Постанова

Іменем України

17 січня 2019 року

м. Київ

справа № 308/5705/16-ц

провадження № 61-31903св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Кузнєцова В. О.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

провівши у порядку письмового провадження попередній розгляд справи за касаційною скаргою представника ОСОБА_5 - ОСОБА_6 на рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 07 лютого 2017 року у складі судді Шепетько І. О. та ухвалу Апеляційного суду Закарпатської області від 15 червня 2017 року у складі колегії суддів: Бисаги Т. Ю., Готри Т. Ю., Собослой Г. Г.,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_5 про стягнення аліментів. Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_4 посилалася на те, що ОСОБА_5 є батьком їхньої дитини - ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1. Відповідач залишив сім'ю, проживає окремо, не бере належної участі в утриманні сина, відмовляється добровільно сплачувати аліменти. Враховуючи наведене, ОСОБА_4 просила стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання сина ОСОБА_7 у розмірі 1/3 частини заробітної плати щомісяця, починаючи з часу звернення до суду і до досягнення дитиною повноліття.

У запереченнях на позов ОСОБА_5 зазначив, що визнає факт батьківства і згідний сплачувати аліменти на утримання ОСОБА_7 в розмірі 800 грн щомісячно до досягнення ним повноліття.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 07 лютого 2017 року позов задоволено. Стягнено з ОСОБА_5, на користь ОСОБА_4, аліменти на утримання малолітньої дитини ОСОБА_7 у розмірі 1/3 частини від заробітку (доходу) щомісячно, починаючи з 02 червня 2016 року і до досягнення дитиною повноліття.

Додатковим рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 13 березня 2017 року стягнено з ОСОБА_5 в дохід держави судовий збір в розмірі 551,20 грн.

Рішення місцевого суду мотивоване тим, що відповідач офіційно працює та отримує постійний заробіток, а тому відсутні підстави для стягнення з нього аліментів у твердій грошовій сумі. При визначенні розміру аліментів суд врахував обставини, визначені у статті 182 Сімейного кодексу України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин (далі - СК України).

Ухвалою Апеляційного суду Закарпатської області від 15 червня 2017 року апеляційні скарги ОСОБА_5 відхилено. Рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 07 лютого 2017 року та додаткове рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 13 березня 2017 року залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що висновки місцевого суду по суті вирішеного спору є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення судом норм матеріального та процесуального права.

У червні 2017 року представник ОСОБА_5 - ОСОБА_6 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 07 лютого 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Закарпатської області від 15 червня 2017 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати оскаржувані судові рішення.

Касаційна скарга мотивована тим, що при визначені розміру аліментів судами не враховано перебування на утриманні відповідача непрацездатної дружини та батьків. Під час апеляційного розгляду справи суду були надані докази на підтвердження оскарження ОСОБА_5 батьківства, однак суд не звернув на це уваги.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06 вересня 2017 року відкрито касаційне провадження у цій справі.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

29 травня 2018 року справу № 308/5705/16-ц Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Згідно з частинами першою, другою статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Статтею 121 СК України визначено, що права та обов'язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 125 СК України, якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від матері визначається на підставі документа закладу охорони здоров'я про народження нею дитини. Якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від батька визначається: за заявою матері та батька дитини; за рішенням суду.

Мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини (частини перша, друга статті 141 СК України).

Судами встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 року народився ОСОБА_7 Згідно із свідоцтвом про народження від 14 листопада 2012 року НОМЕР_1, виданим Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Ужгороду Ужгородського міськрайонного управління юстиції Закарпатської області, батьком ОСОБА_7 записаний ОСОБА_5, матір'ю - ОСОБА_4

ОСОБА_7 проживає разом із ОСОБА_4 у квартирі АДРЕСА_1, що підтверджується довідкою від 21 квітня 2016 року № 773, виданою Товариством з обмеженою відповідальністю «Наш добробут».

З довідки про доходи, виданої Закарпатською митницею Державної фіскальної служби від 12 серпня 2016 року № 07-70-05/35-411, встановлено, що ОСОБА_5 займає посаду головного державного інспектора у Закарпатській митниці Державної фіскальної служби. Загальна сума його доходу з травня по липень 2016 року склала 16 995,62 грн.

Відповідно до статті 51 Конституції України та статті 180 СК України батьки зобов'язанні утримувати своїх дітей до досягнення ними повноліття.

Згідно з частинами першою-третьою статті 181 СК України способи виконання батьками обов'язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.

Відповідно до статті 182 СК України в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваних судових рішень, при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених статтею 184 цього Кодексу.

Суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі (частина перша статті 184 СК України).

Оскільки сторони добровільно не домовилися про утримання сина, то кошти на його утримання (аліменти) присуджує суд. Так як відповідач працевлаштований і має стабільний дохід, суд обґрунтовано стягнув з нього аліменти у частці від його доходу.

Відповідно до статті 212 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваних судових рішень (далі - ЦПК України 2004 року), суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Оскаржувані судові рішення містять висновки щодо результатів оцінки зібраних у справі доказів, відповідають вимогам статей 213-215, 303, 315 ЦПК України 2004 року щодо законності й обґрунтованості.

Доводи касаційної скарги про те, що при визначені розміру аліментів не враховано перебування на утриманні відповідача непрацездатної дружини та батьків, не заслуговують на увагу, оскільки належних доказів на підтвердження зазначених обставин ним не надано. Наявність у відповідача батьків та дружини за недоведеністю того, що вони потребують допомоги, не є достатньою підставою для зменшення розміру аліментів, та не звільняє батька від обов'язку утримувати дитину.

Безпідставними є посилання ОСОБА_5 на те, що апеляційним судом не враховано факт оспорювання ним батьківства, оскільки ці обставини були взяті до уваги судом апеляційної інстанції. Крім того, сам по собі вказаний факт не впливає на правильність вирішення спору про стягнення аліментів.

Інші наведені у касаційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували. В силу вимог вищевказаної статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Передбачених частиною третьою статті 400 ЦПК України підстав для виходу за межі доводів та вимог касаційної скарги Верховним Судом не встановлено.

Згідно з частиною третьою статті 401 та частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і відсутні підстави для його скасування.

Оскаржувані судові рішення відповідають вимогам закону й підстави для їх скасування відсутні.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_5 - ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 07 лютого 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Закарпатської області від 15 червня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:В. А. Стрільчук

С. О. Карпенко

В. О. Кузнєцов