КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

справа №381/3373/18

провадження № 22-ц/824/4058/2019

05 квітня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:

судді - доповідача Кирилюк Г. М.,

суддів: Рейнарт І. М., Семенюк Т. А.

розглянувши в порядку письмового провадження справу за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, за апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 20 листопада 2018 року у складі судді Соловей Г.В.,

встановив:

25.09.2018 року Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» (далі - АТ КБ «Приватбанк») звернулося до суду з позовом про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором №б/н від 02.03.2012 року в розмірі 111 174,56 грн станом на 31.08.2018 , яка складається з: 2 399,06 грн - заборгованість за кредитом; 108 775,50 грн - заборгованість за відсотками за період з 02.03.2012 р. по 30.03.2018 р.

Посилалося на ті підстави, що ОСОБА_1 звернувся до АТ КБ «Приватбанк» з метою отримання банківських послуг, у зв'язку з чим підписав заяву від 02.03.2012 року, згідно якої отримав кредит у розмірі 2400 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.

Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», затверджених наказом № СП-2010-256 від 06.03.2010 року та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між ним та банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві.

Сторонами було визначено, що засобами доступу до картрахунку є кредитна картка клієнта та фінансовий телефон клієнта, який проходить верифікацію з підтвердженням відповідно до п. 1.1.1.16 кредитного договору.

Позивач свої зобов'язання за кредитним договором виконав у повному обсязі, а саме надав відповідачу можливість розпоряджатись кредитним коштами на умовах передбачених договором та в межах кредитного ліміту.

Однак, відповідач свої зобов'язання за кредитним договором не виконав, а саме не надавав своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом та іншими витратами відповідно до умов договору, у зв'язку з чим виникла заборгованість.

Рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 20 листопада 2018 року в задоволенні позову відмовлено.

На вказане рішення суду представник АТ КБ "Приватбанк" - ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що відповідач після отримання картки та ознайомлення з "Умовами та правилами надання банківських послуг" здійснив дії щодо проведення її активації, користувався карткою, а також отримував кредитні кошти з власної ініціативи.

З розрахунку заборгованості та виписки по рахунку вбачається, що відповідач користувався кредитним лімітом та погашав заборгованість, в тому числі і за відсотками, тобто погодився з умовами укладеного договору, встановленим лімітом та відповідно отримав кредитну картку, яка є спеціальним платіжним інструментом.

У виписці по рахунку відповідача відображено рух коштів та заборгованість за кредитним договором, а також користування відповідачем кредитними коштами.

Правом подачі відзиву на апеляційну скаргу відповідач не скористався.

Відповідно до положень ч.1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відмовляючи у задоволенні позову по стягнення заборгованості, суд першої інстанції виходив з доведеності тієї обставини, що остання за вказаним кредитним договором відсутня.

При цьому судом першої інстанції було встановлено, що між позивачем та відповідачем було укладено інший кредитний договір, за яким відповідачу було 20.05.2013 відкрито картковий рахунок та видано кредитну картку НОМЕР_2 з кінцевим терміном дії картки 09/16.

Розрахунок заборгованості та виписка з карткового рахунку підтверджують, що рух грошових коштів по кредитній картці № НОМЕР_2 розпочинається з 20.05.2013 р., що є свідченням того, що заборгованість виникла внаслідок невиконання відповідачем умов договору саме від 20.05.2013 року та не стосується договору від 02.03.2012 року.

Висновок суду першої інстанції не відповідає обставинам справи.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 02 березня 2012 року між ПАТ КБ "Приватбанк" та ОСОБА_3 укладено кредитний договір № б/н, відповідно до якого останній отримав кредит у розмірі 2400 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Пам'яткою клієнта, Умовами та правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становить між ним та банком договір про надання банківських послуг. Відповідач підтвердив, що ознайомився та згоден з Умовами та Правилами й Тарифами, наданими йому в письмовому вигляді, зобов'язався їх виконувати та регулярно ознайомлюватися з їх змінами на офіційному сайті банку www.privatbank.ua.

Відповідно до частин першої та другої статті 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Договір приєднання може бути змінений або розірваний на вимогу сторони, яка приєдналася, якщо вона позбавляється прав, які звичайно мала, а також якщо договір виключає чи обмежує відповідальність другої сторони за порушення зобов'язання або містить інші умови, явно обтяжливі для сторони, яка приєдналася. Сторона, яка приєдналася, має довести, що вона, виходячи зі своїх інтересів, не прийняла б цих умов за наявності у неї можливості брати участь у визначенні умов договору.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний стороною (сторонами).

У силу положень статей 526, 527, 530 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та у встановлений у зобов'язанні строк (термін) його виконання.

Згідно з пунктом 2.1.1.5.5 Умов та Правил позичальник зобов'язується погашати заборгованість за кредитом, відсотками за його використання, за перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених договором.

Позичальник не виконував взятих на себе зобов'язань, внаслідок чого станом на 31.08.2018 року утворилася заборгованість за кредитним договором, яка згідно з розрахунком банку становить 111 174,56 грн, з яких: заборгованість за кредитом - 2399,06 грн; за відсотками за період з 02.03.2012 р. по 30.03.2018 р - 108 755,50 грн.

Згідно з довідкою АТ КБ «ПриватБанк», ОСОБА_1 було надано кредитну картку № НОМЕР_2, дата відкриття 20.05.2013 р. зі строком дії картки до 09/2016 року.

Відповідно до довідки про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки клієнта ОСОБА_1, старт карткового рахунку НОМЕР_2 відбувся 20.05.2013 р., з 20.05.2013 р. було встановлено кредитний ліміт в розмірі 2300 грн, з 25.05.2013 р. кредитний ліміт було встановлено у розмірі 2400 грн. (а.с. 8).

Як вбачається з виписки по рахунку відповідач почав користуватися кредитною карткою 20.05.2013 р., неодноразово знімав кредитні кошти через банкомат, розраховувався карткою в магазині, здійснював перерахування на інші рахунку. Загалом станом на 07.06.2013 року використав кредитних коштів у розмірі 2399,06 (а.с. 60-66).

Доказів того, що вказані кошти були повернуті позивачу матеріали справи не містять.

Довідка ПАТ КБ "Приватбанк" від 28.03.2013 №498947 про те, що по угоді № KIXRFХ06650638 (розстрочка) від 02.03.2012 у ОСОБА_1 заборгованість відсутня, кредит погашений, не є доказом погашення заборгованості за договором б/н про надання банківських послуг, на підставі якої останньому була видана кредитна картка "Універсальна, 55 днів пільгового періоду".

Суд першої інстанції не дотримався встановленого статтею 89 ЦПК України принципу оцінки доказів, згідно з яким суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, у достатньому обсязі не визначився з характером спірних правовідносин та дійшов помилкового висновку про існування заборгованості по іншому кредитному договору з огляду на ту обставину, що старт карткового рахунку по кредитній картці розпочався лише 20 травня 2013 року.

Відповідно до статей 610, 612 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Судом встановлено, що позивач свої зобов'язання за договором виконав, надавши відповідачу кредитні кошти в межах ліміту кредитування.

Однак, всупереч взятим на себе зобов'язань, відповідач не надав своєчасно позивачу грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсоткам, а також іншими витратами відповідно до умов договору, що має своє відображення у розрахунку заборгованості за договором.

З урахуванням доведеності вказаної обставини, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову в частині стягнення з відповідача заборгованості за тілом кредиту в сумі 2399,06 грн.

З наданої позивачем довідки встановлено, що строк дії картки - до останнього дня 09.2016 року.

З наданого позивачем розрахунку заборгованості за кредитним договором вбачається, що банк здійснював нарахування відсотків після вересня 2016 року до 31 серпня 2018 року.

При визначенні розміру процентів, що підлягають стягненню, суд враховує правовий висновок, наведений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18).

Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання.

Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється.

У постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18) Велика Палата Верховного Суду зробила висновок про те, що право кредитодавця нараховувати обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання.

З огляду на викладене, правові підстави для задоволення вимог про стягнення з відповідача відсотків, нарахованих за кредитним договором після спливу строку кредитування (строку дії картки) відсутні.

Судом встановлено, що відповідачу було надано кредит у розмірі 2400 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків у розмірі базової відсоткової ставки в місяць - 2,5 %, або 30% на рік.

Відповідно до наданого позивачем розрахунку заборгованості, процентна ставка з 20.05.2013 р. розраховується виходячи з 30,00 % на рік.

При цьому з вказаного розрахунку вбачається, що розмір процентної ставки неодноразово змінювався, зокрема в період часу з 01 вересня 2014 року по 31 березня 2015 року останній становив 34,80 %, а починаючи з 01 квітня 2015 року - 43,20 % річних.

Згідно зі ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Банкам забороняється в односторонньому порядку змінювати умови укладених з клієнтами договорів, зокрема, збільшувати розмір процентної ставки за кредитними договорами або зменшувати її розмір за договорами банківського вкладу (крім вкладу на вимогу), за винятком випадків, встановлених законом (частина четверта статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність»).

Відповідно до ч.1 ст. 1056-1 ЦК України (в редакції, чинній станом на 01.09.2014, 01.04.2015 року) процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором.

Згідно із частиною третьою цієї статті фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено банком в односторонньому порядку. Умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною.

У частині четвертій указаної статті передбачено, що в разі застосування змінюваної процентної ставки кредитор самостійно, з визначеною у кредитному договорі періодичністю, має право збільшувати та зобов'язаний зменшувати процентну ставку відповідно до умов і в порядку, встановлених кредитним договором. Кредитодавець зобов'язаний письмово повідомити позичальника, поручителя та інших зобов'язаних за договором осіб про зміну процентної ставки не пізніш як за 15 календарних днів до дати, з якої застосовуватиметься нова ставка. У кредитному договорі встановлюється порядок розрахунку змінюваної процентної ставки із застосуванням погодженого сторонами індексу. Порядок розрахунку змінюваної процентної ставки повинен дозволяти точно визначити розмір процентної ставки за кредитом на будь-який момент часу протягом строку дії кредитного договору. Кредитор не має права змінювати встановлений кредитним договором порядок розрахунку змінюваної процентної ставки без згоди позичальника.

Згідно частини першої статті 651 ЦК України зміна договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

За частиною третьою статті 653 ЦК України в разі зміни договору зобов'язання змінюється з моменту досягнення домовленості про зміну договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни.

За змістом статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Отже, якщо сторони кредитного договору досягнули домовленості щодо всіх його умов, у тому числі щодо збільшення банком в односторонньому порядку процентної ставки за кредитом з дотриманням певної процедури, то таке збільшення може відбуватись виключно в разі дотримання передбаченої договором процедури. У разі підвищення банком процентної ставки з'ясуванню підлягають визначена договором процедура підвищення процентної ставки (лише повідомлення позичальника чи підписання додаткової угоди); дії позичальника щодо прийняття пропозиції кредитора тощо.

Зазначена правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 14 грудня 2016 року № 6-2315цс16, від 30 листопада 2016 року № 6-82цс16.

З урахуванням змісту наведених норм, умови кредитного договору щодо розміру процентної ставки за кредитом та процедура підвищення її розміру мають визначатися між сторонами кредитного договору у письмовій формі.

Разом з тим, матеріали справи не містять згоди відповідача на збільшення процентної ставки за кредитом з 30,00% до 43,20 % річних, скріпленої його підписом.

Приписами ч.1 ст.10 ЦПК України передбачено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

З урахуванням встановлених судом обставин щодо закінчення строку дії кредитного договору, та враховуючи невиконане зобов'язання перед банком щодо повернення кредитних коштів, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість по тілу кредиту у розмірі 2399,06 грн та по відсотках за користування кредитом за період з 10.06.2013 р. (закінчення пільгового періоду) по 30.09.2016 р., з урахуванням базової процентної ставки 30,00 %, в сумі 2417,05 грн, виходячи з такого розрахунку: 2399,06 грн х 30,00% х 1209 днів: 360:100 = 2 417,05 грн.

Згідно з ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (ч.13 ст.141 ЦПК України).

У відповідності до ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору в сумі 4 405 грн.

Керуючись ст. 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу представника Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» - ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 20 листопада 2018 року скасувати.

Ухвалити нове судове рішення.

Позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_1, реєстраційний номер облікової картки платників податків НОМЕР_1, адреса:АДРЕСА_1) на користь Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» (, адреса місцезнаходження: м. Дніпро, вул. Набережна Перемоги, 50) заборгованість за кредитним договором № б/н від 02.03.2012 р. в сумі 4 816,11 грн, з яких: 2399,06 грн - заборгованість за кредитом; 2417,05 грн - заборгованість по відсотках за користування кредитом.

В решті позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 4405 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови складено 05 квітня 2019 року.

Суддя-доповідач: Г. М. Кирилюк

Судді: І. М. Рейнарт

Т. А. Семенюк