РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 квітня 2019 року

Рівненський міський суд Рівненської області в складі:

головуючого судді - Тимощука О.Я.,

при секретарі Рибачик О.А.,

за участю позивача ОСОБА_1,

представника позивача адвоката ОСОБА_2,

представника відповідача ОСОБА_3,

представника третьої особи ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Рівне цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Рівненського обласного управління водних ресурсів, третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Державне агентство водних ресурсів України, про поновлення на роботі та стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом від 08.11.2017 до Рівненського обласного управління водних ресурсів про поновлення на роботі на посаді начальника відділу експлуатації водогосподарських систем, стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу з 12 жовтня 2017 року по день поновлення на роботі.

На момент розгляду справи в суді встановлено, що Рівненське обласне управління водних ресурсів змінило назву на Регіональний офіс водних ресурсів у Рівненській області.

Позовні вимоги позивач обгрунтовує тим, що він понад 26 років працював у Рівненському обласному управлінні водних ресурсів (далі Рівненське облводресурсів) на різних посадах. З 11 квітня 2007 року працював на посаді начальника відділу експлуатації меліоративних систем, який в подальшому був перейменований у відділ експлуатації водогосподарських систем. 29 вересня 2017 року позивача було попереджено про те, що 30 листопада 2017 року його буде звільнено у зв`язку із оптимізацією та скороченням чисельності працівників. Зазначає, що одночасно було попереджено про звільнення і його дружину, яка працювала секретарем. Позивач вважає, що ділова репутація та багаторічний досвід роботи на управлінських посадах дає йому переважне право на залишення на роботі на посаді, яка є рівнозначною посаді, яку він займав. Вважає, що був упереджено небажаним для нового керівника облводресурсів і тому попав під скорочення. Позивач зазначає, що на нього чинився психологічний тиск. Стверджує, що новий керівник ігнорував його як начальника відділу, давав доручення підлеглим позивача не ставлячи його до відома, безпідставно зменшував йому розмір щомісячної премії, його не ознайомлювали з усіма документами, про які позивач мав право знати, а також його не ознайомили з наказом про внесення змін до штатного розпису. Зазначає, що весь період від попередження про наступне звільнення він перебував у стресовому стані та, що через психологічні переживання у нього погіршився стан здоров`я, підвищився тиск. Зазначає, що за таких умов, через відчуття несправедливості, через приниження гідності, в емоційному стані написав заяву про скорочення терміну попередження про наступне звільнення. Однак згодом, отримав консультацію юриста і дізнався, що його звільнення відбулось із грубим порушенням трудового законодавства.

Своє звільнення вважає незаконним, тому що при звільнені з посади начальника відділу експлуатації водогосподарських систем в порядку п. 1 ст. 40 КЗпП України у зв'язку із скороченням чисельності працівників, відповідачем було порушено вимоги трудового законодавства України, а саме:

1) його звільнено з роботи без отримання попередньої згоди виборного органу Первинної профспілкової організації Рівненського обласного управління водних ресурсів, членом якого він був, а також без попередньої згоди Обласної профспілкової організації водогосподарських організацій агропромислового комплексу, яка є вищим виборним органом цієї профспілки, чим порушено вимоги статей 43, 252 Кодексу законів про працю України;

2) зміни до штатного розпису на 2017 рік Рівненського облводресурсів від 12.09.2017, якими скорочена посада, яку він займав - начальника відділу експлуатації водогосподарських систем, були затверджені з порушеннями порядку внесення та затвердження змін до штатного розпису;

3) всупереч вимогам частини 3 статті 49-2 КЗпП України роботодавцем не було запропоновано йому всіх наявних у штатному розписі вакантних посад, які він міг би займати, в тому числі й у новоутворених підрозділах, які відкривалися із введенням в дію змін до штатного розпису;

4) всупереч вимогам частини 2 статті 49-2 КЗпП України відповідач не врахував його переважного права на залишення на роботі на рівнозначній посаді.

Посилаючись на вимоги статті 235 КЗпП України, позивач просить суд поновити його на роботі у Регіональному офісі водних ресурсів у Рівненській області на посаді начальника відділу експлуатації водогосподарських систем та стягнути з Регіонального офісу водних ресурсів у Рівненській області на його користь середню заробітну плату за час вимушеного прогулу з 12 жовтня 2017 року по день поновлення на роботі.

Відповідач 29 січня 2018 року подав суду відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що Рівненське облводресурсів в повній мірі дотрималось порядку звільнення встановленого частиною 2 статті 40, частиною 3 статті 49-2 КЗпП України, оскільки одночасно з попередженням про звільнення позивачу була запропонована посада провідного інженера-гідротехніка в експлуатаційно-технічному відділі, на яку позивач не погодився. Крім запропонованої позивачу посади було ще 5 вакантних посад, яким позивач не відповідав за кваліфікаційними вимогами. Відповідач надав суду довідку від 29.01.2018 № 05/123 (а.с. 102), з якої вбачається, що кількість вакантних посад станом на 29.09.2017 року становила 7 посад.

Звільнення позивача без отримання згоди профспілкового комітету облводресурсів відповідач обгрунтовує тим, що не вважає позивача членом профспілки, оскільки згідно довідки Рівненського облводресурсів від 29.01.2018 року № 08/123 (а.с. 99) із заробітної плати, що нараховувалась ОСОБА_1, профспілкові внески не утримувались з 01.08.2017 року.

Відповідач вважає позов ОСОБА_1 до Рівненського облводресурсів необгрунтованим і просить суд відмовити в його задоволенні.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Державне агентство водних ресурсів України не скористалась правом подати відзив на позовну заяву.

Позивач 12 березня 2018 року подав суду відповідь на відзив, в якій вказав на порушення в оформленні наказу про внесення змін до штатного розпису та наказу про затвердження змін до штатного розпису. Зазначив, що йому повинні були запропонувати перелік із 15 вакантних посад, однак відповідач цього не зробив. Стверджує, що на день попередження про звільнення і на день звільнення з роботи ОСОБА_1 був членом первинної профспілкової організації Рівненського облводресурсів і також членом профспілкового комітету цієї профспілки. Членства свого в профспілці не припиняв і рішення про припинення його членства профспілкою не приймалося. Зазначив, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі.

За заявою сторони позивача було задоволено клопотання про виклик та допит свідків ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11. В суд з`явились ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_12 (попереднє прізвище ОСОБА_7), ОСОБА_13, ОСОБА_9

Cуд, заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши та оцінивши всі докази, подані на підтвердження позовних вимог та на їх заперечення, з'ясувавши таким чином фактичні обставини справи, заслухавши свідків, які з»явились в судове засідання, дійшов висновку, що позов є обґрунтованим та підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено та не заперечується сторонами, що позивач ОСОБА_1 з 1 серпня 1991 року працював в Рівненському облводресурсів. В 2018 році відповідач змінив назву на Регіональний офіс водних ресурсів у Рівненській області. З 11 квітня 2007 року наказом № 22-Ос від 11.04.2007 року (а.с. 23) позивач ОСОБА_1 був призначений на посаду начальника відділу експлуатації меліоративних систем. У 2009 році відділ перейменований у відділ експлуатації водогосподарських обєктів, а в 2013 році у відділ експлуатації водогосподарських систем.

У відповідності до п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» - розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п.1 ст.40 КЗпП, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення

Встановлено, що 29 вересня 2017 року листом Рівненського облводресурсів № 02/1472 від 29.09.2017 року «Попередження про звільнення» (а.с. 7) позивач був попереджений про наступне звільнення 30 листопада 2017 року з посади начальника відділу експлуатації водогосподарських систем у зв`язку із оптимізацією та скороченням чисельності працівників.

Однак, суд відмічає, що наданий відповідачем лист «Попередження про звільнення» не містить посилання на наказ облводресурсів про скорочення посади начальника відділу експлуатації водогосподарських систем, яку займав позивач.

Позивач у своїй відповіді на відзив припускає, що такого наказу на день його попередження не існувало.

Судом встановлено, що попередження позивача про наступне звільнення обгрунтоване наказом Державного агентства водних ресурсів України № 301-б від 12.09.2017 року «Про затвердження змін до штатного розпису Рівненського обласного управління водних ресурсів» (а.с. 63). Додатками до наказу зазначено зміни до штатного розпису.

Як вбачається, «Зміни до штатного розпису Рівненського облводресурсів на 2017 рік» (а.с. 64-66) затверджені 12 вересня 2017 року виконувачем обов`язків Голови Держводагентства України М.Хорєвим, вводяться в дію з 1 грудня 2017 року.

Згідно пункту 5.2.8 «Положення про Рівненське обласне управління водних ресурсів» (а.с. 44) Державне агентство водних ресурсів України (далі Держводагентство) «затверджує штатний розпис і кошторис на утримання Рівненського облводресурсів та його апарату».

Аналіз норм чинного законодавства України та нормативних документів дає підстави для висновку, що зміни до штатного розпису вносяться на підставі наказу по підприємству, організації, в якому наводиться техніко-економічне обґрунтування необхідності скорочення чисельності або штату працівників. У ньому мають бути зазначено перелік посад, кількість та категорії працівників, які будуть виключені із штатного розпису.

Позивач стверджує, що відповідач не ознайомив його з наказом Рівненського облводресурсів про внесення змін в структуру і в штатний розпис управління. На спростування зазначеного відповідач суду доказів не надав.

У листі Мінпраці від 07.04.2011 року № 114/06/187-11 «Щодо надання роз'яснення» зазначається, що затвердження змін до штатного розпису здійснюється лише на підставі «прийняття власником або уповноваженим ним органом рішення про скорочення чисельності або штату».

Згідно листа Міністерства соціальної політики України від 28.12.2016 року № 1812/0/101-16/284 «Щодо визначення підприємством організаційної структури, встановлення чисельності працівників і штатного розпису» вбачається, що «зміни до штатного розпису вносяться на підставі наказу по підприємству (установі, організації), в якому висвітлюються причини внесення цих змін. Таким чином, підприємство (установа, організація) самостійно вирішує питання стосовно порядку введення до штатного розпису назв посад (професій), які будуть застосовуватися у разі виробничої необхідності».

Суд встановив, що відповідно до ч. 12 п. 1 додатку до наказу Рівненського облводресурсів № 03-В від 11.01.2016 року «Про розподіл функціональних повноважень між начальником Рівненського облводресурсів та його заступниками» (а.с. 51) начальник Рівненського облводресурсів «утворює у межах граничної чисельності працівників апарату Рівненського облводресурсів, ліквідовує, реорганізовує за погодженням із Держводагентством України структурні підрозділи апарату Рівненського облводресурсів».

З урахуванням наведеного, суд вважає, що відповідач повинен був видати економічно обгрунтований наказ про необхідність внесення змін у структуру і штатний розпис Рівненського облводресурсів. При чому, такий наказ відповідачем мав бути оформлений не пізніше 12 вересня 2017 року.

Натомість, відповідач не надав суду доказів, що станом на 12.09.2017 року (дата затвердження змін до штатного розпису) роботодавець видав економічно-обгрунтований наказ про необхідність внесення змін в штатний розпис управління, а відтак відповідачем не дотримано вищезазначену процедуру внесення змін до штатного розпису.

Як вбачається зі змісту наказу Рівненського облводресурсів від 28.09.2017 року № 93-В «Про внесення змін до штатного розпису Рівненського обласного управління водних ресурсів» (а.с. 100), додатком до якого зазначено зміни до штатного розпису на 2017 рік, наказ виданий через 16 днів після затвердження змін до штатного розпису.

Крім того, наказ № 93-В від 28.09.2017 року Рівненського облводресурсів не містить економічного обгрунтування про необхідність внесення змін у структуру і штатний розпис управління, в наказі не розкрито зміст змін в організації виробництва і праці. Не зазначено які структурні підрозділи ліквідовуються і які створюються та не зазначено, що підлягає скороченню посада начальника відділу експлуатації водогосподарських систем, яку займав позивач.

Суд критично оцінює обгрунтування відповідачем рішень в наказі Рівненського облводресурсів від 28.09.2017 року № 93-В саме посиланням на наказ Держводагентства № 301-б від 12.09.2017 року, оскільки вказаний наказ Держводагентства не містить економічного обгрунтування необхідності внесення змін в організаційну структуру та штатний розпис Рівненського облводоресурсів.

Суд звертає увагу, що відповідачем надана копія наказу Рівненського облводресурсів № 93?В від 28.09.2017 року не в повному обсязі, зокрема без зазначених в наказі додатків.

Суд, також встановив, що зміни до штатного розпису Рівненського облводресурсів, були підписані головним бухгалтером ОСОБА_14, яка не мала на це повноважень за посадовою інструкцією (а.с. 66), і в пояснювальній записці (а.с. 60) на ім`я начальника Рівненського облводресурсів ОСОБА_14 визнала свій підпис недійсним.

Враховуючи вищевикладене суд прийшов до висновку, що відповідачем не дотримано вимог щодо внесення змін до штатного розпису.

Наказом № 120-Ос від 11.10.2017 року (а.с. 6), виданого Рівненським облводресурсів, ОСОБА_1 звільнено з займаної посади 11.10.2017 року у зв`язку з скороченням чисельності працівників відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпП України. Підставою для звільнення позивача в наказі зазначена його заява від 11.10.2017 (а.с. 101) з проханням скоротити термін попередження і звільнити його із займаної посади відповідно до пункту 1 статті 40 КЗпП України 11 жовтня 2017 року.

Суд критично оцінює твердження відповідача про те, що звільнення позивача відбулося на підставі його заяви, тобто є правомірним.

Однак, позивач не звертався до відповідача із заявою про звільнення його з посади за власним бажанням (ст.38 КЗпП України) чи за згодою сторін (п. 1 ст. 36 КЗпП України), а лише просив скоротити термін попередження та звільнити із займаної посади відповідно до пункту 1 статті 40 КЗпП України 11 жовтня 2017 року.

Оскільки звільнення позивача відбулося за пунктом 1 статті 40 КЗпП України, тобто за ініціативою роботодавця, відповідач повинен був дотримуватися усіх вимог, які передбачені трудовим законодавством у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі скорочення чисельності або штату працівників.

Положеннями частини другої статті 40 КЗпП України визначено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Згідно зі ст. 43 Конституції України, за кожним громадянином закріплено гарантоване право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Таким чином, однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обовязок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.

Відповідно до вимог частини третьої статті 492 КЗпП України одночасно з попередженням про звільнення у звязку із змінами в організації виробництва і праці роботодавець зобов`язаний запропонувати працівнику, посада якого скорочується, наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо. При цьому роботодавець зобовязаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.

Верховним Судом України сформульовано правову позицію у справі № 6?1723цс17 від 18.10.2017 року і у справі № 757/60544/16-ц від 29.08.2018 року: «Оскільки обовязок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обовязок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які зявилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення».

Судом встановлено, що одночасно з попередженням про звільнення позивачу була запропонована посада провідного інженера-гідротехніка в експлуатаційно-технічному відділі, що вводився змінами в штатний розпис з 1 грудня 2017 року, від якої він відмовився.

Суд дослідив документи, які є в матеріалах справи та встановив перелік вакантних посад, які були у відповідача станом на 29.09.2017 року (на дату попередження позивача про звільнення). Матеріали справи містять дві довідки Рівненського облводресурсів з переліком вакантних посад, які зазначено у штатному розписі станом на 29.09.2017 року. Однак інформації в цих довідках суперечать одна одній. В довідці від 01.12.2017 року № 05/1858 (а.с. 62) зазначено, що станом на 29.09.2017 року було 10 вакантних посад. В аналогічній інформації від 29.01.2018 року № 05/123 (а.с. 102) станом на таку ж дату зазначено 7 вакантних посад. Як вбачається, в довідці від 29.01.2018 року № 05/123 не зазначено 3-х вакантних посад інженерів з використання водних ресурсів 1 категорії, які однак є в попередній довідці від 01.12.2017 року № 05/1858.

Дослідженням у судовому засіданні штатного розпису Рівненського облводресурсів на 2017 рік (а.с. 135-137), який затверджений 10.03.2017 року, встановлено наявність 3-х штатних посад інженерів з використання водних ресурсів 1 категорії.

Як вбачається із досліджених у судовому засіданні наказів Рівненського облводресурсів від 27.09.2017 року № 91-В «Про преміювання» (а.с. 105) та від 09.10.2017 року № 98-В «Про преміювання» (а.с. 106) серед переліку працівників, яких премійовано за липень, серпень, вересень 2017року, не зазначено працівників на посаді інженера з використання водних ресурсів 1 категорії, у звязку з чим суд прийшов до висновку, який не спростовано відповідачем, що названі посади є вакантними.

За таких обставин суд критично оцінює інформацію зазначену в довідці Рівненського облводресурсів № 05/123 від 29.01.2018 року «Про надання інформації щодо вакантних посад».

Разом з тим, суд приймає до розгляду як належний доказ лист Рівненського облводресурсів від 01.12.2017 року № 05/1858 (а.с. 62), у якому зазначено перелік вакантних посад станом на 29.09.2017 року: інженер із застосування комп`ютерів 1 категорії (0,5 штатної посади), інспектор з питань запобігання та виявлення корупції, інженер з використання водних ресурсів 1 категорії (3 штатні посади), провідний інженер-гідротехнік (посада підлягала виведенню із штатного розпису з 1 грудня 2017 року), інженер-гідротехнік 1 категорії (посада підлягала виведенню із штатного розпису з 1 грудня 2017 року), інженер-енергетик 1 категорії, сестра медична (0,5 штатної посади), робітник з комплексного обслуговування і ремонту будинку. Всього 10 вакантних посад були наявні станом на 29.09.2017 року (на день попередження позивача про звільнення).

Також судом досліджено штатний розпис Рівненського облводресурсів, затверджений 12.09.2017, згідно якого з 1 грудня 2017 року вводилося 12 посад: начальник експлуатаційно-технічного відділу, провідний інженер з експлуатації меліоративних систем (2 посади), провідний інженер-гідротехнік (2 посади), інженер з експлуатації меліоративних систем 1 категорії, інженер-гідротехнік 1 категорії, начальник відділу - головний бухгалтер, провідний бухгалтер (2 посади), головний економіст з праці, провідний економіст.

Таким чином, судом встановлено, що на день попередження позивача про звільнення з посади 29.09.2017 в апараті Рівненського облводресурсів наявними були 10 вакансій (з яких 2 посади підлягали скороченню) та передбачалось утворення 12 нових посад у звязку із введенням в дію змін до штатного розпису, тобто всього 20 вакантних посад.

Позивач стверджує, що роботодавець повинен був запропонувати йому перелік з наступних вакантних посад:

- 6 посад, які були вакантними на день попередження про звільнення 29.09.2017 року: інженер з використання водних ресурсів 1 категорії (3 штатні посади), інженер із застосування комп`ютерів 1 категорії, інспектор з питань запобігання та виявлення корупції, робітник з комплексного обслуговування і ремонту будинку;

- 9 посад у новоутворених підрозділах (експлуатаційно-технічному відділі та у відділі бухгалтерського обліку та звітності, економіки та фінансів): начальник експлуатаційно-технічного відділу, провідний інженер з експлуатації меліоративних систем (2 посади), провідний інженер-гідротехнік (2 посади), інженер з експлуатації меліоративних систем 1 категорії, інженер-гідротехнік 1 категорії, головний економіст з праці, провідний економіст.

На підтвердження того, що позивач має кваліфікацію, яка відповідає більшості зазначених вакантних посад та може виконувати інші роботи, він надав суду докази, які підтверджують наявність у нього досить значного досвіду роботи на посадах інженерного та економічного напрямків, на управлінських посадах, зокрема: диплом про вищу освіту (а.с. 26), яким позивачу присвоєна кваліфікація інженера-гідротехніка за спеціальністю «Гідромеліорація»; трудова книжка (а.с. 27-31), записи в якій свідчать про його роботу упродовж 26 років у Рівненському облводресурсів на різних посадах: начальником відділу експлуатації водогосподарських систем, в.о. начальника відділу реформування водогосподарського комплексу, ведучим економістом, головним економістом, інженером 1 категорії відділу комплексного використання водних ресурсів та на інших посадах.

Відповідач не надав суду жодних доказів того, що позивач не відповідав вищезазначеним вакантним посадам за кваліфікаційними вимогами, як і доказів того, що ОСОБА_1 пропонувались такі вакансії. За таких обставин звільнення позивача є незаконним.

Суд зауважує, що роботодавець має запропонувати всі наявні вакансії і самостійно не повинен вирішувати, яку саме вакантну посаду пропонувати позивачу, оскільки такими діями обмежується право працівника самому обирати вакантну посаду.

За правилами частини першої статті 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

Позивач стверджує, що мав переважне право на залишення на роботі на новоутвореній посаді начальника експлуатаційно-технічного відділу, зокрема, по відношенню до ОСОБА_15, яка також була попереджена про вивільнення з посади начальника технічного відділу.

Для підтвердження своєї переваги перед ОСОБА_15, позивач посилається на те, що: неодноразово призначався тимчасово виконуючим обов`язки за вищою посадою, атестаційною комісією від 27.12.2016 року (а.с. 33) підтверджено його високу кваліфікацію, позивач перебував у кадровому резерві на посаду заступника начальника Рівненського облводресурсів (а.с. 40), неодноразово нагороджувався почесними грамотами керівництвом облводресурсів та органами влади за високий професіоналізм (а.с. 34, 35, 36, 37). Зазначив, що він єдиний серед працівників, посади яких скорочені, має найбільш тривалий безперервний стаж роботи в цій організації 26 років, що підтверджується записами в трудовій книжці. Однак його висока кваліфікація та тривалий стаж роботи в організації не були прийняті до уваги відповідачем.

Суду не надано доказів, що був проведений, згідно з вимогами ч. 1 ст. 42 КЗпП України, об'єктивний порівняльний аналіз роботи працівників на аналогічних посадах, які скорочуються (начальника відділу експлуатації водогосподарських систем та начальника технічного відділу), з метою з`ясування у кого з них є перевага на зайняття новоствореної посади начальника експлуатаційно-технічного відділу.

Відповідно до ст. 22 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності», у разі, якщо роботодавець планує звільнення працівників з причин економічного, технологічного, структурного чи аналогічного характеру або у зв'язку з ліквідацією, реорганізацією, зміною форми власності підприємства, установи, організації, він повинен завчасно, не пізніше як за три місяці до намічуваних звільнень надати первинним профспілковим організаціям інформацію щодо цих заходів, включаючи інформацію про причини наступних звільнень, кількість і категорії працівників, яких це може стосуватися, про терміни проведення звільнень, а також провести консультації з профспілками про заходи щодо запобігання звільненням чи зведенню їх кількості до мінімуму або пом'якшення несприятливих наслідків будь-яких звільнень.

Суд встановив, що роботодавець не надавав за три місяці до намічуваних звільнень первинній профспілковій організації інформацію, що планує звільнення працівників з причин структурного характеру та не надавав обгрунтування причин наступних звільнень, кількість і категорії працівників, яких це може стосуватися, про терміни проведення звільнень, не проводив консультації з профспілками про заходи щодо запобігання звільненням чи зведенню їх кількості до мінімуму або пом'якшення несприятливих наслідків будь-яких звільнень. Отже відповідач не дотримався вимог ст. 22 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності».

Судом встановлено, що позивач був членом профкому, однак відповідач звільнив його без отримання згоди профспілкового комітету Первинної профспілкової організації Рівненського облводресурсів, та без попередньої згоди вищого виборного органу цієї профспілки, що є грубим порушенням трудового законодавства.

Членство позивача у профспілковому комітеті підтверджується протоколом засідання профкому Первинної профспілкової організації Рівненського обласного управління водних ресурсів від 29.10.2015 року № 4, протоколом засідання президії ради Обласної профспілкової організації водогосподарських організацій працівників агропромислового комплексу від 05.07.2018 року, яка є вищим виборним органом цієї профспілки, а також показами свідків ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_9, котрі засвідчили суду, що позивач ОСОБА_1 дійсно був членом профкому Первинної профспілкової організації Рівненського обласного управління водних ресурсів станом на 11.10.2017 року (на день його звільнення).

Відповідно до частини першої статті 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2?5, 7 статті 40 і пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, крім випадків, коли розірвання трудового договору із зазначених підстав здійснюється з прокурором, поліцейським і працівником Національної поліції, Служби безпеки України, Державного бюро розслідувань України, Національного антикорупційного бюро України чи органу, що здійснює контроль за додержанням податкового законодавства.

Якщо розірвання трудового договору з працівником проведено власником або уповноваженим ним органом без звернення до виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника), суд зупиняє провадження по справі, запитує згоду виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) і після її одержання або відмови виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) в дачі згоди на звільнення працівника (частина перша цієї статті) розглядає спір по суті.

Оскільки позивача ОСОБА_1 було звільнено за п. 1 ст. 40 КЗпП України без звернення до виборного органу первинної профспілкової організації, суд, відповідно до ч. 9 ст. 43 КЗпП України ухвалою від 23.04.2018 року зупинив провадження по справі і направив запит до профспілки Рівненського облводресурсів про надання згоди або відмову в наданні згоди на звільнення ОСОБА_1 з посади начальника відділу експлуатації водогосподарських систем Рівненського облводресурсів на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України за скороченням штату.

Після одержання Протоколу № 7 зборів Первинної профспілкової організації Рівненського обласного управління водних ресурсів від 18 червня 2018 року, суд ухвалою від 4 липня 2018 року поновив провадження у цивільній справі.

Суд встановив, що згоду на звільнення надано зборами первинної профспілкової організації, що є порушенням вимог ч. 9 ст. 43 КЗпП України та ч. 10 ст. 38 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності», оскільки даними нормами законодавства передбачено, що саме виборний орган первинної профспілкової організації дає згоду або відмовляє у дачі згоди на розірвання трудового договору з ініціативи роботодавця.

Як вбачається з протоколу № 7 від 18 червня 2018 року, на профспілкових зборах були присутні 3 члени профспілки і не зазначено кількість членів профспілки на обліку.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_13, який станом на 18 червня 2018 року був головою профспілкового комітету Первинної профспілкової організації Рівненського облводресурсів, надав інформацію, що кількість членів профспілки на цю дату складала 30 осіб.

Отже, суд звертає увагу, що на зборах первинної профспілкової організації не було більшості членів профспілки, як це передбачено пунктом 3.7. Статуту Професійної спілки працівників агропромислового комплексу України, до якої входить вищеназвана первинна профспілкова організація.

Крім того, профспілкові збори надали згоду на звільнення позивача ОСОБА_1 з посади, яку він на день звільнення не займав: начальника відділу експлуатації меліоративних систем. Натомість ОСОБА_1 займав посаду начальника відділу експлуатації водогосподарських систем.

На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що згода зборів Первинної профспілкової організації Рівненського обласного управління водних ресурсів від 18 червня 2018 року на звільнення ОСОБА_1 не має юридичного значення.

Відповідно до частини третьої статті 252 КЗпП України звільнення членів виборного профспілкового органу підприємства, установи, організації (у тому числі структурних підрозділів), його керівників, профспілкового представника (там, де не обирається виборний орган професійної спілки), крім випадків додержання загального порядку, допускається за наявності попередньої згоди виборного органу, членами якого вони є, а також вищого виборного органу цієї професійної спілки (об'єднання професійних спілок).

Крім того, згідно із роз`ясненнями, наданими у п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» № 9 від 6 листопада 1992 року, у тих випадках, коли крім додержання загальних вимог щодо порядку звільнення з ініціативи власника або уповноваженого ним органу згідно з чинним законодавством на звільнення певних категорій працівників (наприклад, неповнолітніх, працівників, обраних до складу народних депутатів, профспілкових органів, ради (правління) підприємства, ради трудового колективу) необхідна також згода відповідного органу, вона має бути і в тому випадку, коли за ст. 43-1 КЗпП України допускається звільнення без згоди профспілкового органу підприємства, установи, організації (крім ліквідації). Якщо за положеннями чинного законодавства у цих випадках згода відповідного органу має бути попередньою, суд бере до уваги лише таку згоду, оскільки іншого законом не передбачено.

У справі №630цс14 постановою від 23 квітня 2014 року Верховним Судом України сформульована правова позиція, де зазначено, що «звільнення члена виборного органу первинної профспілкової організації підприємства, установи, організації (у тому числі структурних підрозділів), його керівників, профспілкового представника (там, де не обирається виборний орган профспілки) без попередньої згоди на це виборного органу первинної профспілкової організації профспілки та вищестоящого органу цієї профспілки (обєднання профспілок) є порушенням вимог статей 43, 252 Кодексу законів про працю України, статті 41 Закону України від 15 вересня 1999 року № 1045-XIV «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» та є підставою для визнання звільнення незаконним».

Позивача ОСОБА_1 звільнено усупереч вимогам статті 252 КЗпП України, оскільки роботодавець не звертався попередньо перед звільненням члена профкому ОСОБА_1 до Обласної профспілкової організації водогосподарських організацій працівників агропромислового комплексу, яка є вищестоящим органом Первинної профспілкової організації Рівненського обласного управління водних ресурсів, з поданням про надання згоди на звільнення позивача.

Відповідачем наданий суду протокол засідання президії ради Обласної профспілкової організації водогосподарських організацій працівників агропромислового комплексу від 5 липня 2018 року (а.с. 218) з рішенням про надання згоди на звільнення члена профкому облводресурсів ОСОБА_1 з посади начальника відділу меліоративних систем відповідно до п.1 ст. 40 КЗпП України. Тобто згода вищестоящого профспілкового органу на звільнення члена профкому надана вже після звільнення працівника. Підставою для розгляду даного питання зазначено ухвалу Рівненського міського суду № 569/17130 від 23.04.2018 року.

Однак суд наголошує, що не виносив ухвали щодо звернення із запитом до Обласної профспілкової організації водогосподарських організацій працівників агропромислового комплексу про надання згоди чи відмови в наданні згоди на звільнення ОСОБА_1, і відповідно суд не звертався до зазначеної організації з таким запитом, оскільки, чинним законодавством не передбачено отримання згоди вищого виборного профспілкового органу на звільнення члена профкому під час процедури оскарження звільнення в судовому порядку.

За наведеного, суд прийшов до висновку, що Обласна профспілкова організація водогосподарських організацій працівників агропромислового комплексу надала згоду на звільнення члена профкому Рівненського облводресурсів ОСОБА_1 з ініціативи самого профспілкового органу, що суперечить п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» № 9 від 6 листопада 1992 року.

Оскільки позивача члена профкому Первинної профспілкової організації Рівненського облводресурсів ОСОБА_1 звільнено усупереч вимогам статті 252 КЗпП України без попередньої згоди вищестоящого органу цієї профспілки суд вважає звільнення незаконним.

Відповідно до п. а ч. 2 ст. 9 «Конвенції МОП № 158 про припинення трудових відносин з ініціативи роботодавця 1982 року», яка ратифікована Верховною Радою України 04.02.94, тягар доведення наявності законної підстави для звільнення, як це визначено в ст. 4 цієї Конвенції, лежить на роботодавцеві.

Верховним Судом України в постанові від 23 січня 2018 року у справі № 273/212/16?ц викладений правовий висновок: «З урахуванням вимог трудового законодавства у справах, у яких оспорюється незаконність звільнення, саме відповідач повинен довести, що звільнення відбулося без порушення законодавства про працю».

Однак, відповідач, не надав суду належних доказів того, що звільнення позивача відбулося з дотриманням вимог трудового законодавства. Натомість, відповідачем не дотримано порядок про внесення змін до штатного розпису; не запропоновано позивачу всі інші вакантні посади, які він міг би займати, в тому числі й у новоутворених підрозділах; не проведено об'єктивний порівняльний аналіз роботи працівників на аналогічних посадах, які підлягали вивільненню з метою з`ясування у кого з них є перевага на залишення на роботі на посаді начальника експлуатаційно-технічного відділу; не отримано попередньої згоди виборного органу первинної профспілкової організації, членом якого він був, а також попередньої згоди вищестоящого виборного профспілкового органу.

Наведені обставини виключають можливість визнання дотриманою процедуру вивільнення позивача із займаної посади та є підставою для поновлення його на займаній посаді.

За сукупністю наведених обставин, оцінкою досліджених доказів у відповідності до положень чинного законодавства, суд вважає вимоги позивача про поновлення його на посаді начальника відділу експлуатації водогосподарських систем законними та такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі.

Згідно ч. 1 ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Поновлення на роботі полягає в тому, що працівнику надається та ж робота, яку він виконував до моменту його звільнення на займаній посаді та з тими ж умовами праці (функції, оплата праці), що й до звільнення.

Згідно ч. 2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

З огляду на те, що заява про поновлення на роботі у конкретному випадку розглядається більше одного року не з вини працівника, виплата середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу повинна здійснюватися за весь час вимушеного прогулу.

Оскільки позивач звільнений 11.10.2017 року, то період часу з 12.10.2017 року по 04.04.2019 року (день винесення судом рішення про поновлення на роботі) є часом вимушеного прогулу.

Відповідно до довідки Регіонального офісу водних ресурсів у Рівненській області від 10 січня 2019 року № 08/50 середньомісячна заробітна плата за останні два календарні місяці роботи, що передують звільненню, відкоригована згідно пункту 10 Порядку обчислення середньої заробітної плати, який затверджений Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100 складає 8956 грн. 27 коп., розмір середньоденної заробітної плати становить 416 грн. 57 коп.

Відповідно до п. 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100 (з наступними змінами) нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

Як убачається з розрахунку здійсненого позивачем, з правильністю якого погоджується і суд, за період з 12.10.2017 року по 04.04.2019 року минуло 371 робочий день (у 2017 році: жовтень 13 дн., листопад 22 дн., грудень 21 дн.; у 2018 році: січень 21 дн., лютий 20 дн., березень 21 дн., квітень 19 дн., травень 21 дн., червень 20 дн., липень 22 дн., серпень 22 дн., вересень 20 дн., жовтень 22 дн., листопад - 22 дн., грудень 20 дн.; у 2019 році: січень 21 дн., лютий 20 дн., березень 20 дн., квітень 4 дн.). Отже середній заробіток за час вимушеного прогулу, який підлягає до стягнення з Регіонального офісу водних ресурсів у Рівненській області на користь позивача, складає 154 547 грн. (сто пятдесят чотири тисячі пятсот сорок сім) 47 коп. з розрахунку 416 грн. 57 коп. (середньоденний заробіток) х 371 (кількість робочих днів вимушеного прогулу) = 154 547грн. 47 коп.

У відповідності до вимог ч. 5 ст. 235 КЗпП України рішення в частині поновлення на роботі підлягає негайному виконанню.

Відповідно до вимог ст. 430 ЦПК України, суд вважає за необхідне допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення з Регіонального офісу водних ресурсів у Рівненській області на користь позивача середнього заробітку за один місяць в сумі 8 747 (вісім тисяч сімсот сорок сім) грн. 97 коп. з розрахунку 416 грн. 57 коп. х 21 день (кількість робочих днів вимушеного прогулу за місяць з 12.10.2017 року по 11.11.2017 року: 13 робочих днів у жовтні та 8 робочих днів у листопаді).

Відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України Про судовий збір, від сплати судового збору звільняються позивачі за подання позовів про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі.

Аналізуючи наведені норми, суд приходить до висновку, що судові витрати в розмірі 640 грн. необхідно стягнути з відповідача.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 2, 40, 42, 43, 49-2, 235, 252 КЗпП України, ст.ст. 2, 4, 13, 76-81, 95, 133-141, 263- 265, 268, 273, 354, 430 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 - задовольнити повністю.

Поновити ОСОБА_1 на роботі у Регіональному офісі водних ресурсів у Рівненській області на посаді начальника відділу експлуатації водогосподарських систем з 12 жовтня 2017року.

Стягнути з Регіонального офісу водних ресурсів у Рівненській області () на користь ОСОБА_1 середню заробітну плату за час вимушеного прогулу з 12 жовтня 2017 року по день винесення рішення в сумі 154 547 (сто пятдесят чотири тисячі пятсот сорок сім) гривень 47 копійок.

Допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення на роботі та стягнення з Регіонального офісу водних ресурсів у Рівненській області () на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць в сумі 8 747 (вісім тисяч сімсот сорок сім) гривень 97 копійок.

Стягнути з Регіонального офісу водних ресурсів у Рівненській області () на користь держави судовий збір в розмірі 640 (шістсот сорок) гривень.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Рівненського апеляційного суду через Рівненський міський суд шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня проголошення рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлений 05 квітня 2019 року.

Суддя Рівненського

міського суду ОСОБА_16