Дата документу 16.01.2019 Справа № 320/8303/17
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 22-ц/807/742/19 Головуючий у 1-й інстанції: Редько О.В.
Є.У.№ 320/8303/17 Суддя-доповідач: Кочеткова І.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 січня 2019 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:

Головуючого: Кочеткової І.В.,

суддів: Маловічко С.В.,

Гончар М.С.,

секретар: Бєлова А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення боргу,

за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 22 жовтня 2018 року,

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2017 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом про стягнення боргу за договором позики. Зазначав, що за нотаріально посвідченим договором позики від 15.03.2011р. ОСОБА_4 отримала від нього в борг 60 000 грн., що за курсом НБУ на день укладення договору було еквівалентно 7 557 доларів США з кінцевим терміном повернення 15.06.2011. Того ж дня сторони уклали договір іпотеки, за умовами якого позичальник передала в іпотеку житловий будинок в АДРЕСА_2 розташований на земельній ділянці площею 0,05 га., кадастровий номер НОМЕР_3 У передбачені договором позики строки ОСОБА_4 борг не повернула, у зв'язку із чим 18.01.2012р. приватним нотаріусом Мелітопольського районного нотаріального округу Запорізької області Чупрун Т.А. було видано виконавчий напис про звернення стягнення на предмет іпотеки, який перебував на примусовому виконанні. Предмет іпотеки не був переданий на примусову реалізацію через відсутність у боржника необхідних документів на земельну ділянку, проте ОСОБА_4 самостійно перераховувала гроші на рахунок Бердянського ВДВС, за період з 20.05.2014р. по 23.05.2016р. нею було сплачено 42 418, 17 грн., що за курсом НБУ відповідало 2 281,07 доларів США. Посилаючись на вказані обставини, позивач просив суд стягнути з позичальника залишок неповернутого боргу у сумі 142 239,07 грн., що за курсом НБУ на час пред'явлення позову становило 5 275,93 доларів США, компенсувати витрати у розмірі 1 100 грн., сплачені ним за вчинення виконавчого напису нотаріусом, та відшкодувати судові витрати.

Рішенням Мелітопольського міскрайонного суду Запорізької області від 22 жовтня 2018 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 залишок боргу за договором позики грошових коштів від15.03.2011р. у розмірі 142 239, 07 грн., витрати за здійснення нотаріусом виконавчого напису в розмірі 1100грн. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 1 373,25 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позичальник належним чином не виконала умови договору позики, у передбачені договором строки суму боргу у повному розміні не повернула, а тому на користь позикодавця підлягає стягненню залишок неповернутого боргу, визначений в національній валюті закурсовою різницею долару США на момент повернення коштів.

В апеляційній скарзі про скасування судового рішення і ухвалення нового про відмову у позові ОСОБА_4 вказує, що повністю розрахувалася з позикодавцем і виконала свої зобов'язання із повернення позики: з 14.04 по 16.08.2011р. через відділення ПриватБанку вона переказала на рахунок позивача 21 000 грн., з листопада 2013р. по липень 2015 року через Бердянський ВДВС вона сплатила позивачеві 36 000 грн., з листопада 2015 року по травень 2016р. через відділення Ощадбанку вона переказала 7 600 грн., а всього нею було сплачено 64 600 грн. Відповідач зазначає, що у договорі позики сторони визначили, що в борг передається 60 000 грн., а не долари США, які позичальник зобов'язалася повернути в такому самому розмірі, а у випадку несвоєчасного повернення позики - сплатити грошову суму відповідно до ст.625 ЦК України. У виконавчому написі нотаріуса від 18.02.2012р. сума боргу визначалася з урахуванням умов договору і становила 62 170 грн., із яких - 60 000 грн. сума позики, 1070 грн. - 3% річних та інфляційні втрати, 1100 грн. - витрати на вчинення виконавчого напису. Вважає, що затримка у поверненні позики сталася з вини кредитора, який з 2011 року неодноразово змінював своє місце проживання, не повідомляючи про це позичальника, що фактично унеможливлювало повернення боргу у відповідності з умовами договору позики - за місцем проживання позикодавця. Крім того, вважає, що позивачем пропущено строк позовної давності.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 зазначає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального права. Договором позики від 15.03.2011р. визначено грошовий еквівалент суми позики в іноземній валюті і передбачено, що сума, яка підлягає сплаті у гривнях, має бути визначена за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу. Зазначений порядок розрахунку відповідає ст.533 ЦК України, був визначений за обопільною домовленістю сторін і є суттєвою умовою договору. Виконавчий напис нотаріуса не був виконаний з вини відповідачки, яка ухилилася від отримання кадастрового номеру земельної ділянки, на якій розташований предмет іпотеки, внаслідок чого він не був реалізований і виконавче провадження було закрито. Доводи про зміну місця проживання кредитора є також безпідставними, оскільки з 2012 року він неодноразово звертався до ОСОБА_4 з вимогою повернути гроші, проте остання звернулася до правоохоронних органів із заявою про його протиправну поведінку. Протягом 2014-2015р.р. в суді розглядалися спори між ним та ОСОБА_4, а отже вона мала реальну можливість повернути всю суму позики. Твердження відповідачки про переказ на його рахунок у 2011 році 21 000 грн. в рахунок погашення боргу за цим договором є хибним, оскільки вказані кошти перераховувалися за іншим договором позики.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, судове рішення - зміні в частині визначення розміру заборгованості розподілу судових витрат з оглядом на такі обставини.

За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (стаття 1046 ЦК України).

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до частини першої статті 1050 ЦК України якщо позичальник не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Частиною другою статті 625 ЦК України визначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Судом встановлено, що 15.03.2011р. між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, від імені якої діяла ОСОБА_7 на підставі довіреності, був укладений і нотаріально посвідчений договір позики грошових коштів. За умовами договору ОСОБА_3 передав у борг ОСОБА_4 грошові кошти у сумі 60 000 гривень, що на момент укладення договору є еквівалентом 7557 доларів США, а позичальник зобов'язалася повернути таку ж суму грошових коштів (а.с.9).

Сторони домовилися, що сума позики повинна бути повернена за курсом НБУ на момент повернення суми позики, грошові кошти позичаються без сплати відсотків за користування позикою строком повернення до 15.06.2011р. Повернення позики повинно бути здійснено за місцем проживання позикодавця в АДРЕСА_1 Факт проведення повного розрахунку та виконання умов договору підтверджується письмовою заявою позикодавця, справжність підпису на якій засвідчується нотаріально (а.с.9: п.2,3,4 договору позики).

Якщо позичальник своєчасно не поверне суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст.625 ЦК з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми (а.с.9: п.5 договору позики).

В забезпечення повернення позики того ж дня сторони уклали договір іпотеки, предметом якого був належний відповідачці житловий будинок в АДРЕСА_2, розташований на земельній ділянці площею 0,05га, заставною вартістю 48 000 грн. (а.с.10-12).

Договірні зобов'язання за договором позики грошових коштів від 15.03.2011 відповідач ОСОБА_4 належним чином не виконувала, у зв'язку з чим 18.01.2012 ОСОБА_3 звернувся до приватного нотаріуса Мелітопольського районного нотаріального округу Запорізької області Чупрун Т.А., та отримав виконавчий напис про звернення стягнення на іпотечне майно в рахунок погашення заборгованості в сумі 60 000 грн., 3% річних за весь час прострочення, що становить 1070 грн., а також 1 100 грн. - витрат на здійснення виконавчого напису (а.с.13).

Виконавчий напис був пред'явлений до виконання до ВДВС Бердянського МРУЮ Запорізької обл., проте іпотечне майно не було реалізовано, оскільки у Національній кадастровій системі відсутня інформація щодо реєстрації земельних ділянок за позичальником ОСОБА_4 (а.с.18).

Станом на 07.11.2017р. ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 було сплачено 42 418,17 грн., що за курсом НБУ на момент повернення відповідає 2 281,07 доларів США, що підтверджується копіями виписок з особистих рахунків позивача та роздруківками архіву курсу НБУ долара США за відповідний термін. (а.с.19-28).

Установивши, що позичальник належним чином не виконала своїх зобов'язань за договором позики, у визначені договором строки борг у повному розмірі не повернула, суд першої інстанції дійшов висновку про задоволення позову і стягнення з боржника на користь позикодавця решти заборгованості, сума якої становить еквівалент 5 275,93 доларів США, визначеної за курсом НБУ на час пред'явлення позову.

Проте суд першої інстанції не звернув уваги на те, що з 14.04 по 16.08.2011р. через відділення ПриватБанку на поточний рахунок позивача ОСОБА_4 були здійснені 5 платежів по 4 200 грн. кожний на загальну суму 21 000 грн., що за курсом НБУ на день платежів становило 2 633,99 доларів США

Факт здійснення цих платежів підтверджується наданими позивачкою копією квитанцій про перерахування на картковий рахунок відповідача № 862968, відкритий в ПАТ «ПриватБанк» протягом квітня - серпня 2011 року грошових коштів на загальну суму 21 000 грн., що за курсом НБУ становило 2 633,99 доларів США, а саме: 14.04.2011 року - 4200 грн., що за курсом НБУ становило 527, 02 долари США, 14.05.2011 року - 4200 грн., що за курсом НБУ становило 526, 41 долари США, 10.06.2011 року - 4200 грн., що за курсом НБУ становило 526, 74 долари США, 15.07.2011 року - 4200 грн., що за курсом НБУ становило 526, 91 долари США, 16.08.2011 року - 4200 грн., що за курсом НБУ становило 526, 91 доларів США (а.с.69-73).

Як пояснив представник ОСОБА_3 в судовому засіданні, ці кошти перераховувалися за іншим договором позики, який було виконано ОСОБА_4 в повному обсязі та розписку повернуто позичальнику.

Проте належних і допустимих доказів на підтвердження факту існування між сторонами іншого договору позики матеріали справи не містять.

За вказаних обставин здійснені відповідачкою платежі на загальну суму 2 633,99 доларів США підлягають віднесенню на погашення заборгованості за договором позики, а отже сума загальної заборгованості підлягає зменшенню з 5 275, 93 доларів США до 2 641, 94 долари США, що становить 71 226,70 грн. за курсом НБУ на час пред'явлення позову.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд безпідставно визначив суму боргу у вигляді еквіваленту в іноземній валюті є безпідставними.

Відповідно до частини другої статті 533 ЦК України, якщо в зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті в гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

За положеннями статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Зважаючи на те, що п.2 укладеного сторонами договору позики сторонами узгоджено повернення суми позики за курсом НБУ на момент розрахунку, що не суперечить ч.2 ст.533 ЦК України, вказані доводи апеляційної скарги є неспроможними.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що за умовами договору позики у випадку порушення строків повернення позики права позикодавця від знецінення грошових коштів підлягають відновленню в порядку ст. 625 УК України шляхом стягнення інфляційних втрат і 3% річних, а не шляхом стягнення суми боргу у розмірі, еквівалентному 7557 доларів США, також не є підставою для скасування судового рішення.

Обраний позивачем спосіб порушеного права передбачений п.2 договору позики і не суперечить ст.ст.526, 533 ЦК України. За положенням ст. ст.4,5 ЦПК України і ст.15 ЦК України обрання способу захисту порушеного права належить позивачеві.

Вказане судове рішення не позбавляє позичальника права звернутися до суду з вимогами про стягнення виплат, передбачених ст. 625 ЦК України.

Наявність виконавчого напису нотаріуса про звернення стягнення на предмет іпотеки не позбавляє позивача права на судовий захист у обраний ним спосіб. Виконавчий напис нотаріуса фактично не виконаний, предмет іпотеки не реалізований, оскільки відповідач не надала державному виконавцю правоустановчі документи на земельну ділянку, що унеможливило реалізацію іпотечного майна з прилюдних торгів.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що затримка у виконанні договору позики сталася з вини позивача, який змінив адресу свого місця проживання, є також неспроможними. Відповідачка мала реальну можливість повернути позику через органи виконавчої служби, в провадженні якої знаходився виконавчий напис нотаріуса, або шляхом переказу коштів на рахунок позикодавця, відкритий в ПриватБанку. Номер поточного рахунку позивача був добре відомий відповідачці, оскільки протягом 2011-2015 р.р. остання переказувала кошти в рахунок погашення заборгованості за договором.

Доводи апеляційної скарги про те, що позов пред'явлено з пропуском строку позовної давності є також неспроможними.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

За загальним правилом перебіг загальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 статті 261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Відповідно до статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Як встановлено судом, у січні 2012 року за виконавчим написом нотаріуса було звернуто стягнення на предмет іпотеки.

У липні 20214 року ОСОБА_3 звертався до суду з позовом до ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет іпотеки, проте рішенням суду від 20 січня 2016 року у задоволенні позову йому було відмовлено.

В період з 20.05.2014 по 23.05.2016 відповідач ОСОБА_4 вносила платежі на погашення боргу в сумі 42 418,17 грн., що за курсом НБУ на момент повернення відповідає 2281,07 доларів США.

Враховуючи викладене, вищевказаними діями як позивача, такі і позичальника, які свідчать про визнання нею свого боргу, було перервано перебіг позовної давності.

Такий висновок суду першої інстанції узгоджується із правовим висновком Верховний Суд у постанові від 18 квітня 2018 року по справі № 755/15905/15-ц (провадження № 61-6553св18).

ОСОБА_3 звернувся з позовом до суду 07.11.2017 року, тобто у межах позовної давності, передбаченої статтею 257 ЦК України. Правових підстав для застосування позовної давності до вимог позивача про стягнення боргу немає.

За вказаних обставин оскаржуване рішення на підставі ст. 376 ЦПК України підлягає зміні в частині визначення загальної заборгованості, яка підлягає зменшенню з 5 275, 93 доларів США до 2 641, 94 долари США, що становить 71 226,70 грн. за курсом НБУ на час пред'явлення позову.

В іншій частині оскаржуване рішення відповідає вимогам закону і матеріалам справи, підстав для його скасування судова колегія не вбачає.

На підставі ст. 142 ЦПК України понесені сторонами судові витрати зі сплати судового збору у суді першої і апеляційної інстанцій підлягають перерозподілу пропорційно частці задоволених судових вимог. При подачі позову ОСОБА_3 сплатив 1 373, 25 грн., отже він має право на компенсацію за рахунок відповідачки пропорційно від частки задоволених позовних вимог на 692, 92 грн. При подачі апеляційної скарги відповідачка сплатила 2061 грн. Оскільки її апеляційна скарга задоволена частково, вона має право на часткову компенсацію понесених нею судових витрат за рахунок позивача на суму 1 006, 67 грн. Отже, при проведені взаємозаліку позивач має сплатити на користь відповідачки 313, 75 8грн. ( 1006,67грн. - 692, 92 грн.).

Керуючись ст. ст.374, 375, 376, 380-381 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 22 жовтня 2018 року по цій справі зміни в частині визначення розміру заборгованості і розподілу судових витрат, стягнувши з ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1, РНОКПП НОМЕР_1, яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 на користь ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, РНОКПП НОМЕР_2, який проживає за адресою: АДРЕСА_4 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 заборгованість за договором позики від 15 березня 2011 року у розмірі 71 226, 70 грн. (сімдесят одна тисяча двісті двадцять шість гривень 70 коп.) , що становить еквівалент 2 641, 94 дол. США.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 313, 75 грн. компенсації судових витрат зі сплати судового збору у суді апеляційної інстанції.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Касаційна скарга на постанову подається протягом тридцяти днів з дня її проголошення безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено і підписано 18 січня 2019 року.

Головуючий:

Судді: