КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
______________________________________
Справа №761/6633/15-ц
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/1920/2019
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 січня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Київського апеляційного суду у складі:

судді-доповідача Рейнарт І.М.

суддів Кирилюк Г.М., Семенюк Т.А.

при секретарі Копійці В.Л.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 5 вересня 2018 року (суддя Осаулов А.А.) у цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет іпотеки,

встановила:

у березні 2015р. позивач звернувся до суду з позовом, який уточнив під час розгляду справи, і остаточно просив звернути стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки № 56427 від 7 червня 2007р., укладеного з відповідачами, а саме: квартиру, загальною площею 45,8 м2, житловою площею 29,5 м2 за адресою: АДРЕСА_1, встановити спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів в межах процедури виконавчого провадження з дотриманням вимог Закону України «Про іпотеку» та встановити початкову ціну, визначену на підставі оцінки майна, проведеної суб'єктом оціночної діяльності ТОВ «Експерт+», згідно звіту про оцінку майна від 2 серпня 2017р. у розмірі 763 140грн. З вартості реалізації предмету іпотеки задовольнити вимоги ПАТ «УкрСиббанк» за договором про надання споживчого кредиту № 0 від 7 червня 2007р. в сумі 29 623,49 доларів США, пеню за несвоєчасне погашення заборгованості в розмірі 73 305грн 30коп. та вирішити питання судових витрат.

Мотивуючи позовні вимоги, позивач зазначав, що 7 червня 2007р. між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк», яке змінило назву на ПАТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_2 був укладений договір про надання споживчого кредиту № 0, на підставі якого позичальнику був наданий кредит у формі поновлювальної кредитної лінії в іноземній валюті в розмірі 25 000 доларів США строком до 7 червня 2017р. зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 13,2 % річних протягом 30 календарних днів, після закінчення цього строку та кожного наступного місяця розмір процентної ставки підлягав перегляду відповідно до умов кредитного договору.

9 лютого 2009р. між банком та ОСОБА_2 укладено Додаткову угоду № 1 до кредитного договору, відповідно до умов якої змінено схему погашення кредиту на ануїтентну, встановлено ануїтентний платіж в розмірі 290 доларів США зі строком сплати 25-го числа кожного місяця, встановлено відсоткову ставку у розмірі 15,2 % річних, змінено кінцевий термін повернення кредиту не пізніше 7 червня 2027 року.

З метою забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором 7 червня 2007р. з відповідачами був укладений договір іпотеки № 56427, відповідно до п. 1.1. якого вони передали в іпотеку квартиру АДРЕСА_1.

18 лютого 2009р. між банком та відповідачами укладено Договір про внесення змін №1 до договору іпотеки № 56427 від 7 червня 2007р., відповідно до якого внесені зміни до п.1.2 договору іпотеки.

Позивач стверджував, що позичальник не виконує умови кредитного договору з 2014 року зі сплати кредиту та відсотків, чим порушує взяті на себе договірні зобов'язання, у зв'язку із чим станом на 19 серпня 2017р. у нього існує заборгованість за кредитом та відсотками у сумі 29 623,49 доларів США та 73 305грн 30коп. - по пені, з яких: заборгованість по кредиту - 19 313,81 доларів США, заборгованість по процентам за користування кредитом - 10 309,68 доларів США, пеня за прострочення сплати кредиту - 13 200грн 46коп., пеня за прострочення сплати процентів - 60 104грн 84коп., тому вважає за необхідне звернути стягнення на предмет іпотеки.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 5 вересня 2018 року позов задоволено. Звернуто стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки № 56427 від 7 червня 2007р., посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Івановою Л.М. та зареєстрованого в реєстрі за № 2722, а саме на квартиру, загальною площею 45,8 м2, житловою площею 29,5 м2 за адресою: АДРЕСА_1, що належить ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 в рахунок задоволення вимог Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» за договором про надання споживчого кредиту № 0 від 7 червня 2007р. в сумі 29 623,49 доларів США. Встановлено спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом продажу Публічним акціонерним товариством «УкрСиббанк», як іпотекодержателем, від свого імені на прилюдних торгах в межах процедури виконавчого провадження предмета іпотеки - квартири, загальною площею 45,8 м2, житловою площею 29,5 м2 за адресою: АДРЕСА_1, будь-якій особі покупцеві за початковою ціною, визначеною на рівні не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності ТОВ «Експерт+», згідно звіту про оцінку майна від 2 серпня 2017р. у розмірі 763 140грн, на умовах та в порядку, викладеному в Законі України «Про іпотеку». Стягнуто з ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 на користь Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» суму сплаченого судового збору по 1 218грн з кожного.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду скасувати, постановити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Відповідач посилається на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, вважає, що наданий позивачем розрахунок заборгованості за кредитом є відображенням односторонніх арифметичних розрахунків позивача і не є правовою підставою для стягнення відповідних сум та не може слугувати доказом безспірності розміру грошових вимог позивача до відповідача.

Крім того, відповідач посилається на безпідставне неврахування судом висновку експерта за результатами проведення судово-економічної експертизи № 2-26/03 від 26 березня 2018р., яким встановлено, що підтвердити розрахунок заборгованості, наданий позивачем, неможливо.

Також відповідач вважає, що звернення стягнення на предмет іпотеки за відсутності доказів про неможливість виконання рішення суду, яким вже стягнута кредитна заборгованість, є передчасним.

У поданому відзиві на апеляційну скаргу позивач просить апеляційну скаргу відхилити, вважаючи її доводи безпідставними, оскільки відповідачем не спростовано розмір

заборгованості та не надано доказів виконання умов кредитного договору.

Відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4, будучи належним чином повідомленими про день та час розгляду апеляційної скарги (с.с.196, 197 т.2), у судове засідання не з'явилися, клопотання про його перенесення не подали, причини неявки не повідомили, тому відповідно до ст. 372 ЦПК України колегія суддів провела судовий розгляд у їх відсутність.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_2 - ОСОБА_6, яка підтримала апеляційну скаргу, пояснення представника ПАТ «УкрСиббанк» Сокиринську Л.А., яка просила залишити рішення суду без змін, підтримавши відзив на апеляційну скаргу, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що вона підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що 7 червня 2007р. між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк», яке змінило назву на ПАТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_2 був укладений договір про надання споживчого кредиту № 0, за умовами якого банк зобов'язався надати позичальнику кредит у формі поновлювальної кредитної лінії в іноземній валюті в розмірі 25 000 доларів США строком до 7 червня 2017р. зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 13,2 % річних.

У забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором 7 червня 2007р. між банком та ОСОБА_2, ОСОБА_3 і ОСОБА_4 був укладений договір іпотеки № 56427, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Івановою Л.М., відповідно до п. 1.1. якого у іпотеку було передано квартиру АДРЕСА_1.

9 лютого 2009р. між банком та ОСОБА_2 було укладено Додаткову угоду № 1 до договору про надання споживчого кредиту № 0 від 7 червня 2007 року, за умовами якої сторони змінили схему погашення кредиту, процентну ставку за користування кредитом на 15,2 % річних та кінцевий термін повернення кредиту не пізніше 7 червня 2027 року.

18 лютого 2009р. між банком та ОСОБА_2, ОСОБА_3 і ОСОБА_4 був укладений договір про внесення змін № 1 до договору іпотеки № 56427 від 7 червня 2007р., який посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Івановою Л.М., про згоду іпотекодавців забезпечувати змінені зобов'язання.

У зв'язку із неналежним виконанням позичальником умов кредитного договору по поверненню кредиту та сплаті процентів за користування ним, у лютому 2015р. банк звернувся до суду з позовом про дострокове стягнення з нього та поручителя всієї суми заборгованості за кредитом, процентами та пенею.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 18 вересня 2015 року стягнуто солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованість за договором про надання споживчого кредиту № 0 від 7 червня 2007 року у розмірі 19 313,81 доларів США за кредитом, 2 469,57 доларів США за процентами, а всього 21 783,38 доларів США, та пеню: за несвоєчасне погашення заборгованості у розмірі 1265,75грн та за несвоєчасну сплату процентів - 6620,60грн.

Рішення суду у зазначеній частині було залишено без змін рішенням Апеляційного суду міста Києва від 13 січня 2016 року.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позичальник свої зобов'язання по поверненню кредитної заборгованості не виконав, а договором іпотеки передбачено право позивача на звернення стягнення на предмет іпотеки для погашення заборгованості.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Частиною 1 статті 598 ЦК України передбачено, що зобов'язання припиняється

частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Відповідно до статті 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 18 вересня 2015 року встановлено, що ОСОБА_2 належним чином не виконував своїх зобов'язань за кредитним договором, у зв'язку із чим виникла заборгованість та право банку вимагати дострокового повернення кредитної заборгованості у повному обсязі. Цим же рішенням суду був визначений розмір заборгованості станом на 19 лютого 2015 року.

Згідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

За таких обставин, банк повторно не зобов'язаний доводи наявність заборгованості у позичальника за кредитним договором, а також її розмір, визначений судом.

При цьому відповідачами ОСОБА_2 та ОСОБА_8 суду не було надано доказів, що на виконання рішення Шевченківського районного суду м. Києва ними була сплачена визначена судом заборгованість або будь-яка її частина.

Наданий позивачем висновок експерта від 26 березня 2018р. не є висновком судово-економічної експертизи, так як у даній справі судом вона не призначалася.

Крім того, зі змісту вказаного висновку вбачається, що він складений тільки на підставі документів, які були надані спеціалісту відповідачем ОСОБА_2, будь-які документи, у тому числі виписки з рахунку, у банку не витребовувалися, а відтак відсутні підстави для висновку, що вказаний доказ є належним і може бути підставою для відмови у задоволенні даного позову при наявності судового рішення про стягнення з позичальника заборгованості за кредитним договором.

Враховуючи викладене, доводи апеляційної скарги про надання позивачем неналежних доказів у підтвердження розміру заборгованості та необхідності врахування висновку експерта від 26 березня 2018 року, не ґрунтуються на нормах процесуального права.

Під час судового розгляду позивачем 5 вересня 2017 року була подана заява про уточнення позовних вимог, відповідно до якої позивач визначив заборгованість станом на 19 серпня 2017 року, зазначивши, що заборгованість по процентам за користуванням кредитом збільшилася до 10 309,68 доларів США, пеня за прострочення сплати кредиту збільшилася до 13200,46грн, а пеня за прострочення сплати процентів збільшилася до 60 104,84грн.

Суд погодився з даними доводами позивача.

Проте, колегія суддів вважає, що такий висновок суду не ґрунтується на нормах матеріального права та суперечить правовій позиції Верховного Суду.

Відповідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди.

Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Одним із видів порушення зобов'язання є прострочення - невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк.

Якщо в зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін).

Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події (частина перша статті 530 ЦК України).

Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у статті 1050 ЦК

України. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу (частина друга статті 1050 ЦК України).

Згідно з вимогами кредитного договору за наявності прострочення виконання основного зобов'язання в обумовлений сторонами строк, ПАТ «УкрСиббанк» використав право вимагати дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, та пені за порушення умов договору, шляхом стягнення цих коштів у судовому порядку.

Такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов'язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом, із чим погодився й суд, який задовольнив позовні вимоги ПАТ «УкрСиббанк».

У такому випадку банк може просити звернути стягнення на предмет іпотеки у погашення процентів від суми позики, передбачених частиною першою статті 1048 ЦК України, до дня, встановленого кредитором у вимозі про дострокове повернення кредиту шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Статтею 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625цього Кодексу.

Велика Палата Верховного Суду вважає, що наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник виконав не в повному обсязі, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором, який у цій частині змінений кредитором, що засвідчено в судовому рішенні, а отже, строк дії договору змінився.

У такому разі положення абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України, за яким проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики, не підлягають застосуванню, оскільки між сторонами немає домовленості про порядок повернення позики поза межами строку дії договору.

Велика Палата Верховного Суду вважає, що звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни.

Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред'явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. (постанова від 4 липня 2018 року, справа № 310/11534/13-ц).

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що позивач безпідставно нарахував проценти за користування кредитним коштами за період з 20 лютого 2015р. по 19 серпня 2017 року та пеню за несвоєчасне погашення кредиту та сплату процентів відповідно до умов кредитного договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону України «Про іпотеку», редакція якої діяла на час виникнення спірних правовідносин, у разі порушення іпотекодавцем обов'язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов'язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки.

Статтею 33 Закону України "Про іпотеку" передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення

суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Отже, наявність судового рішення про стягнення з боржника на користь кредитора заборгованості за кредитним договором не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум шляхом звернення стягнення на передане боржником в іпотеку нерухоме майно (правова позиція Верховного Суду України у справі 6-73цс13).

Оскільки позичальник не виконав свого обов'язку по погашенню заборгованості за кредитним договором, а також не виконав рішення суду про стягнення з нього цієї заборгованості, кредитор (іпотекодержатель) має право звернути стягнення на предмет іпотеки.

Пунктом 4 договору іпотеки № 56427 від 7 червня 2007р. визначені випадки та порядок звернення стягнення на предмет іпотеки.

Відповідно до пунктів 4.2. та 4.5. договору іпотеки звернення стягнення здійснюється на підставі рішення суду відповідно до законодавства України.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції прийшов до правомірного висновку про право позивача звернути стягнення на предмет іпотеки.

Згідно ст. 39 Закону України «Про іпотеку» у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

У порушення вказаної норми матеріального права суд першої інстанції у резолютивній частині рішення не зазначив всіх складових загального розміру заборгованості, у задоволення яких звертає стягнення на предмет іпотеки.

Крім того, визначаючи розмір заборгованості, суд не врахував зміну кредитором у 2015 році строку виконання зобов'язання та сплати процентів, та відсутність правових підстав у банку продовжувати нараховувати проценти та пеню за умовами договору, тому рішення суду в цій частині підлягає зміні.

Відповідно ч. 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

7 червня 2014 року набрав чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», згідно з яким протягом дії цього Закону не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про заставу», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами ? резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого

нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку.

З огляду на статтю 3 вказаного Закону він носить тимчасовий характер і втрачає чинність з дня набрання чинності законом, який врегульовує питання особливостей погашення основної суми заборгованості, вираженої в іноземній валюті, порядок погашення (урахування) курсової різниці, що виникає у бухгалтерському та/або податковому обліку кредиторів та позичальників, а також порядок списання пені та штрафів, які нараховуються (були нараховані) на таку основну суму заборгованості.

За своїм змістом Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» встановлює порядок вирішення спорів щодо примусового звернення стягнення на предмети застави та іпотеки, а саме: визначає, що за певних умов та протягом певного проміжку часу таке стягнення не проводиться.

Оскільки вказаний Закон не зупиняє дії решти нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобов'язань, то й не може бути мотивом для відмови в позові, а є лише правовою підставою, що унеможливлює вжиття органами і посадовими особами, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, заходів, спрямованих на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію положень цього Закону на період його чинності.

Таким чином, мораторій у юридичному розумінні має значення відстрочки виконання певних обов'язків, відкладення певних дій на визначений чи невизначений період на підставі спеціального акта.

У даній справі встановлено, що кредит ОСОБА_2 надавався у іноземній валюті, предмет іпотеки виступав забезпеченням зобов'язань за вказаним кредитним договором, матеріали справи не містять доказів, що відповідач має інше місце проживання або інше нерухоме майно, а відтак рішення в частині звернення стягнення на предмет іпотеки на час дії Закону України "Про мораторій" не підлягає виконанню.

Суд першої інстанції у мотивувальній частині рішення посилався на норми Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», однак його норми не застосував та не навів обґрунтування їх не застосування.

Апеляційна скарга відповідача також не містить посилань на необхідність застосування вказаного Закону, хоча під час розгляду справи судом першої інстанції відповідач посилався на необхідність застосування вказаного Закону.

Колегія суддів вважає за можливе вийти за межі доводів апеляційної скарги, так як судом безпідставно не застосований Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», що порушує права відповідачів.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Судом першої інстанції неправильно застосовані норми матеріального права, висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, тому колегія суддів змінює рішення суду в частині визначення розміру заборгованості, у погашення якої звертається стягнення на предмет іпотеки, та доповнює резолютивну частину рішення застосуванням Закону України

«Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті»,

Керуючись статтями 367, 374, 376, 381-383 ЦПК України, колегія суддів

постановила:

апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 5 вересня 2018 року змінити в частині визначення розміру заборгованості, зазначивши, що звернення стягнення на предмет іпотеки здійснити у рахунок погашення заборгованості за договором про надання споживчого кредиту № 0 від 7 червня 2007р. у розмірі 21 783,38 доларів США, з яких 19 313,81 доларів США заборгованість за кредитом та 2 469,57 доларів США заборгованість за процентами, і 7 886грн 35коп. пені.

Доповнити резолютивну частину рішення наступним:

«Відстрочити виконання рішення до закінчення дії мораторію, встановленого Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 17 січня 2019 року.

Суддя-доповідач І.М. Рейнарт

Судді Г.М. Кирилюк

Т.А. Семенюк