Справа №242/3603/18
Провадження №2/242/242/19
РІШЕННЯ

Іменем України

09 січня 2019 року Селидівський міський суд Донецької області в складі: головуючого судді Капітонова В.І. секретар судового засідання Нарижна О.Г., розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Селидівського міського суду Донецької області в м. Селидове за правилами спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням,

за участю позивача ОСОБА_1, -

встановив:

Позивач 17.07.2018 року звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що він є власником квартири №81, розташованої за адресою: м.Українськ Донецької області, вул. Горького, б.39. За даною адресою зареєстрований відповідач, який з 1996 року фактично не проживає без поважних причин. Він сплачує всі витрати, повязані з утриманням будинку і немає можливість отримати субсидію. Просить суд визнати відповідача, таким, що втратив право користування жилим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1.

Ухвалою Селидівського міського суду Донецької області від 28.08.2018 року відкрито провадження по справі та розгляд справи проводиться у порядку спрощеного позовного провадження.

Ухвалою Селидівського міського суду Донецької області від 20.11.2018 року визнано явку позивача обовязковою і зобовязано надати оригінали документів, які підтверджують право власності на квартиру.

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні наполягав на задоволенні позовних вимог.

Відповідач ОСОБА_2, належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, у судове засідання не з'явився. До суду надійшла електронна форма звернення громадян в якій відповідач позовні вимоги визнав у повному обсязі і просив розглянути справу без його участі.

Відповідно до вимог ст. 206 ЦПК України суд в судовому засіданні постановив ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову, оскільки дона заява суперечить закону.

Дослідивши інші докази, судом встановлено, що ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_2 і ОСОБА_4 на праві спільної сумісної власності належить квартира, що розташована за адресою: м.Українськ Донецької області, вул. Горького, б. 39, кв.81, що підтверджується копією свідоцтва №3543 про право власності на житло, виданого 10.07.2007 року ОСОБА_5 биркою нерухомості , зареєстрованого за №329, та вбачається з копії витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно, виданого 15.08.2007 року, і Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, сформованого 21.11.2018 року.

Згідно інформаційної довідки, виданої Відділом реєстрації місця проживання громадян ОСОБА_5 міської ради від 26.07.2018 року, ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2, б. 39, кв.81, з 06.11.1992 року по теперішній час.

Відповідно до акту від 16.07.2018 р., складеному депутатом міської ради ОСОБА_6 в присутності свідків ОСОБА_7 і ОСОБА_8 перевіркою встановлено, що за адресою АДРЕСА_2, ОСОБА_2. не проживає з 1996 року.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність, або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог.

Статтею 150 ЖК України визначено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Відповідно до ст. ст. 316, 317 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Статтею 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов'язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до вимог ст. 155 ЖК України, жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством.

Відповідно до вимог ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Передбачений ст. 391 ЦК України спосіб захисту усунення перешкод у здійсненні власником права користування та розпоряджання своїм майном підлягає застосуванню у тих випадках, коли між позивачем, який є власником майна, і відповідачем, який користується спірним майном, не існує договірних відносин щодо цього майна і майно перебуває у користуванні відповідача не на підставі договору, укладеного з позивачем (правова позиція Верховного суду України від 27 травня 2015 року у справі № 6-92цс15).

Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07.1997 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України).

Судом встановлено, що ОСОБА_2 є спільним власником квартири, що розташована за адресою АДРЕСА_2, а тому на нього не розповсюджується норми ст. 391 ЦК України, оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316 - 319 ЦК), то власник на підставі статті 391 ЦК не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном.

Проаналізувавши представлені сторонами в силу вимог ст.ст. 76, 81 ЦПК України докази та оцінивши їх у сукупності, суд приходить до переконання, що позовні вимоги позивача, щодо визнання ОСОБА_2, таким, що втратив право користування житловим приміщенням не обґрунтовані та не підлягають задоволенню.

Керуючись ст. ст. ст. 12,13,81,259,258,263-265 ЦПК України, суд, -

ухвалив:

У задоволення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням відмовити.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга на рішення суду подається до Донецького апеляційного суду через Селидівський міський суд Донецької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а після її функціонування, безпосередньо до Донецького апеляційного суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 11.01.2019 року.

Суддя В.І.Капітонов