г Інгулецький районний суд міста ОСОБА_1 Дніпропетровської області
Справа № 213/1505/18
Номер провадження 2/213/387/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 квітня 2019 року Інгулецький районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі: головуючого судді Нестеренка О.М.

секретар судового засідання - Ладухіна І.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Кривому Розі цивільну справу за позовом АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА ОСОБА_2 «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся з зазначеним позовом, посилаючись на те, що відповідно до договору від 06.01.2012 року відповідач отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок зі сплатою відсотків за його користування, але взяті на себе зобовязання з повернення кредиту та сплати відсотків за договором кредиту належним чином не виконав. Станом на 28.02.2018 року заборгованість відповідача перед позивачем становить 116998,00 грн. Просить стягнути з відповідача суму заборгованості.

Ухвалою суду від 29 жовтня 2018 року скасовано рішення Інгулецького районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 21.08.2018 року та призначено справу до розгляду за правилами спрощеного провадження з викликом сторін.

Ухвалою суду від 14 січня 2019 року за клопотанням представника відповідача витребувано у позивача необхідні для обєктивного розгляду справи докази.

24.01.2019 на виконання ухвали суду про витребування доказів позивач надав пояснення, в яких крім іншого, зазначив про те, що розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Під час укладення кредитного договору з відповідачем діяла процентна ставка по кредиту в розмірі 30 % на рік, яка надалі була змінена, що підтверджується наказами банку, копії яких додано до пояснень. Зазначив також, що такі зміни повністю узгоджуються з Умовами та правилами надання банківських послуг, та Відповідача було ознайомлено із зазначеними змінами. Зокрема, згідно до п. 1.1.3.2.3 Умов та правил надання банківських послуг передбачена можливість зміни Тарифів та інших невід'ємних частин Договору. Таким чином, розмір відсоткової ставки за кредитом може змінюватись Банком за умови інформування позичальника шляхом надання виписки по картковому рахунку на умовах, зазначених в п. 1.1.3.1.9. Умов та правил надання банківських послуг. Відповідно до Умов та Правил надання банківських послуг до обовязків позичальника відноситься:

- п. 2.1.1.5.3. отримання виписок про стан картрахунків та про здійснені операції по картрахункам;

- п. 2.1.1.5.4. у разі незгоди зі змінами Умов та Правил надання банкіських послуг та/або Тарифів надати Банку письмову заяву про розірвання цього Договору і погасити заборгованість, що виникла перед Банком, у тому числі й заборгованість, що виникла протягом 30 днів з моменту повернення Карток, виданих Власнику і його Довіреним особам.

Заяв про дострокове розірвання договору Відповідач не подавав, що, на думку позивача, свідчить про згоду останнього зі змінами Тарифів. Вважає, що Правомірність зміни умов договору також підтверджується Постановою №5 Пленуму ВИЩОГО СПЕЦІАЛІЗОВАНОГО СУДУ УКРАЇНИ З РОЗГЛЯДУ ЦИВІЛЬНИХ І КРИМІНАЛЬНИХ СПРАВ від 30.03.2012 Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин, згідно з якою при вирішенні питання щодо правомірності підвищення банком чи іншою фінансовою установою процентної ставки суди також повинні розрізняти умови кредитного договору, які встановлюють односторонню зміну умов договору, від умов договору, що встановлюють погоджену сторонами процедуру зміни договору шляхом прийняття позичальником пропозиції кредитора про зміну умов договору відповідно до вимог статей 641-642 ЦК України або в порядку, визначеному частиною шостою статті 1056-1 ЦК України.

На підтвердження видачі кредитної картки ОСОБА_2 надав довідку в якій зазначено номер, дата її видачі та строк дії. На підтвердження вручення кредитної картки відповідачу надав його фото з продуктом Банку - кредитною карткою. Стверджує, що позичальник ознайомлений з Умовами та Правилами надання банківських послуг та Тарифами, та підтвердив свою згоду на те, що Заява, Умови надання банківських послуг, Правила користування платіжною карткою та Тарифи складають між ним і Банком Договір про надання банківських послуг. Згідно з умовами договору користуватися кредитною карткою можливо тільки у випадку введення ПІН - коду який відповідно до умов Договору відомий лише Клієнту. Наявність операцій по зняттю коштів є підтвердженням отримання кредитних коштів саме Відповідачем.

Також, позивач зазначив, що памятка Клієнта є частиною кредитної угоди, яка видається при оформленні кредитного договору Клієнту та не зберігається в архівах установи Банку. При цьому вважає, що всі істотні умови зазначені в кредитному договорі.

В додаткових поясненнях, наданих 18.03.2019, представник відповідач адвокат ОСОБА_4 зазначає, що заявлені вимоги вважає безпідставними, заявленими з порушенням строків позовної давності. Свою позицію обґрунтовує тим, що в матеріалах справи наявна анкета-заява, підписана відповідачем ОСОБА_3, з якої видно, що 06.01.2012 ОСОБА_3 звернувся до відділення ПАТ КБ «ПриватБанк», підписав анкету-заяву про приєднання до умов і правил надання банківських послуг у ПриватБанку. В заяві зазначено, що ОСОБА_3 ознайомлений та згодний з умовами і правилами надання банківських послуг і тарифами банку, виражає свою згоду на те, що ця заява разом з вказаними умовами і правилами та тарифами складає між ним та банком договір про надання банківських послуг, про що свідчить його підпис. Однак, представник відповідача зазначає, що вказані документи не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами договору, оскільки всупереч вимогам ст.ст.207, 1055 ЦК України та ч.4 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» вони не підписані позичальником. Крім того, позивачем не надано належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що саме Умови та Правила надання банківських послуг, а також Витяг з тарифів, які додані ним до позовної заяви, є складовою укладеного між сторонами кредитного договору, і що саме ці Умови та тарифи мав на увазі відповідач, підписуючи заяву позичальника, та, відповідно взяв на себе зобов'язання зі сплати процентів та штрафів у передбачених ними розмірах. З виписки по карті ОСОБА_3, наданої позивачем, вбачається, що останній використовував кредитні кошти, починаючи з 31.01.2013 по 23.02.2013 шляхом зняття готівки та придбання товару, та після витрачання усієї суми коштів - 2699 грн., останнім ніякі операції з картковим рахунком не здійснювались. Виходячи з розрахунку заборгованості та виписки по картковому рахунку, з 28.02.2013 банком здійснюється нарахування процентів на прострочену заборгованість та штрафу за прострочений кредит. Тобто до цієї дати, на думку банку у порушення вимог Договору, ОСОБА_3 не було сплачено черговий платіж в рахунок погашення кредиту, а тому вважає, що право вимоги у Банку на пред'явлення позову щодо примусового стягнення в судовому порядку заборгованості за кредитним договором виникло саме з 28 лютого 2013 року. Також представник відповідача зазначає, що з розрахунку заборгованості вбачається, що погашення за картковим рахунком відбулося 22.06.2016 у сумі 36,42 грн. та 23.06.2016 року у сумі 1,14 грн. Однак, з виписки по картці ОСОБА_3 видно, що зарахування цих коштів здійснювалось самим банком шляхом списання коштів з рахунку вкладу «Копілка», який було відкрито на імя відповідача. Представник відповідача вважає, що поняття виконання зобовязання шляхом списання коштів з рахунку відповідача та вчинення дії погашення боргу, яка свідчить про визнання позичальником боргу, це різні юридичні дії за своїми правовими наслідками. Відповідач жодних проплат по погашенню наданого кредиту з моменту виникнення заборгованості не здійснював, із заявою про списання банком будь-яких сум з його карткового рахунку на погашення заборгованості не звертався, таке списання ОСОБА_2 зробив за власною ініціативою, а тому таке списання не може свідчити про переривання строку позовної давності. Також вважає, що сума нарахованих банком процентів не підтверджується розрахунком заборгованості, наданим позивачем. Інші відомості щодо розміру заборгованості в матеріалах справи відсутні. Вважає, що право вимоги у Банку на пред'явлення позову щодо примусового стягнення в судовому порядку заборгованості за Кредитним договором виникло з настанням часу несплати відповідачем чергового платежу, тобто починаючи з наступного дня після настання строку платежу. З виписки по карті вбачається, що 28 лютого 2013 року Банком було нараховано штраф за прострочення по кредиту. До суду з цим позовом ОСОБА_2 звернувся 24 травня 2018 року, тобто за межами встановленого законом строку позовної давності, не порушував питання щодо поновлення строків позовної давності, не зазначив поважність причин пропущення позовної давності. Тому представник відповідача просила застосувати строки позовної давності та відмовити в задоволенні позовних вимог у зв,язку зі спливом цих строків.

Представник позивача про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, своєчасно, але після перерви в судове засідання не зявився, клопотань від нього не надходило.

Відповідач в судове засідання не зявився, 18.03.2019 року надав заяву, відповідно до якої просив в позові відмовити у повному обсязі у зв,язку зі спливом строків позовної давності.

Представник відповідача ОСОБА_4 після перерви в судове засідання не з,явилась, надала заяву про розгляд справи за її відсутності, також надала додаткові пояснення, проти заявлених вимог заперечувала, просила в позові відмовити в повному обсязі у зв,язку зі спливом строків позовної давності.

Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши письмові докази, оцінивши їх у сукупності, суд вважає встановленими наступні обставини.

Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Докази подаються суду сторонами та іншими учасниками справи.

Судом встановлено, що 06.01.2012 між Публічним акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк» (на цей час Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк») та ОСОБА_3 укладено договір про надання банківських послуг, який складається із заяви, памятки клієнта, Умов та Правил надання банківських послуг та Тарифів. За умовами договору банк надав відповідачу кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку в сумі 300 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом (а.с.10-35). В подальшому відповідачу було змінено кредитний ліміт, а саме: 31.01.2013 зниження кредитного ліміту до 2200,00 грн., 07.02.2013 збільшення кредитного ліміту до 2700,00 грн. (а.с.9).

Відповідно до ст.ст. 1050, 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно ст. 526, 527, 530 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк, відповідно до умов договору.

Відповідно до ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання. Згідно зі ст.629 ЦК України договір є обовязковим для виконання сторонами.

У зв,язку з невиконанням відповідачем умов кредитного договору щодо строків погашення кредиту, відповідно до розрахунку, наданого позивачем, станом на 28.02.2018 виникла заборгованість відповідача по кредиту, яка становить 116 998,00 грн.

Встановлені в судовому засіданні обставини витікають з правовідносин по належному виконанню зобовязань, в даному випадку зобовязань за договором кредиту, та з недопустимості односторонньої відмови від виконання зобовязань, а також наслідків, щодо неналежного виконання або відмови від належного виконання зобовязання.

Судом встановлено, що права позивача порушені неналежним виконанням зобовязання відповідачем.

Водночас, суд враховує, що згідно з наданою позивачем випискою по карті ОСОБА_3 за період з 01.01.1999 року по 16.01.2019 року, ОСОБА_3 використовував кредитні кошти, починаючи з 31.01.2013 року по 23.02.2013 року шляхом зняття готівки та придбання товару, та після витрачання усієї суми коштів - 2699 грн., останнім ніякі операції з картковим рахунком не здійснювались.

Разом з тим, з наданої позивачем виписки по карті ОСОБА_3 видно, що погашення за картковим рахунком відбулось 22.06.2016 в сумі 36,42 грн. та 23.06.2016 в сумі 1,14 грн., шляхом списання коштів з рахунку вкладу «Копілка», який було відкрито на ім,я відповідача, тобто зарахування коштів на картковий рахунок було здійснено банком, а ні самім відповідачем (а.с.160). Суд погоджується з думкою представника відповідача, що це не свідчить про визнання останнім боргу та його погашення. Жодних самостійних проплат по погашенню кредиту, з моменту виникнення заборгованості, відповідач не здійснював, із заявою про списання банком будь-яких сум з його карткового рахунку на погашення заборгованості не звертався, отже списання коштів ОСОБА_2 зробив за власною ініціативою.

Також судом перевірено строки звернення позивача з позовом до суду, оскільки представником відповідача заявлено відповідне клопотання щодо його застосування.

Так, кінцевим терміном повернення кредиту є дата останнього платежу за кредитом. Згідно отриманого розрахунку заборгованості вбачається, що 28.02.2013 банком було здійснено нарахування процентів на прострочену заборгованість та штрафу за прострочений кредит (а.с.158), тобто з цього часу позивач дізнався про порушення умов договору відповідачем, що у свою чергу означає, що при відсутності платежу в зазначений строк з наступного дня позивачу стає відомо про порушення його права, у зв'язку з чим, починається дія трирічного строку на право звернення до суду з вимогою захисту своїх інтересів.

Відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно ст.267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Відповідно до ст.253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За загальним правилом, згідно ч.1 ст.261 ЦК України, перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

У разі неналежного виконання позичальником зобовязань за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів і процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу. Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 19 березня 2014 року у справі № 6-20цс14.

Початок перебігу строку позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Аналізуючи надані сторонами докази, суд приходить до висновку, що строк позовної давності за даним позовом сплинув у 2016 році, проте позивач звернувся до суду 24.05.2018, тобто пропустивши загальний строк позовної давності.

Суд враховує, що звертаючись до суду поза межами строку позовної давності, позивач не надав доказів про інший строк позовної давності у спірному договорі, не порушував питання щодо поновлення строків позовної давності із зазначенням поважності причин пропущення таких строків.

Відповідно до ст.266 ЦК України, зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

Норма ч.4 ст.267 ЦК України передбачає що, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Крім цього, варто зауважити, що розрахунок заборгованості, наданий позивачем, оформлений не належним чином, в ньому не зазначено прізвища посадової особи, яка має право складати такий розрахунок, на ньому відсутній підпис цієї особи та печатка банку, що не відповідає нормативним вимогам до оформлення документів, закріплених в ДСТУ 4163-2003 «Вимоги до оформлення документів», затверджених наказом Держспоживстандарту України №55 від 17.04.2003.

Також, суд критично ставиться до наданої позивачем в якості доказів виписки по карті ОСОБА_3, в якій зазначено період користування коштами з 01.01.1999 року по 16.01.2019 року, оскільки договір між сторонами було укладено 06.01.2012.

Такі розбіжності не дозволяють суду вважати долучені до позову документи, зокрема виписку по карті, належними доказами у справі.

На підставі вищевикладеного, суд вважає, що у задоволенні позову повинно бути відмовлено, у зв,язку зі спливом строку позовної давності, оскільки про її застосування заявив представник відповідача, клопотання щодо поновлення строків позовної давності від позивача не надходило, доказів поважності строку звернення з позовом суду не надано, та причин для його поновлення суд не вбачає.

Відповідно до ст.141 ЦПК України, у разі відмови у задоволенні позову, судовий збір

покладається на позивача.

Керуючись ст.ст. 256-258, 261, 267, 509, 525, 526, 530, 1050, 1054 ЦК України, ст.ст. 81, 141, 228-229, 247, 274, 265 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позовних вимог АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА ОСОБА_2 «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором б/н від 06.01.2012 в сумі 116998,00 грн., яка складається із заборгованості за кредитом у розмірі 2713,82 грн.; нарахованих відсотків у розмірі 114284,18 грн., а також у стягненні судового збору в сумі 1762,00 гривні відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення може бути оскаржене до Дніпровського апеляційного суду через Інгулецький районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а особами, які не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, - протягом тридцяти днів з дня вручення їм повного рішення суду.

Інформація щодо сторін у справі:

-Позивач: АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО ОСОБА_2 «ПРИВАТБАНК», , юридична адреса: 01001, м. Київ, вул. Грушевського, буд. 1Д;

-Відповідач: ОСОБА_3, РНОКПП НОМЕР_1, зареєстроване місце проживання 50102, АДРЕСА_1.

Повний текст рішення складено та підписано 04.04.2019.

/

Суддя О.М. Нестеренко