Справа № 308/4931/17
П О С Т А Н О В А

Іменем України

02 квітня 2019 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі

головуючого судді КОНДОРА Р.Ю.

суддів СОБОСЛОЯ Г.Г., ГОТРИ Т.Ю.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2 у справі № 308/4931/17 на ухвалу Ужгородського міськрайонного суду від 15 січня 2019 року, повний текст якої складено 15 січня 2019 року, головуючий суддя Бедьо В.І., про зустрічне забезпечення позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики, -

встановив:

Позивач ОСОБА_2, від імені та в інтересах якого діє адвокат Кузьма К.І., оскаржив ухвалу Ужгородського міськрайонного суду від 15.01.2019, якою застосовано зустрічне забезпечення вищеназваного позову, а саме, визначено розмір зустрічного забезпечення у сумі 490344,79 грн і зобов'язано ОСОБА_2, мешканця м. Ніредьгаза, Угорщина, сплатити цю суму на депозитний рахунок суду у строк, що не перевищує десяти днів з дня постановлення ухвали про забезпечення позову та подати суду в цей же строк документи, що підтверджують надання зустрічного забезпечення. На думку сторони, ухвалу постановлено з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Так, суд виходив із того, що зустрічне забезпечення є необхідним, оскільки позивач ОСОБА_2 не має зареєстрованого місця проживання в Україні, відомості про належність йому на території України майна відсутні, тому існують ризики стосовно того, що його дії можуть ускладнити або унеможливити виконання рішення суду про відшкодування збитків відповідача, які можуть бути спричиненні забезпеченням позову, у випадку відмови в позові та виходячи зі змісту позовних вимог.

Однак, суд не взяв до уваги обов'язкові підстави зустрічного забезпечення: саму наявність можливих збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову у випадку відмови в позові; наявність доказів того, що майновий стан позивача або його дії щодо відчуження майна чи інші дії можуть ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду про відшкодування збитків відповідача, які можуть бути спричиненні забезпеченням позову, у випадку відмови в позові. Докази щодо цього не були надані суду заявником.

Не були дотримані судом і вимоги процесуального закону щодо співмірності зустрічного забезпечення із заходами забезпечення позову, застосованими судом, та з розміром збитків, яких може зазнати відповідач через забезпечення позову. Суд застосував зустрічне забезпечення на суму заявлених позовних вимог, а розмір можливих збитків не встановив.

Такі дії суду у контексті практики Європейського суду з прав людини є недопустимим і непропорційним втручанням у право власності позивача.

Суд не надав стороні позивача можливості подати заперечення щодо заяви сторони відповідача про зустрічне забезпечення, на що позивач має право відповідно до ст. 182 ч. 1 ЦПК України.

Суд необґрунтовано посилався на те, що ОСОБА_2 начебто не приймає кореспонденцію за вказаною ним адресою на території України, що вказує на непроживання на території України. Фактично ж така кореспонденція вручалася довірителю за відповідною адресою.

В резолютивній частині ухвали суду вказаний порядок виконання та оскарження ухвали про забезпечення позову, а не про зустрічне забезпечення.

Сторона просить ухвалу суду про зустрічне забезпечення скасувати, у задоволенні заяви відповідача про таке забезпечення - відмовити.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач ОСОБА_5, від імені та в інтересах якого діє адвокат Гончаров В.В., вказує на її необґрунтованість, просить скаргу залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції - без змін. Сторона посилається, зокрема, на таке.

В силу вимог ст. 154 ч. 3. П. 1 ЦПК України, суд у даному випадку зобов'язаний був застосувати зустрічне забезпечення, оскільки позивач ОСОБА_2 не має в Україні зареєстрованого місця проживання чи перебування, як відсутнє в Україні й майно позивача в розмірі, достатньому для відшкодування можливих збитків відповідача. При вирішенні питання про зустрічне забезпечення йдеться про можливість заподіяння відповідачу збитків, а не про реальні збитки.

Сума зустрічного забезпечення є співмірною із заходами забезпечення позову та з розміром збитків, яких може зазнати відповідач внаслідок забезпечення позову. Арешт у порядку забезпечення позову накладено на значну кількість належного відповідачу нерухомого майна, вартість якого значно перевищує розмір позовних вимог. Розмір зустрічного забезпечення не міг бути меншим за ціну позову.

Заслухавши доповідь судді, обговоривши доводи сторін, перевіривши матеріали справи, суд приходить до такого.

Як убачається з наявних матеріалів, ОСОБА_2, зареєстрований в АДРЕСА_2, пред'явив до ОСОБА_5, зареєстрованого в АДРЕСА_1, позов про стягнення боргу за договором позики в сумі 490344,79 грн, з яких сума основного боргу 248000,00 грн, інфляційні нарахування 220799,37 грн і 3% річних 21545,42 грн (а.с.2-4, 10 та ін.).

Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду від 04.10.2017 за заявою ОСОБА_2 забезпечено вказаний позов, накладено арешт (заборонено відчуження) на майно (частку в майні) відповідача ОСОБА_3 у межах суми позовних вимог, яка складає 490344,79 грн, а саме на:

квартиру АДРЕСА_3, реєстраційний номер об'єкта 101;

нерухоме майно, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4:

1/2 частку у спільній частковій власності на земельну ділянку площею 0,0334 га з кадастровим номером НОМЕР_1

1/2 частку у спільній частковій власності на квартиру № 7 загальною площею 125,2 кв. м., реєстраційний номер об'єкта 1346060;

належні приміщення площами 18,86 кв. м, 17,015 кв. м, 13,53 кв. м, 1168 кв. м (літ. Д, Д-1 площею 61,1 кв. м), реєстраційний номер об'єкта 28628461;

1/2 частку у спільній частковій власності на квартиру № 1 загальною площею 56,6 кв. м., реєстраційний номер об'єкта 2105338;

1/2 частку у спільній частковій власності на квартиру № 3 загальною площею 63,4 кв. м., реєстраційний номер об'єкта 01 (а.с. 22).

Ухвалу суду від 04.10.2017 виконано, постановою держвиконавця Ужгородського МВ ДВС від 30.01.2018 закінчено виконавче провадження № 54887812 щодо накладення арешту на перераховане майно та заборони його відчуження (а.с. 27-28).

Отже, на вимогу позивача цивільний оборот майна в значному обсязі, що належить відповідачу, був блокований.

19.12.2018 відповідач ОСОБА_3 в особі свого представника адвоката Гончарова В.В. подав до Ужгородського міськрайонного суду клопотання, яким з огляду на проживання позивача ОСОБА_2 в Угорщині та на відсутність в Україні належного йому майна, достатнього для відшкодування можливих збитків відповідача, завданих забезпеченням позову, які можуть бути спричинені у випадку відмови в позові, просив застосувати зустрічне забезпечення виходячи з вартості арештованого та забороненого до відчуження майна - зобов'язати ОСОБА_2 внести на депозитний рахунок суду грошові кошти в сумі 1256124,60 грн (а.с. 31). У судовому засіданні представник Гончаров В.В. уточнив клопотання і просив застосувати зустрічне забезпечення в межах позовних вимог у сумі 490344,79 грн (а.с. 38).

Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду від 15.01.2019 уточнене клопотання позивача про зустрічне забезпечення задоволено в межах ціни позову: визначено розмір зустрічного забезпечення у сумі 490344,79 грн і зобов'язано ОСОБА_2, мешканця АДРЕСА_2, адреса для листування АДРЕСА_5, сплатити цю суму на депозитний рахунок суду у строк, що не перевищує десяти днів з дня постановлення ухвали про забезпечення позову та подати суду в цей же строк документи, що підтверджують надання зустрічного забезпечення (а.с. 39-41).

Приймаючи таке процесуальне рішення, суд першої інстанції виходив із того, що ухвалою суду від 04.10.2018 застосовані відповідні заходи забезпечення позову, при цьому, позивач ОСОБА_2 зареєстрований в м. Ніредьгазі, Угорщина, не має зареєстрованого місця проживання в Україні, відомості про належність йому певного майна в Україні відсутні, що підтверджено даними відповідних реєстрів речових прав на нерухоме майно та обтяжень. Тому існують ризики ускладнення або унеможливлення виконання рішення суду про відшкодування збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову, у випадку відмови в позові, та виходячи зі змісту позовних вимог.

Відповідно до ст. 154 ЦПК України, зустрічне забезпечення застосовується тільки у випадку забезпечення позову (ч. 2); суд зобов'язаний застосовувати зустрічне забезпечення, якщо позивач не має зареєстрованого в установленому законом порядку місця проживання (перебування) чи місцезнаходження на території України та майна, що знаходиться на території України, в розмірі, достатньому для відшкодування можливих збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову, у випадку відмови у позові (ч. 3 п. 1); зустрічне забезпечення, як правило, здійснюється шляхом внесення на депозитний рахунок суду грошових коштів у розмірі, визначеному судом (ч. 4); розмір зустрічного забезпечення визначається судом з урахуванням обставин справи; заходи зустрічного забезпечення позову мають бути співмірними із заходами забезпечення позову, застосованими судом, та розміром збитків, яких може зазнати відповідач у зв'язку із забезпеченням позову (ч. 5).

Виходячи зі змісту зазначених норм цивільного процесуального закону та враховуючи положення ст. 154 ч. 6 і ст. 159 ЦПК України, у разі, якщо мало місце забезпечення позову, суд імперативно, зокрема, за клопотанням відповідача, зобов'язаний застосовувати зустрічне забезпечення, якщо позивач не має зареєстрованого місця проживання (перебування) чи місцезнаходження на території України та майна в Україні в розмірі, достатньому для відшкодування можливих збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову, у випадку відмови у позові. Саме ці умови щодо позивача є визначальними для застосування зустрічного забезпечення і щодо позивача ОСОБА_2 вони мали місце, а відповідні вимоги процесуального закону були дотримані.

Зважаючи на вимоги закону щодо диспозитивності цивільного процесу, відповідності заходів зустрічного забезпечення обставинам справи, їх співмірності із заходами забезпечення позову, застосованими судом (які є чинними), та з розміром збитків, яких може зазнати відповідач у зв'язку із забезпеченням позову, суд відповідно до уточненого клопотання відповідача застосував зустрічне забезпечення у межах ціни позову, а не в межах раніше застосованого забезпечення позову (беручи до уваги фактичний обсяг арештованого майна). Таким чином, як стороною відповідача, так і судом значною мірою враховані інтереси позивача.

З огляду на дійсний зміст положень пункту 1 частини 3 статті 154 ЦПК України, доводи апеляції щодо необхідності з метою застосування зустрічного забезпечення встановити наявність можливих збитків відповідача необґрунтовані. На стадії вирішення даного процесуального питання йдеться саме про можливість (імовірність) виникнення таких збитків (а не про встановлення їх розміру), що їх може спричинити забезпечення позову, які пов'язуються з результатом справи та з подальшою реалізацією особою права на відповідний позов залежно від такого результату. Тож ідеться про збитки, розмір яких встановлюється в майбутньому, а заперечення сторони відповідача проти таких доводів апеляції відповідають змісту закону та обставинам справи.

Положення пункту 2 частини 3 статті 154 ЦПК України, на які в обґрунтування апеляції посилається сторона, не мають значення в контексті справи, позаяк суд першої інстанції посилався на них лише як на одну з передбачених процесуальним законом обов'язкових підстав для застосування зустрічного забезпечення, а керувався при вирішенні питання по суті положеннями пункту 1 частини 3 статті 154 цього Кодексу.

Представники сторін адвокати Гончаров В.В. і Кузьма К.І. взяли участь у судовому засіданні під час вирішення питання про зустрічне забезпечення і реалізували процесуальні права в інтересах клієнтів (а.с. 38). Норми ст. 182 ЦПК України передбачають подання заяв, клопотань і заперечень як у письмовій, так і в усній формі, вимог щодо подання заперечень із питання щодо зустрічного забезпечення лише в письмовій формі цивільний процесуальний закон не містить. Своїм правом заперечувати проти зустрічного забезпечення представник Кузьма К.І. скористалася, навела доводи, що в подальшому були покладені в основу апеляційної скарги. Тож твердження в апеляції про порушення права сторони на заперечення проти позиції іншої сторони у процесуальному питанні не можна визнати обґрунтованим.

За наведених обставин, для тверджень про недопустиме і непропорційне втручання у право власності позивача внаслідок застосування зустрічного забезпечення підстав немає. Відповідач обґрунтовано просив застосувати зустрічне забезпечення. Викладені вище та інші доводи апеляції не спростовують законності та обґрунтованості ухвали суду першої інстанції про застосування зустрічного забезпечення.

Відтак, на підставі ст. 375 ЦПК України апеляцію позивача слід залишити без задоволення, а постановлену з додержанням вимог закону ухвалу суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст. 374 ч. 1 п. 1, ст.ст. 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а ухвалу Ужгородського міськрайонного суду від 15 січня 2019 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, який є днем складення повного судового рішення, і оскарженню не підлягає.

Судді