КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 березня 2019 року м. Київ

Справа № 22-ц/824/714/2019 Головуючий у судді 1-ї інстанції - Ул'яновська О.В.

Унікальний №759/5799/16-ц Доповідач - Гаращенко Д.Р.

Київський апеляційний суд. Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ у складі:

головуючого Гаращенка Д.Р.

суддів Невідомої Т.О., Пікуль А.А.

при секретарі Гавриленко М.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 22 жовтня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_2, правонаступником якого є ОСОБА_1 до Міністерства охорони здоров'я України, Державної казначейської служби України, Київської міської державної адміністрації, Міністерства оборони України про стягнення компенсації за понесені витрати на лікування та відшкодування моральної шкоди,

ВСТАНОВИЛА:

В квітні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Міністерства охорони здоров'я України, Державної казначейської служби України, Київської міської державної адміністрації, Міністерства оборони України про стягнення компенсації за понесені витрати на лікування та відшкодування моральної шкоди.

Просив, з урахування остаточних уточнень, з Міністерства оборони України 43 380,26 грн., з Київської міської державної адміністрації 158 333,48 грн., 74 490,62 руб., 124 727,43 грн., 24 410,00 руб. За лікування в медичних закладах та 5 000,00 грн. моральної шкоди, з Міністерства охорони здоров'я України 614 180,20 грн. за лікування та вирішити питання щодо судових витрат.

В обґрунтування позову посилався на те, що у період з липня 2014 року по серпень 2015 року ОСОБА_2 перебував на стаціонарному лікуванні в клініці гематології ГВ МКЦ «Головний військовий клінічний госпіталь» Міністерства оборони України з діагнозом «Лімфома Ходжкіна», витративши на придбання ліків 43 380,26 грн.

З 09 вересня 2015 року по 17 листопада 2015 року, 01 березня 2016 року по 22 березня 2016 року ОСОБА_2 проходи лікування в Київському центрі трансплантації кісткового мозку, де йому було проведено хіміотерапію другої лінії та аутотрансплантація кісткового мозку. Витрати за період лікування склали 158 333,48 грн. та 74 490,61 руб.

Лікування в Київській міській клінічній лікарні № 9 коштувало ОСОБА_2 124 727,43 грн. та 24 410,00 руб.

У період з грудня 2015 року по 08 лютого 2016 року ОСОБА_2 проходив лікування у Національному інституті раку, де йому було проведено три курси хіміотерапії загальною вартістю 614 180,20 грн.

Оплата вартості проведеного лікування за весь період здійснювалась хворим самостійно.

Наполягаючи на порушенні ст.49 Конституції України щодо безоплатності медичної допомоги в державних закладах охорони здоров'я, вважав за можливе отримати компенсацію за рахунок державних органів.

Окрім того наголошував, що під час проходження лікування йому було завдано моральну шкоду через приниження, яких він зазнав звертаючись із закликами про допомогу в лікуванні та отримані неодноразові відмови посадових осіб, розмір якої оцінив в 5 000,00 грн.

У зв'язку зі смертю ОСОБА_2 сторону позивача було замінено правонаступником - ОСОБА_1, який позовні вимоги, окрім відшкодування моральної шкоди, підтримав у повному обсязі.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 22 жовтня 2018 року в задоволенні позову було відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1, 27 листопада 2018 року, подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, неповне встановлення обставин, які мають значення для справи внаслідок поверхневого дослідження та оцінки доказів, порушення норм процесуального та матеріального права, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про задоволення позову.

В обґрунтування апеляційних вимог, посилався на те, що жодним з відповідачів не було спростовано факт дійсного проходження ОСОБА_2 лікування в підпорядкованих ним медичних закладах та не надано суду доказів наявності в даних медичних закладах всіх необхідних для лікування препаратів та витратних матеріалів, тим паче використання саме їх в ході лікування хворого.

Будь-яких заперечень з боку відповідачів факту відповідності придбаних родиною позивача ліків, тим лікам які відповідно до історії хвороби були призначені лікарями.

Відсутність рецептів для придбання ліків лише існуючу можливість їх придбання в будь-якій аптеці без них, що відповідачами не спростовувалось.

Придбання лікарських засобів без відповідного рецепта не може само по собі свідчити про їх використання в інших цілях ніж для лікування хворого, що також не спростовувалось відповідачами.

Твердження представника Міністерства охорони здоров'я України, що воно не несе відповідальності за будь-які дії не відповідає фактичному призначенню даного органу, який забезпечує формування та реалізацію державної політики у сфері охорони здоров'я. Неналежне виконання міністерством своїх обов'язків призвело до порушення положень ст.49 Конституції України та завдало позивачу шкоду.

Доводи представника Київської міської державної адміністрації в частині покладення відповідальності на Київський центр трансплантації кісткового мозку, є спробою введення суду в оману.

Київський центр трансплантації кісткового мозку є комунальною власністю виконавчого органу Київської міської ради (КМДА), яка здійснює організацію та фінансове забезпечення закладів охорони здоров'я, які відносяться до відповідних органів місцевого самоврядування, а саме Департаменту охорони здоров'я виконавчого органу Київської міської ради (КМДА).

Фінансування центру здійснюється за рахунок місцевого бюджету.

Отримані апелянтом відповіді на численні звернення свідчать про порушення державою свого обов'язку по забезпеченню хворого необхідними препаратами та витратними матеріалами, що є порушенням чинного законодавства. Забезпечення лікування ОСОБА_2 в Київському центрі трансплантації кісткового мозку було здійснено частково, лише на 2% від необхідного об'єму.

Довільне тлумачення Міністерством оборони України положень ст.49 Конституції України щодо надання медичної допомоги безоплатно, але в рамках фінансування програм, є порушення прав громадян та виникнення соціальної несправедливості та напруги в суспільстві.

Оскільки Головний військовий клінічний госпіталь безпосередньо підпорядкований Міністерству оборони України та фінансується за бюджетною програмою КПКВК 2101080 «Медичне лікування, реабілітація та санаторне забезпечення особового складу ЗС України, ветеранів військової служби та членів їх сімей, ветеранів війни», питання пов'язані з лікуванням хворого відносяться до безпосередньої компетенції Міністерства оборони України.

Враховуючи існуюче право на вільний вибір лікувального закладу та лікаря, для лікування ОСОБА_2 було обрано відділення гематології Головного військового клінічного госпіталю, із запропонованими умовами на оплату 50% вартості лікування від наданого прейскуранта.

Однак даний прейскурант не включав в себе найбільш вартісних препаратів для проведення хіміотерапії, які апелянт був змушений купувати за власні кошти в різних аптеках міста.

Всі дослідження проведені за межами Головного військового клінічного госпіталю, здійснювались на підставі отриманих від лікарів рекомендацій, на підставі офіційних направлень, і також повинні бути компенсовані за рахунок держави.

Наявні в матеріалах справи листи-відповіді з пропозиціями придбання медикаментів, витратних матеріалів, тощо за власний кошт, є достатнім підтвердженням фінансування лікування не за рахунок держави, а родиною хворого.

Виклик в судове засідання в якості свідків лікарів, які здійснювали лікування ОСОБА_2, апелянтом не здійснювалось з морально-етичних міркувань та позитивного ставлення до їх роботи.

Відповідно до положень п.7 ст.81 ЦПК України суд першої інстанції міг самостійно викликати в якості свідків по справі лікарів, з огляду на неналежне виконання Міністерством охорони здоров'я України своїх обов'язків по доказуванню факту відсутності у позивача рецептів на ліки, достовірно будучи обізнаним про відсутність у їх необхідності.

Апелянт також зазначив, що судом першої інстанції було неправильно застосовано положення постанови Кабінету Міністрів України «Про впорядкування безоплатного та пільгового відпуску лікарських засобів за рецептами лікарів у разі амбулаторного лікування окремих груп населення та за певними категоріями захворювань» №1303 від 17 серпня 1998 року, оскільки ОСОБА_2 проходив лікування не амбулаторно.

Розгляд справи був здійснений судом поверхнево, несправедливо та упереджено, з порушенням основної мети щодо ефективного захисту порушених прав фізичних осіб.

В судовому засіданні ОСОБА_1 та його представник апеляційну скаргу підтримали та просили її задовольнити.

Представник Міністерства охорони здоров'я проти задоволення апеляційної скарги заперечувала. Просила рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Інші учасники судового процесу, в судове засідання не з'явились, повідомлялись належним чином про дату, час, і місце розгляду справи по суті, причини своєї неявки суду не повідомили.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка у судове засідання сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про день, час та місце розгляду справи не перешкоджає розгляду справи.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників процесу які з'явились у судове засідання, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що у квітні 2016 року ОСОБА_2 звернувся із позовом до відповідачів про стягнення компенсації за понесені витрати на лікування та відшкодування моральної шкоди.

Під час розгляду справи ІНФОРМАЦІЯ_1 позивач ОСОБА_2 помер. (Том 1 а.с. 190)

Протокольною ухвалою судді від 15 вересня 2017 року до участі у справі в якості правонаступника було допущено батька померлого ОСОБА_2, ОСОБА_1 (Том 1 а.с. 211 - зворотній бік)

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції зазначив, що доводи позивача є необґрунтованими та недоведені матеріалами справи.

Колегія суддів не погоджується з таки висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Згідно зі ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Згідно зі ст. 1219 ЦК України не входять до складу спадщини права та обов'язки, що нерозривно пов'язані з особою спадкодавця, зокрема:

1) особисті немайнові права;

2) право на участь у товариствах та право членства в об'єднаннях громадян, якщо інше не встановлено законом або їх установчими документами;

3) право на відшкодування шкоди, завданої каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я;

4) права на аліменти, пенсію, допомогу або інші виплати, встановлені законом;

5) права та обов'язки особи як кредитора або боржника, передбачені статтею 608 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 1230 ЦК України до спадкоємця переходить право на відшкодування збитків, завданих спадкодавцеві у договірних зобов'язаннях.

До спадкоємця переходить право на стягнення неустойки (штрафу, пені) у зв'язку з невиконанням боржником спадкодавця своїх договірних обов'язків, яка була присуджена судом спадкодавцеві за його життя.

До спадкоємця переходить право на відшкодування моральної шкоди, яке було присуджено судом спадкодавцеві за його життя.

Колегія суддів прийшла до висновку, що суд першої інстанції припустився помилки в спірних правовідносинах, що не допускають правонаступництво, не з'ясував певних обставин та законних підстав, щодо заявленого позову, продовжив розгляд справи по суті та у порушення процесуального закону ухвалив рішення по суті спору.

Відповідно до ч. 1 п. 7 ст. 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо: настала смерть фізичної особи або оголошено її померлою чи припинено юридичну особу, які були однією із сторін у справі, якщо спірні правовідносини не допускають правонаступництва.

Згідно зі ст. 377 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині є судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених ст.ст. 255 та 257 цього Кодексу.

Враховуючи викладене колегія суддів прийшла до висновку, що спірні правовідносини не допускають правонаступництва, а тому апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, рішення суду першої інстанції скасуванню з закриттям провадження по справі.

З огляду на допущені судом першої інстанції процесуальні порушення, які є підставою для закриття провадження у справі, вирішення питання щодо обґрунтованості доводів апеляційної скарги колегією суддів не здійснювалось.

Керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 377, 381, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 22 жовтня 2018 року скасувати, провадження у справі закрити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складений 01 квітня 2019 року.

Головуючий Д.Р. Гаращенко

Судді Т.О. Невідома

А.А. Пікуль