Провадження №22-ц/812/264/19
П О С Т А Н О В А

Іменем України

22 січня 2019 року м. Миколаїв

колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду у складі:

головуючого: Базовкіної Т.М.,

суддів: Кушнірової Т.Б. та Яворської Ж.М.,

із секретарем судового засідання: Цуркан І.І.

без участі учасників справи, які належним чином повідомлені про час та місце судового засідання,

розглянувши в порядку спрощеного провадження у відкритому судовому засіданні цивільну справу №484/1912/18 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення, яке постановив Первомайський міськрайонний суд Миколаївської області під головуванням судді Максютенко Оксани Анатоліївни у приміщенні цього суду о 13 годині 59 хвилині 26 листопада 2018 року, за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітньої дитини ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Орган опіки та піклування Первомайської міської ради, про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні нерухомим майном шляхом позбавлення осіб права користування житловим приміщенням,

в с т а н о в и л а :

У травні 2018 р. ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні нерухомим майном шляхом позбавлення осіб права користування житловим приміщенням.

Позов мотивовано тим, що позивачу на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 27 серпня 2003 р. належить квартира АДРЕСА_1. 15 жовтня 2005 р. він зареєстрував шлюб з відповідачем та 05 травня 2006 р. зареєстрував її у вказаній квартирі як дружину. 06 жовтня 2015 р. шлюб між ними розірвано. Відповідач добровільно виселилась з квартири та з того часу по теперішній час не проживає, створила іншу сім'ю. Однак, позивач не може розпорядитись належною йому квартирою, оскільки відповідач залишилась зареєстрованою в ній. Поважних причин відсутності ОСОБА_1 за місцем реєстрації немає.

В подальшому ОСОБА_2 надав уточнену позовну заяву, пред'явивши її до ОСОБА_1, яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітньої дитини ОСОБА_3, в якій зазначив, що у спірній квартирі крім відповідача зареєстрована її неповнолітня донька від іншого шлюбу ОСОБА_3. В даній квартирі відповідач не проживає протягом п'яти років, а її неповнолітня донька - з народження. Реєстрація відповідача та її дитини заважає йому повноцінно користуватись квартирою, адже він має намір розпорядитись своїм правом власності.

Посилаючись на викладене, а також на те, що реєстрація відповідача та її дитини заважає йому повноцінно користуватись квартирою, адже він має намір розпорядитись своїм правом власності, з урахуванням уточнених позовних вимог, ОСОБА_2 просив суд визнати ОСОБА_1, яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітньої дитини ОСОБА_3, такими, що втратили право на проживання у вищевказаній квартирі.

Представник позивача в судовому засіданні підтримала позовні вимоги та просила їх задовольнити.

Відповідач, яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітньої дитини ОСОБА_3, та її представник в судовому засіданні позов не визнали просили відмовити в задоволенні позову, посилаючись на те, що відповідачу чинять перешкоди щодо проживання в квартирі. В квартирі вона не проживає з 2016 р. В даний час з дитиною вона проживає у своєї матері.

Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - Органу опіки та піклування Первомайської міської ради, в судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, надав лист, згідно якого просить справу розглянути за відсутності представника, рішення просить винести в інтересах малолітньої дитини.

Рішенням Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 26 листопада 2018 р. позовні вимоги ОСОБА_2 задоволені.

Постановлено усунути перешкоди для ОСОБА_2 щодо його прав власника у користуванні квартирою АДРЕСА_1 з боку ОСОБА_1, яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітньої дитини ОСОБА_3, шляхом визнання їх такими, що втратили право користування вказаним житловим приміщенням.

Рішення суду мотивовано тим, що відповідачка була членом сім'ї позивача. За час сумісного проживання позивачем як власником квартири був встановлений порядок користування квартирою, відповідач мала право проживати у квартирі, була у ній зареєстрована. Малолітня донька відповідач ОСОБА_3 не є членом сім'ї позивача та в квартирі ніколи не проживала.

Після розірвання шлюбу відповідач в квартирі не проживає, з моменту непроживання в квартирі минуло більше року, що підтвердила сама відповідач в судовому засіданні. Відповідач та її малолітня донька у розумінні вимог ч. 2 ст. 64 ЖК України та ст. 3 СК України не є членами сім'ї позивача, спільного господарства із заявником не веде і порядок користування квартирою між сторонами не узгоджено.

Отже, з припиненням шлюбу та непроживанням у спірній квартирі більше року відповідач та її малолітня донька утратили право користування цим житлом.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 вказує, що рішення суду першої інстанції є незаконним, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права й просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що наданими позивачем доказами не підтверджені її непроживання у спірній квартирі протягом п'яти років та втрата правового зв'язку із квартирою, а вона та її дочка не мають іншого житла.

Заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню із таких підстав.

Вимоги до судового рішення викладені у ст.ст. 263, 264 ЦПК України.

Відповідно до положень частин 1, 2, 3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із вимогами ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Рішення суду першої інстанції вказаним вимогам закону в повній мірі не відповідає.

З матеріалів справи вбачається та судом встановлено, що квартира АДРЕСА_1 є власністю ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна №3394, укладеного 27 серпня 2003 р.

Відповідач ОСОБА_1 з 15 жовтня 2005 р. перебувала з позивачем в зареєстрованому шлюбі, який рішенням Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 06 жовтня 2015 р. було розірвано.

Відповідач ОСОБА_1 в зазначеній квартирі зареєстрована та проживала як член сім'ї позивача.

ІНФОРМАЦІЯ_1 відповідач ОСОБА_1 народила доньку ОСОБА_3, батьком якої не є позивач, яку зареєструвала в квартирі позивача 04 січня 2018 р.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та її донька ОСОБА_3 у спірній квартирі не проживають більше року.

Заперечуючи проти позову, ОСОБА_1 посилалась на неможливість проживання у спірній квартирі через перешкоди, які чинить позивач, та відсутність в неї та її доньки іншого житла.

Задовольняючи позов, суд вважав, що для цього є передбачені ст. 405 ЦК України, ст. 383 ЦК України підстави, оскільки відповідач та її донька через тривале непроживання без поважних причин у квартирі позивача втратили право користування цим житловим приміщенням, але зареєстровані у ньому і тим самим чинять перешкоди позивачеві як власнику майна.

Однак з таким висновком суду колегія суддів не погоджується.

Відповідно до вимог статті 47 Конституції України держава гарантує кожному право на житло. Ніхто не може бути позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно з частинами четвертою, п'ятою статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Згідно з частинами першою, четвертою статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає.

Дитина належить до сім'ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає (ч. 2 ст. 3 СК України).

Відповідно до частини другої статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також ч. 1 ст. 405 ЦК України.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК УРСР до членів сім'ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім'ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом зазначених норм правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім'ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Європейський суд з прав людини вказує, що «втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 41, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року).

«Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві…» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 42, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року).

В силу ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Таким чином особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщенням на підставі ч. 2 ст. 405 ЦК України за двох умов: непроживання особи в жилому приміщенні більше одного року та відсутність поважних причин такого непроживання.

Саме на позивача процесуальний закон (ст.ст. 12, 81 ЦПК України) покладає обов'язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 405 ЦК України строки у жилому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.

На підтвердження своїх позовних вимог позивач надав акт про непроживання у квартирі, затверджений 25 квітня 2018 р. директором КП «Затишок», складений двома мешканцями будинку АДРЕСА_1, з квартир № 15 та № 5 у присутності майстра дільниці № 1, в якому зазначено, що ОСОБА_5 у квартирі № 18 не проживає протягом 5 років.

Однак, вказані в акті відомості щодо часу, з якого не проживає відповідач у квартирі, суперечать наведеним у позовній заяві позивачем та відзиві на апеляційну скаргу його представником відомостям, що відповідач припинила користування спірною квартирою після розірвання шлюбу (жовтень 2015 р.). Крім того в акті не визначені причини непроживання ОСОБА_1 у квартирі.

Як пояснювала в суді першої інстанції ОСОБА_1, і після розірвання шлюбу вона мала доступ до квартири, в неї є ключі від житла, але через перешкоди, які чинить відповідач та його родичи, вона не має можливості користуватися квартирою та надавала її для проживання квартирантам.

Суд на вказані положення закону, пояснення сторін та надані ним докази належної уваги не звернув, не перевірив заперечення ОСОБА_1 про перешкоди з боку позивача у користуванні квартирою, тоді як її непроживання в ній пов'язане із неприязними стосунками з позивачем внаслідок розірвання шлюбу. Тобто вказані твердження залишились неспростованими.

Також суд не дав оцінки поясненням відповідача про те, що і після припинення проживання у спірній квартирі вона продовжує сплачувати за комунальні послуги, що визнано представником відповідача в суді першої інстанції і свідчить про наявність правового зв'язку відповідача зі спірною квартирою та виконання нею своїх обов'язків з її утримання.

Щодо задоволення позовних вимог відносно малолітньої ОСОБА_3, суд не врахував, що вона не може самостійно обирати місце свого проживання, тому факт її непроживання у спірній квартирі не є безумовною підставою для позбавлення її права користування цим житлом.

За такого колегія суддів виходить з того, що сплата відповідачем комунальних послуг, надання квартири квартирантам свідчить про те, що відповідач не втратив зв'язок з квартирою, факт непроживання відповідача та її малолітньої дитини у спірній квартирі понад один рік обумовлений поважними причинами і не є підставою для позбавлення їх права користування належним позивачу житлом, а тому суд безпідставно задовольнив позов.

Також колегія суддів враховує, що втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло, правомірність застосування якого за обставинами цієї справи позивачем не доведено.

Підстави для визнання колишньої дружини, яка біля десяти років за згодою власника квартири користувалась нею, такою, що втратила право користування житлом, необхідність і пропорційність такого заходу позивачем не доведені.

Оскільки рішення ухвалено судом з порушенням вимог матеріального та процесуального права, воно підлягає в силу положень п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у позові.

Частиною 13 ст. 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

В силу ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи, що апеляційним судом задоволено апеляційну скаргу відповідача та постановлене нове судове рішення про відмову у позові відсутні підстави для стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 сплаченого за подання позовної заяви судового збору, а з позивача на користь відповідача слід стягнути 1057 грн. 20 коп. судового збору, сплаченого за подання апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 26 листопада 2018 року скасувати, постановити нове судове рішення.

В позові ОСОБА_2 до ОСОБА_1, яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітньої дитини ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Орган опіки та піклування Первомайської міської ради, про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні нерухомим майном шляхом позбавлення осіб права користування житловим приміщенням відмовити.

Стягнути із ОСОБА_2, який народився ІНФОРМАЦІЯ_2, проживає: АДРЕСА_1, картка платника податку - НОМЕР_1), на користь ОСОБА_3, яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_3, проживає: АДРЕСА_1, картка платника податку - НОМЕР_2), 1 057 (тисячу п'ятдесят сім) грн. 20 коп. судового збору.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених статтею 389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий Т.М. Базовкіна

Судді: Т.Б. Кушнірової

Ж.М. Яворська

______________________________________________

Повний текст постанови складений 22 січня 2019 року