Постанова

Іменем України

27 березня 2019 року

м. Київ

справа № 2-175/5193/14-ц

провадження № 61-37323св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І. (суддя-доповідач), Крата В. І., Курило В. П.,

учасники справи:

позивач (відповідач за зустрічним позовом) - ОСОБА_3,

відповідач (позивач за зустрічним позовом) - ОСОБА_4,

відповідач за зустрічним позовом - ОСОБА_5,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 20 листопада 2015 року у складі судді Озерянської М. М. та постанову апеляційного суду Дніпропетровської області від 03 травня 2018 року у складі колегії суддів: Куценко Т. Р., Демченко Е. Л., Максюти Ж. І.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2014 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4, в якому просила стягнути з останнього заборгованість за договором позики, яка складається з 3 856 287,20 грн - суми основного боргу та 3 % річних за порушення строків грошового зобов'язання за період із 02 серпня 2014 року.

На обґрунтування своїх вимог посилалася на те, що 22 липня 2013 року між нею та ОСОБА_4 був укладений договір позики, за яким вона надала відповідачу у борг грошові кошти у сумі 73 500,00 дол. США зі строком повернення до 22 квітня 2014 року.

23 жовтня 2013 року між нею та ОСОБА_4 також був укладений договір позики, згідно якого вона передала відповідачу грошові кошти у сумі 44 800,00 дол. США зі строком повернення до 22 квітня 2014 року.

22 квітня 2014 року між ними укладений ще один договір позики, за умовами якого вона передала відповідачу грошові кошти у сумі 133 800,00 дол. США зі строком повернення до 01 серпня 2014 року, про що надав відповідні розписки.

Усно вони домовилися про те, що відповідач до 01 серпня 2014 року поверне їй усі свої борги та по 3 % на місяць за весь час користування її коштами за всіма договорами позики.

Посилаючись на те, що ОСОБА_4 у встановлені у договорах строки борг не повернув, просила позов задовольнити.

У травні 2015 року ОСОБА_4 подав зустрічний позов до ОСОБА_3 про визнання недійсними договорів позики від 22 липня 2013 року на суму 73 500,00 дол. США, від 23 жовтня 2013 року на суму 44 800,00 дол. США та від 22 квітня 2014 року на суму 133 800,00 дол. США.

Посилався на те, що він перебував у дружніх стосунках із дочкою ОСОБА_3 - ОСОБА_5 й остання неодноразово зверталася до нього з проханням надати у борг грошові кошти на свої потреби. Він надавав їй у борг власні кошти, а коли у нього не було, то вона просила його позичити ці кошти у її матері ОСОБА_3, оскільки їй особисто мати грошей не надає.

Довіряючи ОСОБА_5, він у 2012 році декілька разів брав у борг у ОСОБА_3 різні суми у доларах США, про що писав їй розписки, та у подальшому передавав ці кошти у борг ОСОБА_5, про що остання надавала свої розписки на його ім'я від 20 травня 2012 року на суму 15 000,00 дол. США, від 16 червня 2012 року на суму 19 500,00 дол. США, від 16 вересня 2012 року на 19 500,00 дол. США, від 16 листопада 2012 року на 20 000,00 дол. США, від 25 грудня 2012 року на 15 00,000 дол. США, 10 липня 2014 року на 13 000,00 дол. США, 10 липня 2014 року на 25 000,00 дол. США та 10 липня 2014 року на 5 000,00 дол. США.

ОСОБА_5 запевнила, що поверне гроші без затримки для того, щоб він, у свою чергу, зміг повернути свій борг ОСОБА_3 вчасно, проте не повернула їх до теперішнього часу.

Зазначав, що ні 22 липня 2013 року грошових коштів у сумі 73 500,00 дол. США, ні 23 жовтня 2013 року - 44 800,00 дол. США, ні 22 квітня 2014 року - 133 800 дол. США він від ОСОБА_3 не отримував і взагалі з нею у ці дні не зустрічався.

Написані ним розписки від 22 липня 2013 року та 23 жовтня 2013 року є безгрошовими і є наслідком грошових зобов'язань за іншими розписками за 2012 рік, вимоги щодо стягнення боргу за якими ОСОБА_3 не заявлялись, і були написані ним під впливом обману з боку ОСОБА_3 та ОСОБА_5, які запевнили його, що розписки за 2012 рік знищили.

ОСОБА_3 та ОСОБА_5 ввели його в оману і вмовили написати розписки від 22 липня 2013 року та 23 жовтня 2013 року, змінивши суми боргу відповідно на 73 500,00 дол. США (з яких 60 000 доларів США нібито сума боргу, а 13 500,00 дол. США - проценти за користування грошима) та 44 800,00 дол. США (з яких 40 000,00 дол. США нібито сума боргу, а 4 800,00 дол. США - проценти за користування грошима), суми в розписках були зазначені зі слів ОСОБА_3

Розписка від 22 квітня 2014 року також є безгрошовою, оскільки видана ним під впливом обману з боку ОСОБА_3 і ОСОБА_5

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 20 листопада 2015 року первісні позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 суму боргу у розмірі 3 856 287, 20 грн та 3 % річних у сумі 150 553, 68 грн, судовий збір у розмірі 3 654 грн, усього 4 010 494, 88 грн.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 відмовлено.

Задовольняючи первісний позов ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_4 свої зобов'язання за договорами позики від 22 липня 2013 року, 23 жовтня 2013 року та 22 квітня 2014 року не виконав, а тому наявні підстави для стягнення з нього на користь позивача заборгованості на загальну суму 252 100,00 дол. США, що у гривневому еквіваленті складає 3 856 287,20 грн, та 3 % річних за прострочення виконання грошового зобов'язання у сумі 150 553, 68 грн.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, суд виходив із його недоведеності.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою апеляційного суду Дніпропетровської області від 03 травня 2018 року рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 20 листопада 2015 року залишено без змін.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції та залишив рішення суду без змін як таке, що ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати оскаржувані судові рішення, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права, справу направити на новий апеляційний розгляд.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга аргументована тим, що суди неповно дослідили обставини справи, не надали їм належної правової оцінки та дійшли помилкових висновків при вирішенні спору.

Суди, не встановивши факт передачі ОСОБА_3 грошових коштів ОСОБА_4, визнали договори позики укладеними за відсутності жодних доказів з цього приводу.

Відзив/заперечення на касаційну скаргу

ОСОБА_5 подала відзив, у якому просить залишити без задоволення касаційну скаргу ОСОБА_4 та залишити без змін оскаржувані судові рішення як такі, що ухвалені із додержанням норм матеріального та процесуального права.

Представник ОСОБА_4 - ОСОБА_6 подала відповідь на відзив, у якому просить скасувати оскаржувані судові рішення на правити справу на новий судовий розгляд.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду відкрито касаційне провадження у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення боргу за договорами позики та за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3, ОСОБА_5 про визнання договорів позики недійсними.

Ухвалою Верховного Суду від 10 грудня 2018 року вищезазначену справу призначено до розгляду.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 січня 2019 року зупинено касаційне провадження у справі № 2-175/5193/14ц за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення боргу за договорами позики та за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3, ОСОБА_5 про визнання договорів позики недійсними до закінчення перегляду в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду справи № 373/2054/16-ц.

Ухвалою Верховного суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду поновлено касаційне провадження у справі № 2-175/5193/14ц за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення боргу за договорами позики та за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3, ОСОБА_5 про визнання договорів позики недійсними.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди попередніх інстанцій встановили, що 22 липня 2013 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 був укладений договір позики, підтверджений розпискою, за яким позивач передала відповідачу у борг грошові кошти у сумі 73 500,00 дол. США, а відповідач зобов'язався повернути їх у строк до 22 квітня 2014 року.

23 жовтня 2013 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 укладений договір позики, за яким останній отримав грошові кошти у сумі 44 800,00 дол. США та зобов'язався повернути до 22 квітня 2014 року, про що надав відповідну розписку.

22 квітня 2014 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 був укладений договір позики, за яким відповідач взяв у борг у позивача грошові кошти у сумі 133 800,00 дол. США зі строком повернення до 01 серпня 2014 року, про що надав власноручно написану розписку. Також між сторонами узгоджено, що якщо відповідач до 01 серпня 2014 року не поверне позивачу всі грошові кошти взяті у борг за вищевказаними розписками, та повинен сплатити 3 % за весь час користування ними за всіма договорами позики.

Позиція Верховного Суду

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги та скасування оскаржуваних судових рішень.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Наведені в касаційній скарзі доводи не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Мотивувальна частина

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосування норм права

Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Тлумачення статей 1046 та 1047 ЦК України свідчить, що по своїй суті розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Такий же висновок зроблений Верховним Судом України у постанові від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15 та постанові від 18 січня 2017 року в справі № 6-2789цс16.

Згідно зі статтею 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу та 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом.

Обґрунтовуючи зустрічний позов, ОСОБА_4 посилався на те, що оспорювані ним розписки є безгрошовими та були написані під впливом обману з боку ОСОБА_3 та ОСОБА_5

Тлумачення статті 230 ЦК України свідчить, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення, тобто природи правочину, прав та обов'язків сторін, властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.

Згідно з абзацом 1 частини першої статті 60 ЦПК України (у редакції, чинній на момент ухвалення рішення суду першої інстанції), статтею 81 ЦПК України (у редакції від 03 жовтня 2017 року) кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину.

Суди попередніх інстанцій установили, що між сторонами існують договірні правовідносини, позичальником не виконані зобов'язання перед позикодавцем, кошти, отримані у позику, не повернуті, врахували встановлену статтею 204 ЦК України презумпцію правомірності правочину та зробили обґрунтований висновок про наявність правових підстав для стягнення з ОСОБА_4 на користь позивача заборгованості за договорами позики з урахуванням 3 % річних за невиконання грошового зобов'язання.

Визначений судом розмір за договорами позики та нараховані за ними проценти ОСОБА_4 не оспорює.

Встановивши, що ОСОБА_4 не довів обману зі сторони ОСОБА_3 та ОСОБА_5 під час укладення договорів позики, суди зробили правильний висновок про відмову в задоволенні зустрічного позову.

Аргументи касаційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновків судів першої та апеляційної інстанцій, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині судових рішень, а зводяться до оцінки доказів та незгоди заявника з висновками судів щодо їх оцінки, а також містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх спростували.

Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено як статтями 58, 59, 212 ЦПК України у редакції, що діяла на час розгляду справи у суді першої інстанції, так і статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України у редакції від 03 жовтня 2017 року. Порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів згідно з положеннями статті 400 ЦПК України.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржені судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Висновки за результатами розгляду касаційних скарг

За правилами статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшла висновку про залишення без задоволення касаційної скарги та залишення без змін рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 20 листопада 2015 року та постанови апеляційного суду Дніпропетровської області від 03 травня 2018 року, оскільки судові рішення є законними та обґрунтованими.

Відповідно до частини третьої статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Керуючись статтями 400, 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 20 листопада 2015 року та постанову апеляційного суду Дніпропетровської області від 03 травня 2018 року залишити без змін.

Поновити виконання рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 20 листопада 2015 року

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська

Судді:Н. О. Антоненко В. І. Журавель

В. І. Крат

В. П. Курило