ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/704/19 Справа № 175/2810/16 Суддя у 1-й інстанції - Ребров С.О. Суддя у 2-й інстанції - Єлізаренко І. А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 квітня 2019 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді Єлізаренко І.А.

суддів Красвітної Т.П., Свистунової О.В.,

за участю секретаря Черкас Є.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 06 листопада 2017 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя,-

В С Т А Н О В И Л А:

У квітні 2016 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 посилався на те, що з 23 серпня 1975 року по 05 листопада 2013 року перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 У період шлюбу вони придбали нерухоме майно: гараж АДРЕСА_1; квартиру АДРЕСА_2, право власності на яку встановлено свідоцтвом про право власності на житло від 26 грудня 2006 року та земельну ділянку, на якій знаходиться садовий будинок з господарчими будівлями та спорудами АДРЕСА_3. ОСОБА_2 отримала у приватну власність вказану земельну ділянку на підставі розпорядження голови Дніпропетровської районної державної адміністрації №2143-р від 10 серпня 2007 року, тобто земельна ділянка була виділена безпосередньо відповідачу для реалізації її права, передбаченого ст. 35 ЗК України. Із свідоцтва про право власності на нерухоме майно НОМЕР_2 від 23 жовтня 2015 року вбачається, що зазначений садовий будинок належить ОСОБА_2 та розташований на земельній ділянці, яка належить також відповідачу на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серія НОМЕР_1 від 14 вересня 2007 року. На день придбання ОСОБА_2 у власність зазначеної земельної ділянки, на її території були відсутні будь-які забудови, споруди, будівлі. В період спільного проживання вказаний садовий будинок добудовувався та переплановувався. На момент розірвання шлюбу збиралися всі необхідні документи на оформлення права власності на спірний будинок з усіма переобладнаннями та добудовами, а витяг на право власності на спірний об'єкт нерухомого майна отримано відповідачем 27 червня 2015 року. Відповідач мешкає у вказаному будинку та чинить перешкоди йому у користуванні спірним майном. На підставі викладеного, ОСОБА_1 просив суд визнати будинок АДРЕСА_3 об'єктом спільної сумісної власності подружжя та визнати за ним право власності на 1/2 частину вищевказаного будинку; визнати за ним право власності на гараж АДРЕСА_1, стягнувши з нього на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію 1/2 частини вартості гаражу №13 у сумі 31 900 грн.

Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 06 листопада 2017 року частково задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 Визнано за ОСОБА_1 право власності на гараж АДРЕСА_1. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 1/2 частину вартості гаражу АДРЕСА_1, а саме суму у розмірі 31 900 грн. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. Вирішено питання щодо судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду від 06 листопада 2017 року скасувати частково в частині відмови у задоволенні його позовних вимог про визнання будинку АДРЕСА_3 об'єктом спільної сумісної власності подружжя, та задовольнити його позовні вимоги в цій частині, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права. В іншій частині рішення суду не оскаржується.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду від 06 листопада 2017 року залишити без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст.ст.12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно ч.1 ст. 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно зі ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (ст. 61 СК України).

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується ст. 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.

Право подружжя на поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у ст. 69 СК України. Поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини 1, 2 ст. 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (ч. 2 ст. 364 ЦК України).

Правові підстави визнання майна особистою приватною власністю дружини та чоловіка закріплені у ст. 57 СК України.

Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69 - 72 СК України та ст. 372 ЦК України.

Згідно із ч. 1 ст. 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст. ст. 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, а також те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК України).

Відповідно до ч. 2, 4, 5 ст. 71 СК України неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

При поділі майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, застосуванню підлягають положення

ч. 4, 5 ст. 71 СК України щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. У разі коли жоден з подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

В п.п. 22, 23, 24 постанови Пленум Верховного Суду України №11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз'яснено судам, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясувати джерело і час його придбання.

З матеріалів справи вбачається, сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 23 серпня 1975 року та рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровськ від 05 листопада 2013 шлюб між сторонами року було розірвано (т.1 а.с.7).

Зазначеним рішенням суду встановлено, що з вересня 2012 року сторони припинили шлюбні відносини, та ведення спільного господарства.

В період шлюбу сторін було придбано нерухоме майно - гараж АДРЕСА_1; квартиру що розташована за адресою: АДРЕСА_4 (т.1 а.с.10, 51, 52).

Відповідно до державного акту на право власності на земельну ділянку серія НОМЕР_1 від 14 вересня 2007 року відповідач ОСОБА_2 є власником земельної ділянки площею 0,0556 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_3 (т.1 а.с.11).

Згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно НОМЕР_2 від 23 жовтня 2015 року садовий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_3 належить відповідачу ОСОБА_2 (т.1 а.с.54, 63).

З копії технічного паспорта на вказаний будинок вбачається, садовий будинок та всі господарські будівлі і прибудови побудовані у 2015 році (т.1 а.с.55-60).

Звернувшись до суду зі вказаними позовними вимогами, позивач посилався на те, що садовий будинок було побудовано у період шлюбу з відповідачем (т.1 а.с. 1-5).

Судом встановлено та не заперечувалося сторонами на день придбання відповідачем ОСОБА_2 у власність зазначеної земельної ділянки, на її території були відсутні будь-які забудови, споруди, будівлі, що також підтверджується планом меж земельної ділянки та технічної документації на неї (т.1 а.с.31-34, 35, 36, 55-59).

Земельну ділянку, на якій знаходиться спірний садовий будинок ОСОБА_2 отримала у приватну власність на підставі розпорядження голови Дніпропетровської районної державної адміністрації №2143-р від 10 серпня 2007 року, тобто земельна ділянка була виділена відповідачу для реалізації її права, передбаченого ст. 35 ЗК України (т.1 а.с.39).

Відповідно до положень статей 6, 17 Земельного кодексу України 1992 року, Декрету Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року № 15 «Про приватизацію земельних ділянок», Порядку передачі земельних ділянок у приватну власність громадян (затверджений наказом Державного комітету України по земельних ресурсах від 15 лютого 1993 року № 10) і ст.22 Кодексу про шлюб і сім'ю України, які були чинними на час отримання відповідачем державного акту на земельну діялнку, земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність для будівництва та обслуговування жилого будинку й господарських будівель, ведення особистого підсобного господарства, садівництва, дачного і гаражного будівництва, є його власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку у земельному фонді.

Свідоцтва про право власності на садовий будинок, розташований на вищезазначеній земельній ділянці, ОСОБА_2 отримала 23 жовтня 2015 року, тобто після розірвання шлюбу сторін (т.1 а.с.54).

З технічного паспорту на вказаний садовий (дачний) будинок вбачається, що технічний паспорт виготовлений станом на 27 травня 2015 року та згідно з додатком 2.4. «Характеристика будинку, господарських будівель та споруд», садовий будинок, ґанок з козирком, тераса, господарський блок, ґанок, навіс, колодязь, зливна яма, хвіртка, ворота, огорожі, замощення, побудовані у - 2015 році (т.1 а.с.55-60).

Таким чином, матеріалами справи підтверджується, що будинок та господарські будівлі, власником якого є відповідач, були побудовані через 1,5 роки після розірвання шлюбу сторін.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч.1 ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.

В матеріалах справи відсутні будь-які докази на підтвердження того, що садовий будинок було побудовано саме в період шлюбу сторін, відсутні докази на підтвердження того, що його будівництво було розпочато в період шлюбу сторін, чи витрачалися кошти подружжя на придбання будівельних матеріалів, ведення будівельних робіт.

До апеляційного суду було надано копію договору поруки, укладеного між ПАТ КБ "Приватбанк" та поручителем ОСОБА_1 від 21 серпня 2008 року, з якого вбачається що відповідачем у справі ОСОБА_2 21 серпня 2008 року було отримано кредит у розмірі 20600 доларів США зі строком його виплати - до 21 серпня 2013 року (т.2 а.с.50, 51).

З довідки ПАТ КБ "Приватбанк" вбачається, що кредит, виданий відповідачу у справі ОСОБА_2, було погашено у повному обсязі 28 лютого 2011 року (т.2 а.с.52).

Однак, доказів на підтвердження того, що кредит було видано відповідачу саме на будівництво садового будинку та доказів на підтвердження придбання будівельних матеріалів, проведення будь-яких будівельних робіт у період до його погашення, тобто до - 28 лютого 2011 року, або ж у період шлюбу сторін суду не надано.

Позивач в судовому засіданні в апеляційному суді пояснив, що він не має відповідних чеків, квитанцій на підтвердження придбання ним будівельних матеріалів або ж ведення будівельних робіт у період шлюбу із відповідачем.

З матеріалів справи вбачається, з позовними вимогами до суду позивач звернувся у квітні 2016 року, тобто після отримання відповідачем 23 жовтня 2015 року свідоцтва про право власності на спірний садовий будинок.

Згідно листа КП "Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації" від 05 вересня 2018 року станом на 31 грудня 2012 року технічна інвентаризація та державна реєстрація права власності нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_3 не проводилася. Інвентаризаційна справа не значиться (т.2 а.с.42).

Отже, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог в частині визнання будинку АДРЕСА_3 об'єктом спільної сумісної власності подружжя та визнання за позивачем права власності на 1/2 частину вищевказаного будинку, пославшись на їх недоведеність та необґрунтованість.

Доводи апеляційної скарги стосовно того, що садовий будинок було побудовано саме в період шлюбу сторін, а не через 1,5 роки після його розірвання, є необгрунтованими та не підтверджуються належними доказами у справі.

Доводи апеляційної скарги про неповне з"ясування обставин у справі, порушення судом норм матеріального та процесуального права є безпідставними

Приведені в апеляційній скарзі інші доводи зводяться до тлумачення діючого законодавства, незгоди з рішенням суду, переоцінки висновків рішення суду та не спростовують правильність рішення суду першої інстанції.

Будь-яких інших доказів, що спростовують правильність рішення суду в апеляційній скарзі не наведено, тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 06 листопада 2017 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя

Судді