Постанова

Іменем України

09 квітня 2019 року

м. Київ

провадження №22-ц/824/3553/2019

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Мазурик О.Ф. (суддя-доповідач),

суддів: Кравець В.А., Стрижеуса А.М.,

за участю секретаря Синявського Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_1 та Публічного акціонерного товариства «Полтаваобленерго»

на рішення Солом'янського районного суду м. Києва

в складі судді Букіної О.М.

від 28 листопада 2018 року

у справі №760/29108/17-ц Солом'янського районного суду м. Києва

за позовом ОСОБА_1

до Публічного акціонерного товариства «Полтаваобленерго»

про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

В С Т А Н О В И В:

23 грудня 2017 року ОСОБА_1, посилаючись на те, що рішенням Апеляційного суду Полтавської області від 16.11.2017 у іншій справі визнано незаконним та скасовано наказ від 30.10.2015 про його звільнення з посади директора з правової роботи та поновлено на роботі, звернувся до Солом'янського районного суду м. Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства «Полтаваобленерго» (далі - ПАТ «Полтаваобленерго») про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в розмірі 1 093 366,61 грн.

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 28 листопада 2018 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ПАТ «Полтаваобленерго» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 707 285,97 грн. Вирішено питання про судові витрати.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, позивач та відповідач звернулися до суду з апеляційними скаргами, посилаючись на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, без повного та всебічного з'ясування обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Позивач апеляційну скаргу обґрунтовував тим, що судом неправильно застосовано положення пункту 3 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100.

Суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що нарахована в грудні 2014 року премія у розмірі 31 644,00 грн є одноразовою винагородою за підсумками роботи за рік, а тому не є складовою заробітної плати, з якої обчислюється середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Крім цього, як на підставу скасування рішення суду вказував на те, що судом порушено норми процесуального права, а саме: покладено в основу рішення неналежні та недопустимі докази; в порушення вимог ст. 81 ЦПК України постановлено ухвалу про витребування доказів; в порушення вимог ч. 9 ст. 83 ЦПК України враховано при ухваленні рішення доказ, який наданий відповідачем до суду, та при цьому заздалегідь не надісланий іншим учасникам справи.

За наведених обставин просив скасувати рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 28.11.2018 в частині та врахувати одноразову премію, отриману у грудні 2014 року повністю як базову величину для розрахунку середнього заробітку для оплати вимушеного прогулу та стягнути з відповідача суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 1 052 728,50 грн.

Крім цього, просив долучити до матеріалів справи доказ - лист від 10.12.2018, який ним отримано після ухвалення оскаржуваного рішення.

Відповідач в обґрунтування апеляційної скарги посилався на те, що при здійсненні обрахунку середньої заробітної плати судом взято до уваги останні два місяці роботи (грудень 2014 року та січень 2015 року), які неповністю відпрацьовані позивачем, оскільки в січні 2015 року позивач перебував у відпустці та не працював певну частину календарного місяця, про що наявні в матеріалах справи докази.

Суд першої інстанції в порушення норм процесуального права розглянув справу в порядку спрощеного позовного провадження, тоді як ціна позову перевищує п'ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, внаслідок чого позбавив відповідача права на встановлення додаткових обставин у справі та проведення експертизи.

Вказував, що судом залишено без належної уваги клопотання відповідача про розгляд справи в порядку загального позовного провадження та зупинення розгляду справи, у зв'язку з перебуванням на розгляді у Верховному Суді справи, яка має преюдиційне значення, що призвело до ухвалення неправосудного рішення.

За вказаних обставин просив скасувати рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 28.11.2018 та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Представник відповідача - Олійник О.Ю. в судовому засіданні апеляційну скаргу ПАТ «Полтаваобленерго» підтримав та просив задовольнити, а апеляційну скаргу позивача просив залишити без задоволення.

Позивач, належним чином повідомлений про день, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явився. На зворотному поштовому повідомленні, яке повернулося на адресу суду, міститься відмітка поштового відділення про отримання судової повістки, адресованої ОСОБА_1, 28.03.2019 за довіреністю.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності позивача.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника відповідача, перевіривши доводи апеляційних скарг, законність та обґрунтованість рішення суду в межах апеляційного оскарження та вимог, що заявлялися в суді першої інстанції, дійшла висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 не підлягає задоволенню, а апеляційна скарга ПАТ «Полтаваобленерго» підлягає задоволенню у повному обсязі, виходячи з наступного.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив із наявності правових підстав для задоволення позовних вимог.

Проте, колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на таке.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 з 1998 року перебуває у трудових відносинах з ПАТ «Полтаваобленерго», працював на посаді керівника юридичної служби підприємства - директора з правових питань.

Наказом ПАТ «Полтаваобленерго» №342-к від 29.10.2015 ОСОБА_1 - директора з правової роботи за прогули без поважних причин з 30.06.2015 по 28.09.2015 та систематичне невиконання службових обов'язків, покладених на нього правилами внутрішнього трудового розпорядку, звільнено з роботи 29.10.2015 за п. 3 та п. 4 ст. 40 КЗпП України.

З матеріалів справи також вбачається, що в листопаді 2015 року ОСОБА_1 звернувся до Ленінського районного суду м. Полтави з позовом до ПАТ «Полтаваобленерго» про визнання дій дискримінаційними, відновлення положення, що існувало до порушення прав, визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди. Справі присвоєно унікальний номер 553/4211/15-ц.

Ухвалами Ленінського районного суду м. Полтави від 14.08.2017 у справі №553/4211/15-ц за клопотанням позивача залишені без розгляду позовні вимоги в частині стягнення з відповідача моральної шкоди, понесеної у зв'язку з порушенням громадянських та трудових прав і свобод, а також в частині стягнення суми коштів за вимушений прогул у розмірі заробітної плати з 30.10.2015 по момент фактичного відновлення робочих повноважень. Прийнято відмову ОСОБА_1 в частині позовних вимог про визнання дій ПАТ «Полтаваобленерго» щодо систематичного порушення відповідачем його трудових та громадянських прав дискримінаційними; провадження в цій частині закрито (а.с. 24).

Уточнивши позовні вимоги у справі № 553/4211/15-ц, ОСОБА_1 остаточно просив суд відновити положення, що існувало до порушення його прав як директора з правових питань ПАТ «Полтаваобленерго», визнати незаконним та скасувати наказ №342-к від 29.10.2015, поновити його на роботі - посаді директора з правових питань ПАТ «Полтаваобленерго» з 30.10.2015.

Рішенням Ленінського районного суду м. Полтави від 30 серпня 2017 року позов ОСОБА_1 до ПАТ «Полтаваобленерго» про відновлення положення, що існувало до порушення прав, визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі задоволено частково.

Визнано незаконним та скасовано наказ Публічного акціонерного товариства «Полтаваобленерго» №342-к від 29.10.2015 в частині зазначення підстави для звільнення ОСОБА_1, директора з правової роботи, за п. 3 ст. 40 КЗпП України (систематичного невиконання працівником без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення).

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду Полтавської області від 16 листопада 2017 року рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 30.08.2017 в частині відмови в задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення за п. 4 ст. 40 КЗпП України та поновлення на роботі скасовано. Ухвалено нове рішення, яким визнано незаконним та скасовано наказ ПАТ «Полтаваобленерго» №342-к від 29.10.2015 в частині звільнення ОСОБА_1, директора з правової роботи, за п. 4 ст. 40 КЗпП України (прогулу, в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня, без поважних причин). Поновлено ОСОБА_1 на посаді директора з правової роботи ПАТ «Полтаваобленерго» з 30 жовтня 2015 року.

Як вбачається з матеріалів справи на виконання рішення Апеляційного суду Полтавської області від 16.11.2017 ПАТ «Полтаваобленерго» 17 листопада 2017 року видано наказ №775-к, яким поновлено ОСОБА_1 на посаді директора з правової роботи з 30.10.2015 (а.с. 19).

Отже, наведені фактичні обставини свідчать про те, що про своє порушене трудове право, в тому числі щодо права на середній заробіток за час вимушеного прогулу, позивач дізнався в листопаді 2015 року, подавши позов до відповідача про визнання дій дискримінаційними, відновлення положення, що існувало до порушення прав, визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди. Як вже зазначалось вище позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за заявою позивача залишено судом без розгляду.

Після видачі 17.11.2017 відповідачем наказу про поновлення ОСОБА_1 на роботі останній 23 грудня 2017 року звернувся до суду з окремим позовом до ПАТ «Полтаваобленерго» про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Реалізація права на судовий захист невід'ємно пов'язана зі строками, в межах яких позивач може звернутися до суду за захистом свого порушеного права.

Відповідно до частини 1 статті 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Ураховуючи наведені обставини та положення закону, колегія суддів приходить до висновку, що позивач звернувся до суду з позовом після закінчення строку, встановленого ч. 1 ст. 233 КЗпП України.

Колегія суддів відхиляє доводи позивача, викладені в позовній заяві, що позовні вимоги про стягнення заробітної плати не обмежуються будь-яким строком звернення працівника до суду.

Дійсно, у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком (ч. 2 ст. 233 КзпП України).

Аналіз ч. 2 ст. 233 КЗпП України приводить до висновку, що в разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці працівник має право без обмежень будь-яким строком звернутись до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи здійснив роботодавець нарахування таких виплат.

Однак, середній заробіток за час вимушеного прогулу за своєю суттю не є заробітною платою.

Так, відповідно до частини першої статті 94 КЗпП України, положення якої кореспондуються із частиною першою статті 1 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Водночас згідно зі статтею 1 Конвенції «Про захист заробітної плати» №95, ухваленої генеральною конференцією Міжнародної організації праці та ратифікованої Україною 30 червня 1961 року, термін «заробітна плата» означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано.

У Рішенні від 15 жовтня 2013 року №8-рп/2013 у справі за конституційним зверненням громадянина щодо офіційного тлумачення положення частини другої статті 233 КЗпП України Конституційний Суд України зазначив, що поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов'язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов'язків, а також дійшов висновку, що під заробітною платою, що належить працівникові, необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.

Таким чином, заробітною платою є винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець (власник або уповноважений ним орган підприємства, установи, організації) виплачує працівникові за виконану ним роботу (усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій).

Зі змісту позовної заяви вбачається, що позивачем заявлені вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Відповідно до частини 2 статті 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік.

Отже, стягнення з роботодавця (власника або уповноваженого ним органу підприємства, установи, організації) середнього заробітку за час вимушеного прогулу за своєю правовою природою є компенсаційною виплатою, а саме спеціальним видом відповідальності роботодавця, який нараховується у розмірі середнього заробітку і спрямований на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу.

Водночас структура заробітної плати визначена статтею 2 Закону України «Про оплату праці», за змістом якої заробітна плата складається з основної та додаткової заробітної плати, а також з інших заохочувальних та компенсаційних виплат. Основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов'язки), яка встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці, яка включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов'язані з виконанням виробничих завдань і функцій. Інші заохочувальні та компенсаційні виплати, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Крім того, на підставі статті 2 Закону України «Про оплату праці» структуру заробітної плати можна визначити, беручи до уваги положення Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Державного комітету статистики України від 13 січня 2004 року №5 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 27 січня 2004 року за №114/8713 (далі - Інструкція №114/8713), розробленої відповідно до Закону України від 17 вересня 1992 року №2614-XII «Про державну статистику» та Закону України «Про оплату праці» з урахуванням міжнародних рекомендацій у системі статистики оплати праці й стандартів Системи національних рахунків (за змістом преамбули цієї Інструкції).

Відповідно до пункту 1.3 Інструкції №114/8713 для оцінки розміру заробітної плати найманих працівників застосовується показник фонду оплати праці. До фонду оплати праці включаються нарахування найманим працівникам у грошовій та натуральній формі (оцінені в грошовому вираженні) за відпрацьований та невідпрацьований час, який підлягає оплаті, або за виконану роботу незалежно від джерела фінансування цих виплат. Фонд оплати праці складається з: фонду основної заробітної плати; фонду додаткової заробітної плати; інших заохочувальних та компенсаційних виплат.

З наведених норм чинного законодавства вбачається, що середній заробіток за час вимушеного прогулу за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою, а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою (зокрема, компенсацією працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати) у розумінні статті 2 Закону України «Про оплату праці», тобто середній заробіток за час вимушеного прогулу не входить до структури заробітної плати.

З огляду на викладене, на вимогу про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу поширюються положення ч. 1 ст. 233 КзпП України, згідно якої працівник протягом трьох місяців з дня, коли він дізнався про порушення свого права, може звернутися до суду з позовом.

Разом з тим, ухвалюючи рішення, суд першої інстанції вищевказаного не врахував, неповно встановив обставини справи, внаслідок чого дійшов помилкового висновку про задоволення позову.

В пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз'яснено, що встановлені статтями 228, 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін; у кожному випадку суд зобов'язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк; передбачений ст. 233 КЗпП України місячний строк поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору; якщо місячний чи тримісячний строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав; оскільки при пропуску місячного і тримісячного строку у позові може бути відмовлено за безпідставністю вимог, суд з'ясовує не лише причини пропуску строку, а всі обставини справи, права і обов'язки сторін.

Згідно зі статтею 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки.

Перевіривши та обговоривши в судовому засіданні причини пропуску строку звернення до суду, дослідивши позовну заяву, яка не містить обґрунтувань щодо поважних причин пропуску строку на звернення до суду з позовом, колегія суддів дійшла висновку про наявність правових підстав для відмови в задоволенні позову.

Враховуючи те, що суд, ухвалюючи рішення неповно встановив обставини справи, не застосував норми матеріального права, які підлягали застосуванню, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення справи, що в силу ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду та ухвалення нового про відмову в задоволенні позову.

Оскільки рішення, що переглядається, скасовано, доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 щодо неправильного розрахунку судом суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу не мають правового значення, а тому апеляційна скарга позивача не підлягає задоволенню.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч. 1 ст. 141 ЦПК України)

Згідно з ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Як вбачається з матеріалів справи, згідно посвідчення Серія ААІ №029581 ОСОБА_1 є інвалідом 2 групи (а.с. 4).

Положеннями статті 5 Закону України «Про судовий збір» визначено пільги щодо сплати судового збору певній категорії громадян, зокрема згідно пункту 9 частини 1 даної статті від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються інваліди І та ІІ груп, законні представники дітей-інвалідів і недієздатних інвалідів.

Беручи до уваги те, що позивач у відповідності до вимог Закону України «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору, а в задоволенні позову відмовлено, судовий збір у розмірі 8 000,00 грн за розгляд справи у суді першої інстанції підлягає компенсації за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Також, у вказаному порядку підлягає компенсації відповідачу сплачений судовий збір у розмірі 10 609,29 грн. за розгляд апеляційної скарги.

На підставі викладеного та керуючись ст. 268, 374, 376, 383, 384, 389 ЦПК України,

П О С Т А Н О В И В:

В задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 - відмовити.

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Полтаваобленерго» - задовольнити.

Рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 28 листопада 2018 року - скасувати.

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Полтаваобленерго» про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу - відмовити.

Судовий збір у розмірі 8 000 (всім тисяч) грн 00 коп. за розгляд справи у суді першої інстанції компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Судовий збір, сплачений Публічним акціонерним товариством «Полтаваобленерго» у розмірі 10 609 (десять тисяч шістсот дев'ять) грн 29 коп. за подання апеляційної скарги компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до цього суду.

Повний текст постанови складено 09 квітня 2019 року.

Головуючий О.Ф. Мазурик

Судді В.А. Кравець

А.М. Стрижеус