88737,12 грн., по процентах за користування кредитом 60295,15 грн., комісія 17156,69 грн. та пеня через несвоєчасне виконання зобов'язань за договором 277513,60 грн.

Рішенням Дзержинського міського суду Донецької області від 27 грудня 2016 року позов Банку задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь Банку заборгованість в розмірі 200091,51 грн., з яких заборгованість за кредитом 88737,12 грн., заборгованість по процентах за користування кредитом 60295,15 грн., 17156,69 грн. комісія та пеня за несвоєчасність виконання зобов'язання за договором 33902,55 грн., також вирішено питання про розподіл судових витрат. В задоволенні решти вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі відповідач просив скасувати рішення суду та відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. В обґрунтування скарги заявник посилався на те, що позикодавець не виконав умов договору щодо видачі кредиту, оскільки перерахування кредитних коштів позивачем, на рахунок автосалону, з яким відповідач не мав правовідносин, не відповідало умовам про цільове використання кредиту та меті кредитування, з огляду на що у відповідача не виник обов'язок щодо сплати кредиту на умовах визначених договором та наведене свідчить про не укладення договору. Також суд при визначені розміру заборгованості не врахував заставної вартості автомобіля, який було передано Банку та з порушенням вимог законодавства не застосував позовну давність.

Інша вимога апеляційної скарги зводилась до того, що є нікчемною умова договору про надання кредиту, якою було передбачено сплату комісії за дії, які не є послугою.

Всі наведені доводи апеляційної скарги були предметом перевірки Апеляційного суду Донецької області який в рішенні від 26 липня 2017 року апеляційну скаргу задовольнив частково. Рішення Дзержинського міського суду Донецької області від 27 грудня 2016 року скасував та частково задовольнив позов. Стягнув з ОСОБА_3 на користь Банку заборгованість за кредитом в розмірі 102001,31 грн., з яких заборгованість за кредитом 88737,12 грн. та заборгованість по комісії 13264,19 грн. В задоволенні решти вимог відмовлено.

10 жовтня 2018 року постановою Верховного суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду рішення Апеляційного суду Донецької області від 26 липня 2017 року скасовано в частині вирішення позовних вимог Банку до ОСОБА_3 про стягнення комісії та в цій частині спір передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

В іншій частині рішення залишено без змін.

Суд апеляційної інстанції заслухав доповідача, за відсутності позивача, повідомленого про час та місце судового розгляду належним чином про що свідчить наявна в матеріалах справи роздруківка з сайту почтових відправлень, також за відсутності відповідача який в письмовій заяві просив розглянути справу без його участі. Дослідивши матеріали справи та обставини щодо неналежного виконання договору та наявності заборгованості які були встановлені попередніми судами, в межах доводів апеляційної скарги які залишились не розглянутими та передані на новий розгляд до суду апеляційної інстанції вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково з таких підстав.

Частиною 4 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що споживач не зобов'язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки комісії або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі.

Кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.

Відповідно до частини восьмої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача.

У статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» передбачено, що відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

З Рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 у справі про захист прав споживачів кредитних послуг вбачається, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв'язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).

Встановивши в кредитному договорі сплату щомісячної комісії за обслуговування кредиту, позивач не зазначив, які саме послуги за вказану комісію надаються відповідачу.

При цьому позивач нараховував комісію за послуги, що супроводжують кредит, а саме за його користування, що є незаконним. Зазначена правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року № 6-1746цс16.

Отже, стягнення комісії за користування кредитом на умовах визначених в договорі не ґрунтується на положеннях закону та вимоги Банку в цій частині не підлягають задоволенню.

Отже, рішення суду першої інстанції в частині вирішення вимог про стягнення комісії за користування кредитом відповідно до статті 376 ЦПК України слід скасувати та відмовити позивачу в задоволенні позову в частині вимог про стягнення комісії в розмірі 17156,69 грн.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 376, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Скасувати рішення Дзержинського міського суду Донецької області від 27 грудня 2016 року в частині стягнення з ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «Приватбанк» заборгованості по комісії за кредитним договором № КТН0AD40304080 від 18 вересня 2009 року в розмірі 17156(сімнадцять тисяч сто п'ятдесят шість),69грн.

Відмовити Публічному акціонерному товариству Комерційний банк «ПриватБанк» в позові до ОСОБА_3 в частині вимог про стягнення заборгованості по комісії за кредитним договором № КТН0AD40304080 від 18 вересня 2009 року в розмірі 17156(сімнадцять тисяч сто п'ятдесят шість),69грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня прийняття та касаційна скарга може бути подана протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 16 січня 2019 року.

Судді: