ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/817/162/19 Доповідач - Міщій О.Я.
Категорія - 310000000
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 квітня 2019 року м. Тернопіль

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Тернопільського апеляційного суду в складі:

головуючого - Міщій О.Я.

суддів - Ткач З. Є., Шевчук Г. М.,

секретар с/з - Романюк Х.Ю.

з участю представника позивача ОСОБА_2 - адвоката Панчука С.М., відповідачки ОСОБА_4, її представника - адвоката Бачинської Н.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі цивільну справу № 607/10913/17 за апеляційною скаргою ОСОБА_2, в інтересах якого діє представник - адвокат Панчук Сергій Миколайович, на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 19.11.2018 р., ухвалене в м. Тернополі суддею Тернопільського міськрайонного суду Братасюком В.М., за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя,-

ВСТАНОВИЛА:

04.09.2017 р. ОСОБА_2 звернувся до суду із вказаним позовом, посилаючись на те, що під час перебування у шлюбі з ОСОБА_4 ( у шлюбі - ОСОБА_4.) сторони отримали земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд площею 0,06 га по АДРЕСА_1, на якій спільною працею та за кошти сім'ї побудували житловий будинок. Крім того, під час перебування у шлюбі сторони придбали земельну ділянку площею 0,04 га в с.Біла Тернопільського району Тернопільської області для ведення особистого селянського господарства та легковий автомобіль CHEVROLET AVEO, 2006 року випуску. Власником спірного майна значиться ОСОБА_4 Відповідачка не визнає його право на майно, тому просив визнати за ним право власності на 1/2 частину вказаного майна.

ОСОБА_4 та її представник Бачинська Н.О. заперечили щодо позовних вимог, надавши суду мотивований відзив на позов. Відповідачка вказала, що вимоги ОСОБА_2 про визнання права власності на 1/2 частину земельних ділянок та житлового будинку є безпідставними, оскільки майно є її особистою власністю. Зокрема, обидві земельні ділянки надані їй відповідно до рішень Білецької сільської ради ще до реєстрації шлюбу з ОСОБА_2, а згодом приватизовані на її ім'я, тому не є спільним майном подружжя. Житловий будинок по АДРЕСА_1 збудований за особисті кошти, які надані її батьками, та зареєстрований на її ім'я після припинення подружніх відносин з позивачем, тому не є спільним майном подружжя. Відповідачка визнала позовні вимоги щодо поділу автомобіля, однак просила врахувати інтереси неповнолітньої дитини, яка залишилась проживати разом з нею, тому просила відступити від засад рівності часток подружжя у спільному майні і визнати за нею право власності на 3/4 частин автомобіля, а за позивачем визнати право власності на 1/3 частину цього майна.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 19.11.2018 р. позов задоволено частково. Визнано в порядку поділу майна подружжя право власності ОСОБА_2 на 1/2 ідеальну частку легкового автомобіля Chevrolet Aveo легковий комбі -В, 2006 р.в., реєстраційний номер НОМЕР_1, номер кузова НОМЕР_2, залишено автомобіль у спільній частковій власності з ОСОБА_6 В задоволенні решти вимог відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_2 900 гривень судового збору.

В апеляційній скарзі, поданій 19.12.2018 року, представник ОСОБА_2 адвокат Панчук С.М. просить скасувати рішення суду, ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити його позов повністю, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального та порушення норм процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд безпідставно відмовив у задоволенні позову про визнання права власності на 1/2 частину житлового будинку по АДРЕСА_1 та земельної ділянки площею 0,04 га. для будівництва та обслуговування вказаного будинку, а також неправильно вирішив спір в частині поділу автомобіля. Представник вказав, що спірний будинок збудований сторонами під час перебування у зареєстровану шлюбі, тому він є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, що не було враховано судом. Той факт, що оформлення права власності на указаний будинок за відповідачкою відбулось після припинення подружніх відносин не є підставою для відмови у позові, оскільки майно придбане за спільні кошти.

Позивач зазначив, що будівництво спірного будинку розпочалось у 2008 р., а в 2009 р. будинок був збудований, частково відремонтований та придатним для проживання. Цього ж року сторони разом з дитиною стали у ньому проживати, чого не заперечувала відповідачка. В 2014 році, коли сторони припинили спільне життя, ремонтні роботи в будинку були повністю завершені і з цього часу та до моменту реєстрації права власності на домоволодіння за відповідачкою стан будинку не змінювався. Суд не дав належної оцінки показанням свідків - його батьків ОСОБА_7 та ОСОБА_8, які вказали, що будівництво спірного будинку здійснювалось спільними зусиллями, вони надали для будівництва близько 200 тис. гривень власних заощаджень.

Також представник позивача вказав, що згідно вимог ст. 120 ЗК України із урахуванням належності йому 1/2 частини спірного будинку, йому також належить частина земельної ділянки, на якій розташований будинок, що не було враховано судом.

28.01.2019 р. ОСОБА_4 подала відзив на апеляційну скаргу, у якому зазначила, що апеляційна скарга є необґрунтованою, а рішення суду відповідає вимогам закону. Позивачка вказала, що позов про визнання права власності на 1/2 частину будинку по АДРЕСА_1 є безпідставним, оскільки на на час вселення сім'ї у 2009 році будинок був не завершений, була готова лише одна кімната, кухня, ванна та коридор, тобто будинок був непридатним для проживання. Усі необхідні роботи для завершення будівництва вона здійснила самостійно, що підтверджується фактом здачі будинку в експлуатацію лише 09.06.2016 р., тобто після припинення подружніх відносин з позивачем, а також змістом технічного паспорта на будинок, з якого видно, що будинок складається з підвалу, цокольного поверху, першого поверху та мансарди, які не були готові на час вселенні. Відповідачка вказала, що суд дійшов вірного висновку про те, що будинок не є спільним майном подружжя, оскільки на момент введення його в експлуатацію та реєстрації за нею права власності сторони припинили спільне проживання та ведення спільного господарства. Позивач не може претендувати на 1/2 частину житлового будинку, оскільки відповідно до ст.331 ЦК України незавершений житловий будинок в період спільного проживання був лише сукупністю будівельних матеріалів. ОСОБА_4 вказала, що показання свідків - батьків позивача про те, що вони також давали кошти для будівництва спірного будинку містять розбіжності, тому суд дав їм критичну оцінку. Відповідачка також зазначила, що земельні ділянки, які є предметом спору, надані їй згідно рішень Білецької сільської ради ще до укладення шлюбу з позивачем, тому указана земля є її особистою приватною власністю. Також ОСОБА_4 вказала, що вона отримала від батьків позивача грошову компенсацію за належну їй частку спірного автомобіля, тому відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги у цій частині. Крім того, відповідачка зазначила, що апеляційна скарга подана з порушенням строку, встановленого процесуальним законом, що порушує її право та принцип визначеності рішення суду.

У відповіді на відзив представник позивача адвокат Панчук С.М. вказав, що сам по собі факт прийняття будинку в експлуатацію після припинення подружніх відносин не може бути підставою для відмови у позові, оскільки в матеріалах справи є докази, які вказують на те, що будинок збудовано за спільні кошти за час перебування сторін у шлюбі. Зазначив, що відповідачка визнала ті обставини, що сторони розпочали будівництво ще у 2008 році, а у 2009 році вони вселились у вже готовий та частково відремонтований будинок.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Відмовляючи у задоволенні позову про визнання за позивачем права власності в порядку поділу майна подружжя на 1/2 частину житлового будинку по вул. Чистій, 10 а в с.Біла Тернопільського району, суд виходив з того, що у справі відсутні докази придбання цього майна за час перебування сторін у шлюбі та за спільні кошти.

Однак, з таким висновком суду у цій частині погодитись неможливо.

Судом установлено, що сторони спору перебували у зареєстрованому шлюбі з 15.09.2007 року, який розірвано рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 21.06.2017 року.

Із змісту мотивувальної частини указаного судового рішення по справі № 607/5415/17 вбачається, що «упродовж тривалого часу - трьох років, сторони разом не проживають, не підтримують подружніх стосунків та не ведуть спільного господарства, що призвело до фактичного припинення між ними шлюбних відносин».

Під час розгляду справи в суді першої інстанції сторони визнали той факт, що в 2014 році вони припинили подружні відносини та ведення спільного господарства.

Також сторони визнали, що під час перебування у шлюбі в 2008 році вони розпочали будівництво будинку по АДРЕСА_1.

Відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єктів нерухомого майна № 85906774 від 26.04.2017 року, державна реєстрація житлового будинку, загальною площею 201,9 кв.м., що розташований в АДРЕСА_1, здійснена 16.06.2016 року, власником будинку значиться відповідачка ОСОБА_4

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Згідно статі 60, 61 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Вказаний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі N 6-843цс17.

За змістом статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Як роз'яснено в пунктах 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року N 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України) відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов'язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них.

Судом установлено, що спірний будинок був введений в експлуатацію та зареєстрований відповідачкою на своє ім'я після припинення подружніх відносин з позивачем.

Разом з тим, вирішуючи спір, суд не врахував наявних у справі доказів, з яких вбачається, що будинок був побудований за спільні кошти та під час перебування сторін у шлюбі, тому є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Частиною 1 ст. 79 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Судом установлено, що відповідно до рішення Білецької сільської ради, Тернопільського району № 136 від 15.05.2008 року надано дозвіл ОСОБА_6 на проведення будівництва житлового будинку по АДРЕСА_1

Як пояснили сторони, в 2009 р. спірний будинок був збудований та частково відремонтований, цього ж року вони разом з дитиною почали у ньому проживати. Із матеріалів справ вбачається, що в 2009 році до будинку проведено світло, газ, воду, під'єднано каналізацію. Зокрема, 20.05.2009 р., ОСОБА_6 уклала договір із Тернопільським РЕМ ВАТ "Тернопільобленерго" на постачання електричної енергії. (а.с. 133). 31.08.2009 р. у спірному будинку установлено побутовий газовий лічильник, що стверджується відповідним договором, укладеним з ВАТ "Тернопільміськгаз".

Відповідачка ОСОБА_4 в суді першої інстанції (25.06.2018 р.) пояснила, що станом на час вселення у спірний будинок в ньому була повністю зроблена одна кімната, кухня, туалет і ванна, у всьому будинку стояли вікна, було залито стяжку, на будинку була покрівля, однак в інших кімнатах не було зроблено ремонту, сходова клітка не стояла. На запитання суду "що ви зробили з 2009 року, щоб в 2016 році ввести будинок в експлуатацію" відповідачка пояснила, що за вказаний період були поштукатурені стіни, поставлені двері по кімнатах та дороблене опалення. Зазначила, що усі будівельні роботи проводились за кошти її батьків, які надали для будівництва близько 35 тис. доларів США.

Отже, відповідачка в суді першої інстанції пояснила, що ремонтні роботи в будинку проводились після вселення сім'ї з 2009 року, тобто в період, коли сторони ще спільно проживали.

Батьки відповідачки - свідки ОСОБА_9, ОСОБА_10 також пояснили, що всі будівельні роботи велись за кошти, які були ними подаровані дочці ОСОБА_4, а відповідач та його батьки участі в будівництві не приймали. Письмовий договір дарування грошей вони не укладали, гроші були використані поетапно, до часу вселення сторін в будинок.

Допитані в суді першої інстанції (03.09.2018 р.) свідки ОСОБА_8, ОСОБА_7 - батьки позивача ОСОБА_8 пояснили, що у в 2009 році будинок був придатний для проживання, перший поверх був повністю готовий, всі кімнати на другому поверсі були побілені, а мансарда не була готова, там було покладено ламінатне покриття. Вони допомагали будувати будинок, власноручно копали рови під фундамент, разом із батьками відповідачки купували арматуру, цеглу, блоки, проводили водогін, власними силами провели електрику до будинку, а також проводили ремонтні роботи. За їх кошти, а також за кошти батьків відповідачки були закуплені будівельні матеріали, проводився розрахунок з бригадами будівельників. Усього вони надали для будівництва близько 200000 грн. власних заощаджень.

Представники позивача ОСОБА_2 пояснили, що станом на 2014 р., коли позивач ще проживав у спірному будинку та перебував з відповідачкою у шлюбі, усі ремонтні роботи, як зовнішні так і внутрішні, у спірному будинку були повністю завершені і з цього часу та до моменту реєстрації права власності за відповідачкою стан будинку не змінювався.

Тобто, із урахуванням обставини, визнаних сторонами в ході розгляду справи, наявних у матеріалах справи доказів, слід дійти висновку, що будівництво спірного об'єкта нерухомості було розпочато в період перебування сторін у шлюбі, а його готовність станом на 2009 рік дозволяла здійснювати використання будинку за своїм функціональним призначенням.

Колегія суддів перевірила доводи відповідачки, зазначені у відзиві на апеляційну скаргу, про те, що після припинення подружніх відносин з позивачем вона за власні кошти з 2014 року до 2016 року провела необхідні будівельні роботи, щоб прийняти будинок в експлуатацію. Зокрема, під час розгляду справи в апеляційному суді ОСОБА_4 пояснила, що за цей час було поштукатурено та утеплено будинок ззовні, поштукатурено всередині мансарду, інші кімнати, встановлено дерев'яні сходи. Кошти для виконання будівельних робіт в сумі 35 тис. доларів США їй надали батьки. Однак, у справі відсутні докази про те, що вказані ремонтні роботи проведено саме після 2014 року за особисті кошти відповідачки і що будинок не міг бути прийнятий в експлуатацію без проведення зазначених робіт. Також, в суді першої інстанції відповідачка стверджувала, що частина вказаних робіт проводилась з 2009 року, коли сторони спільно проживали у шлюбі.

З технічного паспорту на спірний житловий будинок, який було виготовлено на замовлення відповідачки, видно, що будинок складається з підвалу, цокольного поверху, першого поверху та мансарди. Однак, той факт, що технічний паспорт виготовлений після припинення подружніх відносин не спростовує встановлених судом обставин, з яких видно, що будівництво проводилось під час перебування сторін у шлюбі. Також зміст технічного паспорта не підтверджує доводів відповідачки, зазначених у відзиві на апеляційну скаргу, про те, що вона за власні кошти завершила будівництво будинку. При цьому сама відповідачка в апеляційному суді вказала, що після припинення подружніх відносин за її особисті кошти лише поштукатурено та утеплено будинок ззовні, поштукатурено всередині мансарду, інші кімнати, встановлено дерев'яні сходи.

При таких обставинах, колегія суддів вважає, що хоч будинок і введений в експлуатацію відповідачкою та зареєстрований на її ім'я після припинення подружніх відносин, однак позивач довів у суді, що будинок є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, оскільки був побудований за спільні кошти та під час шлюбу.

Та обставина, що ОСОБА_4 за власні кошти провела деякі ремонтні роботи в будинку може бути підставою для вимоги про відшкодування відповідних витрат.

Доводи відповідачки про те, що позивач не може претендувати на частину у праві власності на будинок, оскільки відповідно до ст.331 ЦК України під час спільного проживання сторін будинок вважався лише сукупністю будівельних матеріалів, колегія суддів вважає безпідставними. При цьому слід врахувати, що на час припинення подружніх відносин будинок уже був побудований, а на момент розгляду спору проведено державну реєстрацію права власності на будинковолодіння.

Неможливо також погодитись з висновком суду про те, що спірний будинок побудований за кошти, подаровані відповідачці її батьками, тобто за особисті кошти позивачки, оскільки у матеріалах справи відсутні будь - які докази щодо фактичної передачі вказаних коштів та використання їх при будівництві.

Разом з тим, представник позивача пояснив, що будівництво здійснювалось спільними зусиллями сторін та їх батьків, у тому числі батьків позивача, джерелом доходу подружжя була заробітна плата ОСОБА_2, яка використовувалась в інтересах сім'ї. Вказане підтвердили також свідки ОСОБА_8, ОСОБА_7

З матеріалів справи видно, що дійсно ОСОБА_2 із жовтня 2007 р. по 8 серпня 2014 р. працював, проходив службу в Відділі Державної служби охорони при УМВС України Тернопільської області, за що отримував заробітну плату (а.с. 73-80).

При таких обставинах, колегія суддів вважає, що слід скасувати рішення суду в частині відмови у задоволенні позову про визнання права власності за позивачем на 1/2 частину спірного будинку, ухвалити нове судове рішення, яким визнати за ОСОБА_2 в порядку поділу майна подружжя право власності на 1/2 частину житлового будинку загальною площею 201,9 кв. м., що розташований в АДРЕСА_1

Доводи апеляційної скарги про те, що судом необґрунтовано відмовлено у задоволення позову про визнання за позивачем в порядку поділу майна подружжя права власності на 1/2 частину земельної ділянки площею 0,06 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд в с. Біла, Тернопільського району та земельної ділянки площею 0,04 га для ведення особистого селянського господарства в с Біла Тернопільського району, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки судом вірно установлено, що вказані земельні ділянки відповідачка набула у порядку приватизації із земель державної або комунальної власності, тому майно є її особистою власністю та поділу не підлягає.

При цьому доводи позивача, викладені у апеляційній скарзі, про те, що 1/2 частина земельна ділянка площею 0,06 га, на якій розташований будинок, повинна перейти до нього в порядку ст. 120 ЗК України є безпідставними, оскільки вказані вимоги не були предметом розгляду у суді першої інстанції, а також виділ у натурі частини будинку із визначенням конкретних приміщень не проводився.

В апеляційному суді сторони пояснили, що питання поділу спільної автомашини марки CHEVROLET AVEO було вирішено після ухвалення рішення суду шляхом надання ОСОБА_4 грошової компенсації за належну їй частку майна, тому відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги у цій частині.

Посилання відповідачки на те, що апеляційна скарга подана з порушенням строку, встановленого процесуальним законом, не відповідає обставинам справи, оскільки апеляційна скарга подана представником позивача 19.11.2018 року, тобто у строк, визначений ст.354 ЦПК України.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно п.3 ч.1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.

Враховуючи вказане, колегія суддів вважає, що рішення суду в частині відмови у задоволенні позову про визнання в порядку поділу майна подружжя права власності за ОСОБА_2 на 1/2 ідеальну частину житлового будинку, що знаходиться в АДРЕСА_1 слід скасувати, постановивши у цій частині нове судове рішення, яким визнати в порядку поділу майна подружжя право власності за ОСОБА_2 на 1/2 частину житлового будинку загальною площею 201,9 кв. м., що знаходиться в АДРЕСА_1 В решті рішення суду залишити без змін.

Згідно ч. ч. 1, 13 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Враховуючи те, що апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково, слід стягнути з ОСОБА_4 в користь ОСОБА_2 3600 грн. судового збору за подання апеляційної скарги, тобто половину суми судового збору, сплаченого ОСОБА_2 за подання апеляційної скарги.

Керуючись ст. ст. 374, 376, 381, 382 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, в інтересах якого діє представник - адвокат Панчук Сергій Миколайович, задовольнити частково.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 19.11.2018 р. в частині відмови у задоволенні позову про визнання в порядку поділу майна подружжя права власності за ОСОБА_2 на 1/2 житлового будинку по АДРЕСА_1 Тернопільської області - скасувати.

Постановити нове судове судове рішення, яким визнати в порядку поділу майна подружжя право власності ОСОБА_2 ( прож. АДРЕСА_2 ідентифікаційний номер - НОМЕР_3) на 1/2 житлового будинку по АДРЕСА_1

Стягнути з ОСОБА_4 ( прож. АДРЕСА_1 ідентифікаційний номер НОМЕР_4) в користь ОСОБА_2 3600 грн. (три тисячі шістсот гривень) судового збору.

В решті, рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 19.11.2018 р. - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повна постанова суду апеляційної інстанції складена 09.04.2019 р.

Головуючий - підпис

Судді - два підписи