Справа № 461/7753/16-ц
У Х В А Л А

"08" квітня 2019 р. суддя Галицького районного суду м. Львова Фролова Л.Д., розглянувши заяву представника позивача адвоката ОСОБА_1 про забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія «Нові проекти», треті особи: Галицька районна адміністрація Львівської міської ради, Управління охорони історичного середовища Львівської міської ради, Львівське комунальне підприємство «Цитадель-центр», товариство з обмеженою відповідальністю «Туристична компанія Прем'єр Круїз», ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання частково недійсними свідоцтв про право власності, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулася до суду з позовом до відповідача. Свої вимоги мотивує тим, що на підставі свідоцтва про право власності на квартиру від 20 вересня 1995 року вона є співвласником квартири АДРЕСА_1. Власниками квартири № 10 у цьому ж будинку були: згідно зі свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 18 січня 2013 року ОСОБА_3; відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 20 лютого 2013 року ТОВ «Туристична компанія Прем'єр Круїз»; згідно зі свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 31 січня 2014 року ОСОБА_4; відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 11 листопада 2014 року ТОВ «Компанія «Нові проекти». У звязку з реконструкцією квартири АДРЕСА_2 розширено її площу за рахунок горища із захопленням частини допоміжного приміщення. Такі обставини свідчать про порушення її прав, так як горище належить на праві спільної сумісної власності усім співвласникам вищевказаного багатоквартирного будинку. Крім того, постановою Львівського окружного адміністративного суду від 12 серпня 2013 року визнано протиправними та скасовано реєстрацію декларації про початок виконання будівельних робіт № ЛВ0, та декларацію про готовність об'єкта до експлуатації № ЛВ2 з реконструкції квартири №10.

04 квітня 2019 року до суду надійшла заява представника позивача адвоката ОСОБА_1 про забезпечення позову, в якій представника позивача просить накласти арешт на квартиру № 10, загальною площею 83,1 кв.м., житловою площею 48,3 кв.м. за адресою: м. Львів, вул. Дорошенка, буд. 53, що належить ОСОБА_5; заборонити ОСОБА_5 чи будь-яким іншим особам від її імені відчужувати квартиру №10, за адресою: м. Львів, вул. Дорошенка, буд. 53 у тому числі укладати договори купівлі-продажу, міни, дарування, оренди, вносити зазначене майно до статутного (складеного капіталу) товариств (юридичних осіб) чи відчужувати його у будь-який інший спосіб; заборонити органам державної реєстрації прав на нерухоме майно, державним реєстраторам прав на нерухоме майно, державним реєстраторам органів місцевого самоврядування, у тому числі особам, які виконують функції державного реєстратора прав на нерухоме майно, вчиняти будь-які реєстраційні дії щодо реєстрації чи відчуження права власності на квартиру №10 за адресою: м. Львів, вул. П. Дорошенка, буд. 53.

Свої вимоги щодо забезпечення позову представник позивача мотивував тим, що у разі невжиття заходів забезпечення позову, існує загроза утруднення або унеможливлення виконання рішення суду у разі задоволення позову, оскільки вказана квартира в черговий раз може бути відчужена.

Розгляд заяви здійснено судом у строки, визначені ч. 1 ст. 153 ЦПК України, в порядку письмового провадження за наявними у суду матеріалами без повідомлення учасників справи та проведення судового засідання, що відповідає правилам ч. 13 ст. 7 та ч. 1 ст. 153 ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Частиною 2 ст. 149 ЦПК України визначено, що забезпечення позову допускається як до пред'явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Відповідно до п. 1-2 ч. 1 ст. 150 ЦПК України позов може бути забезпечено, зокрема, накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною вчиняти певні дії.

Проаналізувавши документи, додані до позову, суд вважає, що клопотання про забезпечення позову не підлягає задоволенню з наступних підстав.

У пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» розяснено, що розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

При цьому при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв'язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв'язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому при виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті це обмеження суб'єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов'язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Інститут забезпечення позову спрямований проти несумлінних дій відповідача, який може приховати майно, розтратити його, продати або знецінити і, що такі дії відповідача можуть призвести у майбутньому до того, що виконання можливого рішення суду про присудження може бути утрудненим або взагалі неможливим.

Судом встановлено, що згідно із заяви про забезпечення позову майно, на яке просить накласти арешт позивач, не належить відповідачу по справі. Згідно інформаційної довідки Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 162172671 від 04 квітня 2019 року власником квартири №10, за адресою: м. Львів, вул. Дорошенка, буд. 53 є ОСОБА_5.

Крім того, вказана квартира не є предметом позову у даній справі, оскільки позов стосується визнання недійсним, виданих на квартиру № 10 свідоцтв про право власності від 18 січня 2013 року, від 20 лютого 2013 року, від 31 січня 2014 року, від 11 листопада 2014 року в частині самовільного захоплення 29,9 кв.м. горища.

Співмірність у застосуванні заходів забезпечення позову передбачає дотримання судом такого балансу інтересів сторін, що виключає як надмірні негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову для приватних прав та інтересів відповідача, так і негативні наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів для прав та інтересів позивача, пов'язаних із публічних інтересів правосуддя, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Таким чином, суд приходить до висновку, що накладення арешту на квартиру, яка належить ОСОБА_5 є обмеженням конституційного права власності особи, яка не є учасником справи.

Керуючись ст. ст. 149-153 ЦПК України, суддя -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні заяви представника позивача адвоката ОСОБА_1 про забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія «Нові проекти», треті особи: Галицька районна адміністрація Львівської міської ради, Управління охорони історичного середовища Львівської міської ради, Львівське комунальне підприємство «Цитадель-центр», товариство з обмеженою відповідальністю «Туристична компанія Прем'єр Круїз», ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання частково недійсними свідоцтв про право власності - відмовити.

Апеляційна скарга на ухвалу суду може бути подано протягом пятнадцяти днів з дня оголошення ухвали до Львівського апеляційного суду. Якщо ухвалу було постановлено без виклику особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом пятнадцяти днів з дня отримання копії ухвали.

Суддя Л.Д. Фролова