02 квітня 2019 року Деснянський районний суд м. Києва в складі:
головуючої судді Панченко О.М.
з секретарем Дмитрієвою А.А.
розглянувши в порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні в залі Деснянського районного суду міста Києва цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди,
Позивач звернувся до суду із позовом до відповідача про відшкодування матеріальної та моральної шкоди. Свої вимоги мотивував тим, що вироком Оболонського районного суду м. Києва від 01.02.2018 року відповідача було визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та було засуджено до трьох років позбавлення волі. На підставі ч. 2 ст. 286 КК України, ч. 2 ст. 3 ЗУ «Про застосування амністії», п. «В» ст. 1 ЗУ «Про амністію у 2016 році» відповідача було звільнено від відбування покарання. Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 24.04.2018 року даний вирок в частині покарання відповідача було залишено без змін. З вироку суду вбачається, що відповідач, керуючи автомобілем НОМЕР_1, який належить відповідно до свідоцтва про реєстрацію ТЗ ОСОБА_1 (позивач) скоїв зіткнення з бетонним відбійником передньою частиною автомобіля. Відповідно до висновку вартості матеріального збитку заподіяного власнику колісного транспортного засобу «504/07-18, який був проведений ТОВ «Клевер Експерт» від 06.09.2018 року варість матеріального збитку становить 91 395.00 грн. Крім того, зазначеними діями відповідача було заподіяно також моральну шкоду, яку позивач оцінює у розмірі 100 000,00 грн. У зв'язку з чим просить стягнути з відповідача матеріальну шкоду у розмірі 91 395.00 грн. та моральну шкоду у розмірі 100 000,00 грн. та 1200.00 грн. за проведення експертизи.
Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 21.09.2018 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі та постановлено розгляд справи проводити в порядку загального позовного провадження.
31 січня 2019 року протокольної ухвалою підготовче провадження у справі закрито та призначено справу до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні.
02 квітня 2019 року розгляд справи закінчено ухваленням рішення по суті вимог.
Представник позивача підтримав позовні вимоги, до суду надав письмову заяву в якій просить проводити розгляд справи без його участі, підтримує вимоги позову, проти заочного рішення суду не заперечує.
Відповідач в судове засідання не з'явився, хоча належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи.
Дослідивши матеріали справи, суд встановив такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.
Вироком Оболонського районного суду м. Києва від 01.02.2018 року відповідача ОСОБА_2 було визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та було засуджено до трьох років позбавлення волі. На підставі ч. 2 ст. 286 КК України, ч. 2 ст. 3 ЗУ «Про застосування амністії», п. «В» ст. 1 ЗУ «Про амністію у 2016 році» відповідача було звільнено від відбування покарання. (а.с. 10-13). З вироку суду вбачається, що відповідач, керуючи автомобілем НОМЕР_1, який належить відповідно до свідоцтва про реєстрацію ТЗ позивачу ОСОБА_1 скоїв зіткнення з бетонним відбійником передньою частиною автомобіля.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 24.04.2018 року даний вирок в частині покарання відповідача було залишено без змін. (а.с. 14-16).

Відповідно до висновку вартості матеріального збитку заподіяного власнику колісного транспортного засобу №504/07-18, який був проведений ТОВ «Клевер Експерт» від 06.09.2018 року варість матеріального збитку становить 91 395.00 грн. (а.с. 17-21).

Згідно з п. 4 ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (ч. 1 ст. 15 ЦК України).

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України).

Згідно ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Для відшкодування шкоди за правилами ст. 1166 ЦК України необхідно довести такі факти:

а) неправомірність поведінки особи. Неправомірною можна вважати будь-яку поведінку, внаслідок якої завдано шкоду, якщо завдавач шкоди не був уповноважений на такі дії.

б) наявність шкоди. Під шкодою слід розуміти, зокрема, втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки ст. 22 ЦК України).

в) причинний зв'язок між протиправною поведінкою та шкодою є обов'язковою умовою відповідальності та виражається в тому, що шкода має виступати об'єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди.

г) вина завдавача шкоди, за виключенням випадків, коли в силу прямої вказівки закону обов'язок відшкодування завданої шкоди покладається на відповідальну особу незалежно від вини.

Частина 2 цієї статті встановлює презумпцію вини завдавача шкоди, що означає, що особа, яка завдала шкоду, буде вважатися винною, якщо вона сама не доведе відсутність своєї вини (у зв'язку із наявністю вини іншої особи або у зв'язку із дією об'єктивних обставин).

Відповідно до частини 2 ст.1166 ЦК України особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкода завдана не з її вини.

Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав (ч. 1 ст. 23 ЦК України).

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування (ч. 4ст. 23 ЦК України).

Відповідно до ст. 23 ЦК України встановлено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Відповідно до частини другої цієї статті моральна шкода полягає:

1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я;

2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів;

3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна;

4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Частиною другою статті 1167 ЦК України визначено перелік випадків відшкодування моральної шкоди органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим, органом місцевого самоврядування, фізичною або юридичною особою, яка її завдала. Зазначений перелік не є вичерпним, оскільки пункт 3 статті передбачає наявність інших випадків передбачених законом.

Як роз'яснено в п. 3 роз'яснень Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 2005 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Положеннями п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз'яснено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань з урахуванням у кожному конкретному випадку вини відповідача та інших обставин. Зокрема, ураховується характер і тривалість страждань, стан здоров'я потерпілого, тяжкість завданої травми, наслідки тілесних ушкоджень, істотних вимушених змін у його життєвих та виробничих стосунках.

В пункті № 10 зазначеної постанови зазначено, що при заподіянні особі моральної шкоди, обов'язок по її відшкодуванню покладається на винних осіб незалежно від того, чи була заподіяна потерпілому майнова шкода та чи відшкодована вона.

Згідно із ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Тобто, позивач повинен надати докази як на підтвердження протиправних дій чи бездіяльності відповідача, так і докази спричинення йому моральної шкоди, а також наявності причинного зв'язку між діями, бездіяльністю заподіювача та спричиненою шкодою.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і елекронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків (ст. 76 ЦПК України).

Статтею 77 ЦПК України встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Таким чином, позивачем доведено умови та підстави покладення цивільної відповідальності, а саме, протиправність дій відповідача, причинний зв'язок між цими діями та спричиненою шкодою та виконано вимоги ст. 12 ЦПК України, відповідно до якої кожна сторона зобов'язана довести обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

З урахуванням викладеного, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, а саме з відповідача на користь позивача підлягає стягненню матеріальна шкода в розмірі 91 395.00 грн. Що стосується моральної шкоди, то розмір заявлений позивачем дещо завищений і тому суд визначає розмір моральної шкоди в 15 000.00 грн., які і підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. Витрати за проведення експертизи в сумі 1 200.00 грн. задоволенню не підлягають, оскільки позивачем не надано доказів понесення ним таких витрат.

Керуючись ст. 129 Конституції України, ст.ст. 15, 16, 23, 1166, 1167, 1168, 1195 ЦК України, п.п. 3, 9, 10 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», ст.ст. 12, 13, 81, 89, 133, 137, 141, 247, 259, 263, 264-265, 273, 353, 430 ЦПК України, суд -

у х в а л и в :

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2 в якості матеріальної шкоди 91 395.00 грн., моральної шкоди 15 000.00 грн. та судовий збір у розмірі 704.80 грн.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Суддя