ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3707/19 Справа № 182/1691/18 Суддя у 1-й інстанції - Рибакова В. В. Суддя у 2-й інстанції - Бондар Я. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 квітня 2019 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Бондар Я.М.

суддів - Барильської А.П., Зубакової В.П.

сторони справи :

позивач - Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач - ОСОБА_1,

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження згідно ч.13 ст.7,ч.1 ст.369 ЦПК України без повідомлення осіб цивільну справу за апеляційною скаргою відповідача відповідача ОСОБА_1 на рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 22 листопада 2018 року, ухваленого суддею Рибаковою В.В. у м. Нікополі,

В С Т А Н О В И В:

У березні 2018 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» ( яке під час розгляду справи змінило назву надалі - АТ КБ«ПриватБанк») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

В мотивування заявлених позовних вимог, представник позивача зазначив, що згідно договору №б/н від 21.12.2007 року, відповідач ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 5000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою 36.00% за користування кредитом на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

У порушення умов договору відповідач зобов'язання за вказаним Договором належним чином не виконав, у зв'язку із чим, станом на 31.01.2018 року утворилась заборгованість в сумі 83683,33 грн., яка складається із: заборгованості за кредитом - 3327,81 грн., заборгованості по процентам за користування кредитом - 71694,41 грн., заборгованості за пенею та комісією - 4200 грн., штрафу (фіксована частина) - 500 грн., штраф (процентна складова) - 3961,11 грн.

Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 22 листопада 2018 року позов АТ КБ «ПриватБанк» задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором №б/н від 21.12.2007 року за сумою кредиту - 3327 грн. 81 коп. (три тисячі триста двадцять сім грн. 81 коп.), за процентами за користування кредитом - 71694 грн. 41 коп. (сімдесят одну тисячу шістсот дев'яносто чотири грн. 41 коп.), за пенею та комісією - 4200 грн.,штраф (фіксована частина) - 500 грн., штраф (процентна складова) - 3961,11 грн., а всього до стягнення - 83683,33 грн. та витрати зі сплати судового збору.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_1, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, а також невідповідність рішення суду обставинам справи, поставив питання про скасування рішення суду та ухвалення нового рішення про відмову АТ КБ «ПриватБанк» в задоволенні позовних вимог у повному обсязі. В мотивування доводів апеляційної скарги зазначає, що висновок суду про отримання кредиту у вигляді встановленого кредитного ліміту не відповідає умовам укладеного договору, згідно якого йому надано строковий кредит в сумі 1953,60 грн. на 10 міс. Крім того, судом не враховано, що позивачем пропущений строк позовної давності для звернення до суду за захистом порушеного права. А також, нарахування відсотків банком проводилось після закінчення строку дії договору, стягуючи одночасно й штраф та пеню суд порушив положення Конституції про заборону подвійної відповідальності. Судом не взято до уваги, що останній платіж здійснено 08 липня 2014 року, а з позовом до суду банк звернувся через чотири роки.

У відзиві на апеляційну скаргу, поданому представником позивача АТ КБ «ПриватБанк» надано розрахунок заборгованості за відсотками за період з 01 грудня 2015 року по ставці НБУ.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних виснвоків.

Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що відповідач свої зобов'язання за кредитним договором в повному обсязі не виконував в результаті чого, утворилась заборгованість, яка підлягає стягненню на користь АТ КБ «ПриватБанк».

Однак, колегія суддів не може у повному обсязі погодитися із висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

За вимогами ст.ст. 263,264 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності на підставі закону, ;що регулює подібні відносини, або керуючись загальними засадами і змістом законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, у якому повно відображені обставини, що мають значення для цієї справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд зобов'язаний з'ясувати питання, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов'язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Проте суд першої інстанції не з'ясував у повній мірі всі обставини, які мають значення для справи, та не виконав усі вимоги цивільного судочинства, у зв'язку із чим рішення в даній справі неможна визнати законним і обґрунтованим.

Відповідно до вимог ст.367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, як видно із заяви позичальника № DNY JF911770087 від 21 грудня 2007 року, ОСОБА_1 отримав строковий кредит у сумі 1953,60 грн. на строк 10 місяців з 21 грудня 2007 року по 21 жовтня 2008 р. включно, за умови сплати за користування кредитом відсотків у розмірі 0,01% на місць на суму залишку заборгованості за кредитом та одноразової винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 177,60 грн. в обмін на зобов'язання позичальника з повернення кредиту, сплати відсотків, винагороди, комісії зазначені в заяві та умовах надання споживчого кредиту фізичним особам «Рострочка» (стандарт). Погашення заборгованості здійснюється щомісячно в період з 19 по 24 число кожного місяця. Позичальник повинен надавати банку грошові кошти (щомісячний платіж) 195,47 грн. для погашення заборгованості за кредитом. (а.с.48).

В порушення умов договору відповідач належним чином свої зобов'язання не виконує. У зв'язку із чим, згідно наданого позивачем розрахунку, станом на 31.01.2018 року утворилась заборгованість в сумі 83683,33 грн., яка складається із: заборгованості за кредитом - 3327,81 грн., заборгованості по процентам за користування кредитом - 71694,41 грн., заборгованості за пенею та комісією - 4200 грн., штрафу (фіксована частина) 500 грн., штраф (процентна складова) - 3961,11 грн. (а.с.7-9)/

Між сторонами виникли правовідносини, щодо належного виконання відповідача кредитних зобов'язань.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

За змістом статей 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (частина перша статті 530 ЦК України).

У червні 2018 року відповідач ОСОБА_1 подав заяву про застосування строку позовної давності, зазначивши, що строк кредитного договору закінчився 21 жовтня 2007 року, а з позовом до суду ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулось лише у березні 2018 року.

АТ КБ «ПриватБанк» наполягало на тому, що зобов'язання за кредитним договором не припинено, оскільки відповідач кредитні кошти не повернув.

Відповідно до частини другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу.

Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

За умовами договору сторони погодили щомісячну сплату відсотків за кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом, який наданий на 10 місяці - до 21 жовтня 2008 року включно ( а.с.48 на звороті).

Відтак, у межах строку кредитування до 21 жовтня 2008 року відповідач мав, зокрема, повертати позивачеві кредит і сплачувати проценти періодичними (щомісячними) платежами у період з 19 по 24 число кожного місяця. Починаючи з 21 грудня 2007 року відповідач мав обов'язок незалежно від пред'явлення вимоги позивачем повернути всю заборгованість за договором, а не вносити її періодичними платежами, оскільки останні були розраховані у межах строку кредитування.

Положення абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Ураховуючи наведене, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання.

Колегія суддів погоджується із доводами апеляційної скарги відповідача, що банк не має права нараховувати передбачені договором проценти до повного погашення заборгованості за кредитом.

Загальна позовна давність (зокрема, до вимог про стягнення заборгованості за кредитом і процентів) встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України), а спеціальна позовна давність до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) - тривалістю в один рік (пункт 1 частини другої статті 258 ЦК України).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). А за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п'ята цієї статті).

Оскільки договір встановлює окремі зобов'язання, які деталізують обов'язок відповідача повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право позивача вважається порушеним з моменту порушення відповідачем терміну внесення чергового платежу. А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) відповідачем обов'язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу.

У разі порушення позичальником терміну внесення чергового платежу, передбаченого договором (прострочення боржника), відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України кредитодавець до спливу визначеного договором строку кредитування вправі заявити вимоги про дострокове повернення тієї частини кредиту, що залишилася, і нарахованих згідно зі статтею 1048 ЦК України, але не сплачених до моменту звернення кредитодавця до суду, процентів, а також попередніх невнесених до такого моменту щомісячних платежів у межах позовної давності щодо кожного із цих платежів, перебіг якої визначається за кожним з платежів окремо залежно від настання терміну сплати кожного з цих платежів.

Як видно з розрахунку заборгованості, наданого позивачем, станом на дату закінчення строку дії укладеного 21 жовтня 2008 року строкового споживчого кредитного договору на придбання товару, який умовами укладеного договору виступив предметом застави, відповідач ОСОБА_1 не мав кредитної заборгованості, що свідчить нульова кредитна заборгованість за кредитом та за відсотками (а.с.7).

Крім того, із заяви позичальника також видно, що йому надано кредитну карту НОМЕР_1 «універсальна» з кредитним лімітом «0», з базовою процентною ставкою 3% (а.с.48 на звороті). Згідно відомостей, наданих АТ КБ «ПриватБанк» строк дії даної картки зазначено 05/09, тобто до 31 травня 2009 року (а.с.234).

Відомості, щодо перевипуску кредитної картки НОМЕР_1 «універсальна» матеріали справи не містять. Позивачем доказів її пролонгації та (або) отримання відповідачем іншої картки та умови її отримання не надано.

Останній платіж за договором строкового кредитування від 21 грудня 2007 року мав бути внесений відповідачем 21 жовтня 2008 року. Строк дії виданої за цією заявою кредитної карткиНОМЕР_1 «універсальна» до 31 травня 2009 року. Колегією суддів досліджено, що відповідно наданого позивачем розрахунку заборгованості останній платіж позивачем проведений 08 липня 2014 року, а з позовом до суду АТ КБ «ПриватБанк» звернулося у березні 2018 року, тому слід дійти висновку, що позивачем пропущений строк позовної давності, що з урахуванням заяви відповідача про його застосування, відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України, є підставою для відмови у задоволенні позову.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав та основоположних свобод передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), в п.51 рішення у справі «Стаббінс та інші проти Сполученого Королівства» № 22083/93, 22095/93 від 22.10.1996 року, п.570 рішення у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії» від 20.09.2011 року наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу.

Отже, колегія суддів приходить до переконання, що позивачем пропущений строк позовної давності для стягнення заборгованості за кредитним договором, укладеним ОСОБА_1 21 грудня 2007 року у вигляді отримання строкового кредитного договору в сумі 1953,60 грн. із строком погашення 21 жовтня 2008 року та у вигляді виданої 21 грудня 2007 року кредитної картки НОМЕР_1 «універсальна» зі строком дії до 31 травня 2009 року.

На підставі викладеного, рішення суду першої інстанції, яке постановлено із порушенням норм матеріального та процесуального законодавства підлягає скасуванню, згідно п.п.1,3.4. ч.1 ст.376 ЦПК України із ухваленням нового рішення про відмову АТ КБ «ПриватБанк» в задоволенні позовних вимог до ОСОБА_1

Згідно положення ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, у разі задоволення позову - на відповідача.

Як видно з матеріалів справи, при зверненні до суду із апеляційною скаргою відповідачем ОСОБА_1 сплачений судовий збір у розмірі 2643, 00 грн., який підлягає компенсації за рахунок позивача .

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381-383 ЦПК України Апеляційний суд Дніпропетровської області,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 22 листопада 2018 року скасувати та ухвалити нове рішення про відмову Акціонерному товариству комерційний банк «ПриватБанк» в задоволенні позовних вимог до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором № DNY JF911770087 від 21 грудня 2007 року.

Стягнути з Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 витрати зі сплати судового збору за розгляд апеляційної скарги у сумі 2643,00 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст судового рішення складений 04 квітня 2019 року.

Головуючий:

Судді: