КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 22-ц/824/5135/2019 Головуючий у 1-й інстанції: Косович Т.П.
380/1451/18-ц Доповідач-ЧобітокА.О.
ПОСТАНОВА

Іменем України

01 квітня 2019 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - Чобіток А.О.

суддів - Немировської О.В., Ящук Т.І.

секретар - Казанник М.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Києва апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Тетіївського районного суду Київської області від 10 січня 2019 року в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання особою такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -

у с т а н о в и в :

У жовтні 2018 року позивач пред'явив позов до відповідача, в якому просив визнати відповідача - ОСОБА_3 такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме будинком АДРЕСА_1. Зазначав, що він є власником вищевказаного будинку. Відповідач зареєстрована в будинку, проте з 2013 року там не проживає і добровільно знятися із реєстраційного обліку не бажає, чим створює йому перешкоди як власнику будинку в користуванні та розпорядженні нерухомим майном. Указував, що з відповідачем вони тривалий час проживали однією сім'єю, мають спільних дітей, проте шлюб між ними не зареєстровано. На даний час, відповідач у спірному будинку не проживає, комунальні послуги не сплачує, в утриманні житла участі не приймає.

Рішенням Тетіївського районного суду Київської області від 10 січня 2019 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з указаним рішенням суду, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Уважає рішення суду незаконним та таким, що прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що спірний будинок є його приватною власністю, що підтверджено договором купівлі-продажу від 14.04.2004 року. На його думку, суд першої інстанції при ухваленні рішення вийшов за межі позовних вимог, зробивши висновок, що будинок являється його спільною сумісною власністю разом з ОСОБА_3 як жінкою та чоловіком, які проживали однією сім'єю, але не перебували у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі. При цьому відповідач не надала жодних доказів, які підтверджували, що остання надавала кошти для придбання будинку. Відповідач до суду із зустрічним позовом не зверталася, а тому суд безпідставно вийшов за межі позовних вимог при вирішенні питання щодо права власності на спірне майно.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 зазначила, що ОСОБА_2 не надав суду жодного доказу на підтвердження купівлі будинку за рахунок його особистих коштів, у суді першої інстанції вводив суд в оману, заявляючи, що будинок він придбав за гроші, які йому подарувала його покійна мати, потім заявляв, що гроші йому дали інші родичі, потім, що я разом з ним ніколи не проживали однією сім'єю, хоча сам у позові зазначає про факт проживання однією сім'єю і наявність спільних дітей, а в апеляційній скарзі не заперечує факт спільного проживання однією сім»єю без реєстрації шлюбу в період з 2001 по 2013 роки, під час якого було народжено троє спільних дітей, не заперечує спільний побут, ведення спільного господарства, бюджету, наявність взаємних обов'язків тощо.

При розгляді справи судом першої інстанції установлено, що що з 2001 року по 2013 рік сторони проживали однією сім»єю в незареєстрованому шлюбі та вели спільний бюджет, що підтверджується поясненнями сторін, наданими в судовому засіданні. Від спільного проживання мають трьох неповнолітніх дітей - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2(копії свідоцтв про народження а.с. 44,45,55).

Відомості про батька в актовому записі про народження ОСОБА_4 записані зі слів матері, проте сторони визнають, що остання є їх спільною донькою.

14.04.2004 року згідно з договоромкупівлі-продажу ОСОБА_2придбав житловий будинок АДРЕСА_1 який зареєстрований в Тетіївському МБТІ за № 173 (а.с. 10).

Розпорядженням сільського голови Дібрівської сільської ради Тетіївського району Київської області № 5 від 12.02.2016 року вулицю Леніна перейменовано на вулицю Середню (а.с.13).

У даному будинку, окрім ОСОБА_2, зареєстровані: ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_7, які там не проживають, що підтверджується довідкою Дібрівського старостинського округу № 5 Тетіївської міської ради № 560 від 17.09.2018 року (а.с.11) та актом обстеження матеріально-побутових умов сім»ї № 605 від 09.10.2018 року (а.с.12).

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив з того, що житловий будинок АДРЕСА_1 був придбаний ОСОБА_2 14.04.2004 року в період його проживання з відповідачем однією сім'єю в цивільному шлюбі, при цьому в будь-якому іншому шлюбі сторони не перебували, письмового договору про право власності на майно між сторонами укладено не було, а тому даний житловий будинок відповідно до ст. 74 СК України, який набрав чинності 01.01.2004 року, вважається спільною сумісною власністю сторін як жінки та чоловіка, які проживали однією сім'єю, але не перебували у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі. За вказаних обставин, відповідач не може втратити права на користування житловим приміщенням.

Заслухавши доповідь судді,пояснення позивача та його представника, відповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, обставини справи, суд апеляційної інстанції уважає таке рішення суду законним та обґрунтованим, відповідним установленим обставинам справи та нормам матеріального та процесуального права, які регулюють правовідносини, що виникли між сторонами, висновків якого аргументи апеляційної скарги не спростовують з наступних підстав.

Згідно із частинами 1, 2, 3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Установлено, що позивач пред'явивши позов до відповідача про визнання її такою, що втратила право користування житловим будинком АДРЕСА_1, зазначав, що саме він є його власником, а відповідач з 2013 року без поважних причин не проживає в ньому.

На підтвердження тієї обставини, що він є власником будинку ОСОБА_2 надав договір купівлі-продажу будинку від 14.04.2004 року, у якому його визначено покупцем ( а.с. 10).

Відповідач, заперечуючи проти позову ОСОБА_2, зазначала, що будинок АДРЕСА_1, був придбаний позивачем в період її проживання з відповідачем однією сім'єю в цивільному шлюбі, унаслідок чого вона є співвласником даного будинку і позивач не вправі визнавати її такою, що втратила право користування ним, надавши відповідні докази.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно із ч. 1 ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Сторони приймали участь у підготовчому засіданні щодо розгляду даної справи, достовірно знали позицію один одного щодо заявлено спору, проте позивач будь-яких доказів того, що будинок АДРЕСА_1 бувпридбаний за його особисті кошти не надав, при цьому не заперечуючи, що під час його купівлі перебував із відповідачем у фактичних шлюбних відносинах.

Оцінюючи надані сторонами докази на підтвердження указаних ними обставин, суд прийшов до висновку про безпідставність позову ОСОБА_2.

Єдиний аргумент апеляційної скарги ОСОБА_2 про те, що суд першої інстанції, установивши обставину, що будинок АДРЕСА_1 є спільною сумісною власністю, придбаною під час спільного проживання, як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, вийшов за межі позовних вимог, на увагу не заслуговує, оскільки суд діяв у межах визначених Цивільним процесуальним кодексом України.

Частиною 1 ст. 264 ЦПК України визначено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання:

1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;

2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження;

3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин;

4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин;

5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити;

6) як розподілити між сторонами судові витрати;

7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення;

8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Отже, встановивши обставину придбання будинку АДРЕСА_1, суд виходив зі встановлення фактів, підтверджених доказами, якими позивач обґрунтовував вимоги, а відповідач проти них заперечувала.

На підставі викладеного рішення суду є законним та обґрунтованим, підстави до скасування якого відсутні, висновків якого аргументи апеляційної скарги не спростовують.

Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв"язок доказів у їх сукупності, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про законність та обґрунтованість рішення ухваленого по даній справі та відсутність підстав до його скасування.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 381-384, 389 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Тетіївського районного суду Київської області від 10 січня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: А.О. Чобіток

Судді: О.В. Немировська

Т.І. Ящук