ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 524/9431/15 Номер провадження 22-ц/814/116/19Головуючий у 1-й інстанції Савічев В.О. Доповідач ап. інст. Кривчун Т. О.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 січня 2019 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ у складі:

Головуючого: судді Кривчун Т.О.

Суддів: Кузнєцової О.Ю., Пилипчук Л.І.

секретар Радько О.М.

за участю: правонаступника відповідача ОСОБА_2

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3

на заочне рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 29 березня 2016 року

у справі за позовом ОСОБА_4 (правонаступник - ОСОБА_5) до ОСОБА_6 (правонаступник - ОСОБА_2) про стягнення боргу.

Суд, заслухавши доповідь судді-доповідача, -

В С Т А Н О В И В :

У листопаді 2015 року ОСОБА_4 звернулась до місцевого суду з вказаним позовом до відповідача ОСОБА_6, посилаючись на те, що 10.07.2013 року ОСОБА_6 взяв у неї у борг 245000,00 російських рублів та 900,00 дол. США. Вказану суму відповідач обіцяв повернути до 15.09.2013 року, про що власноручно склав розписку. Проте, ОСОБА_6 до цього часу ухиляється від повернення грошей, уникає зустрічі з позивачем, вирішувати дане питання в добровільному порядку відмовляється.

З урахуванням наведеного прохала стягнути з ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь її, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3 р. н. кошти в сумі 192520,96 грн., з яких 104207,34 грн. - борг за договором позики, 81770,44 грн. - інфляційні втрати, 6543,18 грн. - три відсотки річних, вирішити питання судових витрат.

Ухвалою Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 02.02.2016 року заяву ОСОБА_4 про забезпечення позову задоволено.

Накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1, яка належить на праві власності ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_4 р. н. (а.с.23).

Заочним рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 29.03.2016 року позов ОСОБА_4 до ОСОБА_6 про стягнення боргу, задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_4 борг в сумі 104207,34 грн., інфляційні втрати - 81770,44 грн., три відсотки річних - 6543,18 грн., судові витрати - 1926,00, а всього 194446,96 грн. (а.с.36).

Ухвалою Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 02.07.2018 року заяву ОСОБА_5 про заміну сторони, задоволено.

Замінено стягувача у виконавчих листах, виданих Автозаводським районним судом м. Кременчука по справі №524/9431/15-ц за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_6 про стягнення боргу, а саме ОСОБА_4 на її правонаступника - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, рнокпп НОМЕР_1, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_4

Ухвалою Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 11.10.2018 року заяву ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 29.03.2016 року по справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_6 про стягнення боргу, залишено без задоволення(а.с.149).

З вказаним рішенням не погодилась ОСОБА_2, як спадкоємець відповідача ОСОБА_6, представник якої, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та неправильне застосування норм процесуального права, подала на нього апеляційну скаргу, в якій просить заочне рішення районного суду скасувати та визнати правочин щодо договору позики у вигляді розписки на підставі ч.ч.3,4,5 ст. 203 та ст.ст. 215,2016 ЦК України недійсним.

В обґрунтування доводів скарги зазначає, що надана на підтвердження дійсності договору позики розписка від 10.07.2013 року не є належним доказом укладення спірного правочину та отримання ОСОБА_6 від ОСОБА_4 коштів у борг.

Вказує, що судом, в порушення вимог закону, не було досліджено оригіналу боргової розписки від 10.07.2013 року та вона за формою складена без дотримання вимог ст.1047 ЦК України, тобто не містить суттєвих умов для такого роду правочину, зокрема, не вказано родові ознаки грошової суми в рублях.

Зауважує, що навіть наочно зрозуміло, що спірна розписка виконана не особисто ОСОБА_6 та не містить його підпису.

У судовому засіданні апелянт ОСОБА_2 доводи, наведені в апеляційній скарзі, підтримала та прохала її задовольнити.

Колегія суддів, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції, вислухавши пояснення правонаступника відповідача, дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги з наступних підстав.

У відповідності до ч.ч.1-5 ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з вимогами ч.1 ст.264 цього Кодексу під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Як убачається з матеріалів справи, 10.07.2013 року було складено розписку, відповідно до якої ОСОБА_4 надала в борг ОСОБА_6 кошти в сумі 245000,00 рублів та 900,00 дол. США, строк повернення - 15.09.2013 року (а.с.31).

Місцевим судом установлено, що станом на день розгляду справи відповідач фактично не повернув позивачеві зазначені в розписці кошти.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив із того, що, оскільки відповідач у встановлені розпискою строки не повернув кошти, то вони підлягають стягненню з ОСОБА_6 на користь позичальника. Також, зважаючи на те, що боржником було прострочено зобов'язання, то до стягнення з нього на користь позивача підлягають 3% річних та інфляційні втрати.

Такі висновки суду першої інстанції не відповідають встановленим по справі обставинам та нормам матеріального права, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.202 ЦК України правочин - це дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтею 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має вчинятися у формі, встановленій законом, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

За нормою ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно зі ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ч.2 ст.1047 ЦК України).

У тексті боргової розписки повинна бути обов'язково вказана детальна інформація про сторони договору, яка дозволяє точно ідентифікувати боржника і позикодавця. Для цього на папері закріплюються такі відомості: прізвища, імена, по батькові; номери та серії паспортів; адреса прописки. Також, в розписці повинна бути вказана грошова сума, яка була передана боржнику, цифрове значення необхідно продублювати прописом.

З наведеного слідує, що боргова розписка є, так би мовити, гарантією договору позики, його підтвердженням.

У відповідності до правового висновку Верховного суду України від 18 вересня 2013 року, зробленого при розгляді справи №6-63цс13, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Згідно правової позиції Верховного суду України, висловленої при розгляді цивільної справи від 02.07.2014 року №6-79цс14, відповідно до норм ст.ст.1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов'язанням повернення) певної грошової суми, так і дата її отримання.

За змістом ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики на рівні облікової ставки Національного банку України лише у тому разі, якщо договір позики не передбачає інших умов. Передбачене у цій нормі право сторін на встановлення умов оплати за користування позикою з урахуванням норм ст.6, ч.1 ст.627 ЦК України слід розуміти як право сторін на визначення саме розміру процентів та порядку їх сплати, а не обрання ними іншого способу оплати (наприклад, у твердій грошовій сумі безвідносно до суми боргу), оскільки закон - ст.ст. 536, 1048 ЦК України визначає, що плата за користування чужими грішми встановлюється і нараховується у вигляді процентів на основну суму боргу.

За змістом ст.ст.526, 527 ЦК України належним виконанням зобов'язання є, зокрема, виконання його належними сторонами або уповноваженими особами, під якими слід розуміти будь-яку особу, яка має повноваження сторони зобов'язання, про що може бути зазначено у договорі або виданій відповідно до закону довіреності.

Аналіз норм ст.99 Конституції України, ст.ст.192, 533 ЦК України дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій визначена сума зобов'язання) валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобов'язання і його виконання є національна валюта України - гривня.

Відповідно, у національній валюті України підлягають обчисленню і стягненню і інші складові грошового зобов'язання (пеня, штраф, неустойка, проценти) та виплати, передбачені ст.625 ЦК України.

Відповідно до наведених норм закону, договір позики за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою. А реальними називаються договори, в яких для виникнення прав і обов'язків недостатньо угоди, а необхідна ще й передача речі (речей). Наприклад, договір позики вважається укладеним не з моменту, коли сторони домовилися про те, що гроші будуть передані в борг, а з моменту передачі їх позичальнику.

На підставі вищевикладеного, договір позики (боргова розписка) вважається укладеним з моменту передачі грошей позичальнику та на підтвердження даного факту саме позичальник надає позикодавцю боргову розписку, яка є гарантом повернення отриманих грошових коштів. Факт наявності у позивача розписки є гарантом виконання умов договору позики та підтверджує його право грошової вимоги.

Разом із тим, з аналізу змісту розписки від 10.07.2013 року вбачається, що вона складена (написана) не особисто позичальником, як того вимагає закон, а позикодавцем ОСОБА_4, що не може свідчити про реальність укладеного правочину, вона не підтверджує факту дійсності договору позики та не засвідчує отримання боржником від кредитора визначеної грошової суми.

Також, спірна розписка виконана двома різними почерками, що не дозволяє визначити дійсність згоди ОСОБА_6 на її укладення.

Обов'язковим є зазначення в тексті боргової розписки детальної інформації про сторони договору, яка дозволяє точно ідентифікувати особу боржника і позикодавця, проте спірна боргова розписка не містить точних адрес сторін даного правочину, зокрема, вулиць та номерів будинку, квартири, як ОСОБА_4, так і ОСОБА_6

Як убачається, валютою договору позики від 10.07.2013 року є рубль та долар США, при цьому в розписці чітко не визначено, який саме рубль є валютою договору - російський чи білоруський, що унеможливлює встановити точну суму заборгованості відповідача перед позивачем, та вірно визначити, як три відсотки річних, так і інфляційні втрати з вказаної суми.

Таким чином, розписка від 10.07.2013 року не відповідає вимогам закону також і в частині чіткого визначення грошової суми, яка була начебто передана боржнику.

Зазначення у тексі розписки після слів - «(двести сорок пять тисяч рублей)» слова - «России», іншою ручкою та іншим почерком, колегія суддів оцінює критично, та не вважає, дану обставину підтвердженням факту визначення валютою правочину російського рубля.

Також, з матеріалів справи вбачається, що при вирішенні даного спору про стягнення боргу за договором позики місцевим судом 29.03.2016 року було постановлено заочне рішення. У судові засідання до районного суду ні відповідач ні його представник не з'являлися, судові повістки ОСОБА_6 не було вручено, оскільки вони направлялись за адресою: АДРЕСА_3, попри те, що, згідно з відомостями адресно-довідкового підрозділу ГУДМС він в м. Кременчуці не зареєстрований, інша його адреса не уточнювалась.

Частиною 1 ст.81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.ч.5-6 ст.81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з нормою ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

За змістом ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч.1). Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності (ч.2). Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ч.3).

Наведені вище обставини дають колегії суддів підстави критично оцінювати достовірність факту дійсного укладання (підписання) ОСОБА_6 боргової розписки від 10.07.2013 року та реальності отримання ним грошових коштів у визначеній сумі у борг від ОСОБА_4

З урахуванням наведеного колегія суддів приходить до висновку, що позивачем ОСОБА_4 на підставі належних та допустимих доказів не підтверджено факту дійсного складання (підписання) ОСОБА_6 спірної боргової розписки від 10.07.2013 року та отримання ним грошей у сумі - 245000,00 рублів та 900,00 дол. США.

Відтак, оскільки вбачається, що ОСОБА_6 не вчинялось правочину, спрямованого на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків, тобто договору позики оформленого розпискою, він не може нести для відповідача жодних наслідків та не може слугувати підставою для стягнення з відповідача грошових коштів у розмірі, визначеному в позові.

Окрім того, оскільки основна вимога про стягнення суми позики не підлягає до задоволення, колегія судів вважає, що стягнення з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_4 3% річних та інфляційних втрат також є безпідставним, оскільки це випливає із правомірності стягнення позики за основним зобов'язанням.

При цьому, вимога апеляційної скарги про визнання правочину щодо договору позики, укладеного у вигляді розписки, недійсним на підставі ч.ч.3,4,5 ст. 203 та ст. 215,2016 ЦК України, є безпідставною, з урахуванням наступного.

Відповідно до ч.2 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

За змістом ч.5 ст. 216 ЦК України суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи.

Матеріалами справи установлено, що визнання даного правочину недійсним не є предметом даного судового розгляду, відповідний позов (зустрічний чи окремий від даного) відповідачем не заявлявся, при цьому, підстав для застосування наслідків недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи суду, не вбачається.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2, як спадкоємця ОСОБА_6,тобто особи, права якої порушується даним рішенням суду, в основному є слушними та заслуговують на увагу,

Так, статтею 141 ЦПК України визначено механізм розподілу судових витрат між сторонами, частиною один якої встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

При подачі апеляційної скарги ОСОБА_2 було сплачено 2889,00 грн., судового збору, а тому вказана сума підлягає до стягнення з відповідача, оскільки даною постановою в задоволенні позову відмовлено в повному обсязі.

У відповідності до п.п.3,4 ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст.ст.367, 374, п.п.3,4 ч.1 ст.376, ст.ст.382,383 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3, - задовольнити частково.

Заочне рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 29 березня 2016 року,- скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_6 про стягнення боргу, - відмовити.

Стягнути з правонаступника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 на користь ОСОБА_2 судові витрати у сумі - 2889,00 (дві тисячі вісімсот вісімдесят дев'ять гривень 00 коп.) грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня її проголошення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

ГОЛОВУЮЧИЙ : Т.О. Кривчун

СУДДІ: О.Ю. Кузнєцова

Л.І. Пилипчук