Постанова

Іменем України

09 січня 2019 року

м. Київ

справа № 205/7420/13-ц

провадження № 61-42974св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І. (суддя-доповідач), Крата В. І., Курило В.П.,

учасники справи:

позивач - кредитна спілка «Взаємний кредит»,

відповідачі: ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, яка діє у своїх інтересах та в інтересах ОСОБА_7,

треті особи: Головне управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області, Управління-служба у справах дітей Новокодацької районної у місті Дніпро ради,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу кредитної спілки «Взаємний кредит» на ухвалу Ленінського районного суду міста Дніпропетровська від 13 квітня 2018 року у складі судді Басової Н. В. та постанову апеляційного суду Дніпропетровської області від 18 липня 2018 року у складі колегії суддів: Городничої В. С., Варенко О. П., Ляченкової О. В.,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2015 року кредитна спілка «Взаємний кредит» (далі - КС «Взаємний кредит») звернулась до суду з заявою, в якій з урахуванням уточнень просила повторно виселити ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 з квартири АДРЕСА_1 на підставі виконавчих листів від 15 серпня 2014 року, посилаючись на те, що відповідачі повторно вселились у квартиру після їх примусового виселення.

Ухвалою Ленінського районного суду міста Дніпропетровська від 13 квітня 2018 року у задоволенні заяви КС «Взаємний кредит» відмовлено.

Відмовляючи КС «Взаємний кредит» у повторному виселенні, суд першої інстанції виходив із того, що заявником не надано належних доказів повторного вселення у спірну квартиру відповідачів, їх проживання у цій квартирі та наявності там їх особистих речей після рішення суду про їх виселення.

Постановою апеляційного суду Дніпропетровської області від 18 липня 2018 року ухвалу Ленінського районного суду міста Дніпропетровська від 13 квітня 2018 року залишено без змін.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції та залишив судове рішення без змін як таке, що ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.

При цьому, апеляційний суд також зазначив, що КС «Взаємний кредит» не надала доказів щодо наявності рішення суду щодо виселення сина ОСОБА_6 - ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1. Виселення дитини без рішення суду і всупереч положенням діючого законодавства України порушить житлові права останнього.

КС «Взаємний кредит» подала касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами обох інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга аргументована тим, що суди неповно дослідили обставини справи, не надали їм належної правової оцінки, у зв'язку з чим дійшли помилкових висновків при вирішенні спору.

ОСОБА_3 подала відзив на касаційну скаргу, в якому просить залишити без змін оскаржувані судові рішення як такі, що ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Зазначеним вимогам закону постанова апеляційного суду не повністю відповідає.

Відповідно до пункту 9 частини другої статті 129 Конституції України однією із основних засад судочинства є обов'язковість судового рішення.

Згідно статті 129-1 Конституції України судове рішення є обов'язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.

Відповідно до пункту 8 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року № 606-XIV (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) у випадку повного виконання рішення згідно з виконавчим документом виконавче провадження підлягає закінченню.

Згідно з частиною одинадцятою статті 78 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року № 606-XIV, якщо особа самостійно вселилася в приміщення, з якого вона була примусово виселена, повторне її виселення може бути здійснено державним виконавцем на підставі ухвали суду, який прийняв рішення про виселення. Виконавче провадження в цьому разі підлягає поновленню за постановою державного виконавця.

Така ж за змістом норма міститься у частині десятій статті 66 Закону України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року № 1404-VIII.

Установлено, що рішенням Ленінського районного суду міста Дніпропетровська від 25 квітня 2014 року, залишеним без змін в частині виселення рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 30 липня 2014 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 лютого 2015 року, виселено ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення.

На виконання судового рішення 15 серпня 2014 року Ленінським районним судом міста Дніпропетровська видано виконавчі листи про виселення ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 з вищезазначеної квартири.

05 листопада 2014 року державним виконавцем Ленінського відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції винесено постанови про закінчення виконавчих проваджень: № 44856526 з виселення ОСОБА_3, № 44856587 з виселення ОСОБА_5, № 44856775 з виселення ОСОБА_4 із квартири АДРЕСА_1.

Також 05 листопада 2014 року державним виконавцем Ленінського відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції винесено постанову про закінчення виконавчого провадження № 44856746 з виселення ОСОБА_6 та ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2, оскільки зазначені особи в квартирі не проживають, їх особистих речей немає.

Відповідно до акта від 17 березня 2015 року державним виконавцем Ленінського відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції на момент виходу з метою перевірки стану арештованого майна, а саме: квартири АДРЕСА_1, виявлено, що в ній проживають ОСОБА_3, ОСОБА_5, яких примусово виселено на підставі рішення Ленінського районного суду міста Дніпропетровська від 25 квітня 2014 року.

Звертаючись до суду з даною заявою, заявник просив про повторне виселення ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_4, ОСОБА_6 та її доньки ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2, зі спірного житлового приміщення у зв'язку з їх самостійним вселенням до нього.

Відмовляючи у задоволенні заяви КС «Взаємний кредит», суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, виходив із недоведеності заявником проживання в квартирі АДРЕСА_1 та ненадання ним доказів повторного вселення до цього житлового приміщення лише ОСОБА_6 та її доньки ОСОБА_7

Крім того, апеляційний суд послався на те, що у ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_1 народився і був зареєстрований у спірній квартирі її син ОСОБА_7, тобто останній набув право користування цим жилим приміщенням і повторне виселення з нього його матері порушує житлові права неповнолітнього, щодо якого рішення суду про виселення не ухвалювалося.

При цьому, суд не звернув увагу на те, що про виселення ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, кредитна спілка вимоги не заявляла та не зазначив, яким чином факт його народження та реєстрація у спірній квартирі впливає на можливість виконання рішення Ленінського районного суду міста Дніпропетровська від 25 квітня 2014 року в частині виселення ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5

Відповідно до статті 265 ЦПК України у мотивувальній частині рішення зазначаються, зокрема, докази, відхилені судом, та мотиви їх відхилення та мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

Апеляційний суд на зазначене уваги не звернув, не перевірив доводи заявника щодо самовільного вселення ОСОБА_3, ОСОБА_4 до спірного житлового приміщення після їх виселення на підставі судового рішення, не зробив жодних висновків щодо цих осіб, не надав належної правової оцінки акту державного виконавця Ленінського відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції від 17 березня 2015 року.

Ураховуючи зазначене, коли фактичні обставини для правильного вирішення справи не встановлені, судове рішення апеляційного суду не може вважатись законним і обґрунтованим та в силу статті 411 ЦПК України підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 141, 400, 416, 417 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу кредитної спілки «Взаємний кредит» задовольнити частково.

Постанову апеляційного суду Дніпропетровської області від 18 липня 2018 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська

Судді:Н. О. Антоненко В. І. Журавель

В. І. Крат

В. П. Курило