Провадження № 22-ц/812/496/19 Доповідач апеляційної інстанції-Данилова О.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

4 квітня 2019 року м. Миколаїв

справа № 482/1961/17-ц

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого Данилової О.О.,

суддів: Коломієць В.В., Шаманської Н.О.,

із секретарем Горенко Ю.В.

переглянувши в апеляційному порядку заяву

ОСОБА_1 про забезпечення позову

у цивільній справі за позовом

ОСОБА_1 до

ОСОБА_2

про стягнення заборгованості

за апеляційною скаргою представника ОСОБА_3 - адвоката Кобзаренка М.Ю. на ухвалу Новоодеського районного суду Миколаївської області, постановлену 15 листопада 2018 року суддею Баранкевич В.О. в приміщенні цього ж суду (дата складання повної ухвали не зазначена),

У С Т А Н О В И В:

З листопада 2017 року в провадженні Новоодеського районного суду Миколаївської області знаходиться цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення інфляційних втрат та 3 % річних.

Позивачка зазначала, що внаслідок невиконання відповідачем зобов'язань по поверненню позики за договором від 5 вересня 2012 року, рішенням Новоодеського районного суду Миколаївської області від 1 квітня 2016 року на її користь стягнуто 80 000 грн. позики та кошти, передбачені статтею 625 ЦК за період січень 2013 року- січень 2016 року, а всього 151 211,68 грн.

Посилаючись на те, що грошове зобов'язання ОСОБА_5 не виконав, ОСОБА_1 просила стягнути суми, передбачені статтею 625 ЦК, за період з січня 2016 року по жовтень 2017 року, а також пеню.

Уточнивши позовні вимоги у серпні 2018 року (а.с.36), ОСОБА_1 просила стягнути з ОСОБА_2 50 353,49 грн. інфляційний втрат за період з 7 січня 2016 року по 1 липня 2018 року та 11558,37 грн. - 3% річних за період з 7 січня 2016 року по 24 липня 2018 року, а всього 61 911,86 грн.

14 листопада 2018 року ОСОБА_6 звернулась з заявою про забезпечення позову (а.с.55-59) шляхом накладення арешту на рухоме та нерухоме майно ОСОБА_2 та заборони нотаріусу вчиняти дії по видачі правовстановлюючих документів спадкоємцям відповідача. Необхідність вжиття забезпечувальних заходів позивачка обґрунтовувала тим, що лише у листопаді 2018 року дізналась про смерть відповідача ОСОБА_2, яка сталась ІНФОРМАЦІЯ_1. Спадкоємці, коло яких їй невідомо, старанно приховують цей факт, всіляко ухиляються від вирішення спору, що свідчить про їх наміри уникнути відповідальності за боргами спадкодавця та позбутись успадкованого майна.

Ухвалою Новоодеського районного суду Миколаївської області від 15 листопада 2018 року заяву задоволено частково. Накладено арешт на все рухоме і нерухоме майно та грошові кошти, що належать відповідачу ОСОБА_2, померлому ІНФОРМАЦІЯ_1, на загальну суму 122 331, 68 грн.

У березні 2019 року з апеляційною скаргою на ухвалу звернувся ОСОБА_5 Апелянт зазначав, що є спадкоємцем відповідача ОСОБА_2, але станом на 15 листопада 2018 року не був залучений до участі у справі. Наклавши арешт на майно померлого відповідача, суд порушив його права спадкоємця та позбавив права розпорядження успадкованими земельними ділянками. Крім того, вжиті заходи є не співмірними з позовними вимогами, а виконання судового рішення за рахунок земель сільськогосподарського призначення у будь-якому випадку є неможливим.

Правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу позивачка не скористалась.

В судове засідання апеляційного суду апелянт ОСОБА_5 не з'явився. Справу розглянуто за участю позивачки ОСОБА_1 та представника апелянта - ОСОБА_4

Апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Накладаючи арешт на майно на рухоме та нерухоме майно ОСОБА_2, суд першої інстанції мав інформацію про його смерть, яка сталась ІНФОРМАЦІЯ_1, та виходив з того, що вимоги ОСОБА_1 носять майновий характер, між сторонами існує спір, а невжиття забезпечувальних заходів може ускладнити або унеможливити виконання рішення щодо вимог про стягнення коштів.

Проте не з усіма висновками суду, як достатньою підставою для вжиття заходів забезпечення позову, можна погодитись.

Так, згідно частини 2 статті 149 ЦПК забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

Необхідність вирішення цих питань випливає й з положень статті 10 ЦПК, за змістом якої цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності та рівноправності сторін, а суд зобов'язаний створити умови, за яких дотримувався б необхідний баланс їхніх процесуальних прав та обов'язків та була б гарантована реальна можливість захисту майнових та особистих (немайнових) прав сторін.

Відповідно до пункту 1 статті 150 ЦПК позов забезпечується, зокрема, накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб, а також забороною вчиняти певні дії.

Частиною 3 статті 150 ЦПК передбачено, що заходи забезпечення позову, як правило, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Вимоги щодо форми та змісту заяви про забезпечення позову свідчать про те, що вона повинна містити обґрунтування необхідності забезпечення позову.

При розгляді заяв про забезпечення позову суд з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, має пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам (пункт 4 Постанови №9 Пленуму ВСУ «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» від 2 грудня 2006 року, далі - Постанова).

Особам, які беруть участь у справі, має бути гарантована реальна можливість захистити свої права при вирішенні заяви про забезпечення позову, оскільки існує ризик спричинення їм збитків у разі, якщо сам позов або пов'язані з матеріально-правовими обмеженнями заходи з його забезпечення виявляться необґрунтованими (пункт 6 Постанови).

Необхідність вжиття відповідних заходів здійснюється з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв'язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв'язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Отже, забезпечення позову - це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог.

Виходячи з правил статей 10, 48 Закону «Про виконавче провадження», рішення суду про стягнення грошових коштів виконуються шляхом звернення стягнення на кошти боржника у національній та іноземній валюті, інші цінності, у тому числі на кошти на рахунках боржника у банках та інших фінансових установах та інше. У разі відсутності у боржника коштів та інших цінностей, достатніх для задоволення вимог стягувача, стягнення невідкладно звертається також на належне боржнику інше майно, крім майна, на яке згідно із законом не може бути накладено стягнення.

Накладення арешту застосовується судом, як правило, у майнових спорах у тих випадках, коли спірне майно може бути відповідачем продане, розтрачене, кошти витрачені, що в майбутньому перешкоджатиме виконанню рішення або взагалі зробить його неможливим.

Під поняттям «арешт майна» слід розуміти проведення його опису і накладення заборони розпорядження, а в необхідних випадках - і користування ним (стаття 56 Закону «Про виконавче провадження»).

Отже, необхідними умовами для вжиття забезпечувальних заходів, зокрема арешту майна, є, насамперед, належність цього майна відповідачеві, розумна співмірність вартості арештованого майна ціні позову, обґрунтування необхідності вжиття заходів для захисту прав позивача та можливість такого заходу забезпечити реальне виконання очікуваного позивачем рішення.

При цьому принцип співмірності при забезпеченні позову вимагає визначення того майна, на яке має бути накладене обмеження, вартість якого має забезпечити виконання судового рішення.

Проте з матеріалів справи вбачається, що майнові вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 складають 61 911,86 грн., що не було враховано судом при арешті майна вартістю 122 331, 68 грн.

Судове рішення про стягнення позикового боргу станом на січень 2016 року у загальному розмірі 151 211,68 грн. виконане ОСОБА_2 24 липня 2018 року (а.с.42).

На час вжиття заходів забезпечення позову відповідач ОСОБА_2 помер (а.с.45), а строк для прийняття спадщини не сплинув.

Суд першої інстанції при вчиненні процесуальної дії за статтею 149 ЦПК коло спадкоємців не встановив та до участі у справі їх не залучив.

Без визначення дійсних сторін спору неможливо й встановити наявність або відсутність реальної загрози невиконання судового рішення, що залежить від конкретних дій саме цих осіб.

Не встановив суд і наявність майна у померлого, його орієнтовний перелік, статус такого майна після смерті відповідача, належність його іншим особам тощо.

Такі недоліки позбавили суд можливості запобігти порушенню прав та охоронюваних законом інтересів осіб, які не є учасниками даного судового процесу.

Крім того, в мотивувальній частині ухвали суд не дав оцінку імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів, а також не визначив, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову.

За даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомості про належність ОСОБА_2 нерухомого майна відсутні (а.с. 108).

При цьому апелянт посилається на те, що єдиним майном ОСОБА_2 є дві земельні ділянки сільськогосподарського призначення, на які й накладено арешт.

Проте мораторій на відчуження у будь-який спосіб земель сільськогосподарського призначення перешкоджає і зверненню стягнення за судовим рішення на ці об'єкти нерухомості.

Отже, накладення арешту на майно померлого відповідача, відомості про яке стосуються лише земельних ділянок сільськогосподарського призначення, без будь-якого обґрунтування необхідності вжиття таких заходів та можливості такого заходу забезпечити реальне виконання рішення, не відповідає дійсній меті запровадження забезпечувальних заходів та є лише обмеженням прав інших осіб.

До вирішення питання про коло відповідачів, як правонаступників померлого ОСОБА_2, при відсутності будь-яких відомостей про перелік спадкового майна, його вартість тощо, вжиття заходів забезпечення позову є передчасним.

Відповідно до положень статті 367 ЦПК апеляційний суд не має повноважень на заміну сторони спору його правонаступником по справі, яка перебуває на розгляді в суді першої інстанції.

Оскільки ухвала суду від 15 листопада 2018 року суперечить вимогам статей 149,150 ЦПК, вона підлягає скасуванню з постановленням нового рішення про відмову в задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову.

Проте це не позбавляє позивача права в подальшому порушувати питання про вжиття забезпечувальних заходів при наявності всіх передбачених законом підстав.

Керуючись статтями 374, 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_5 - Кобзаренка М.Ю. задовольнити частково.

Ухвалу Новоодеського районного суду Миколаївської області від 15 листопада 2018 року скасувати.

В задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий О.О.Данилова

Судді: В.В.Коломієць

Н.О.Шаманська

---------------------------------

Повну постанову складено 5 квітня 2019 року.