Ухвала

03 квітня 2019 року

м. Київ

справа № 337/1605/16-ц

провадження № 61-20909св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А. (суддя-доповідач),

суддів: Карпенко С. О., Кузнєцова В. О., Погрібного С. О., Ступак О. В.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач - ОСОБА_1,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Хортицького районного суду міста Запоріжжя від 02 листопада 2016 року у складі судді Котляр А. М. та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 14 грудня 2016 року у складі колегії суддів: Полякова О. З., Спас О. В., Воробйової І. А.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій.

У травні 2016 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, ПАТ КБ «ПриватБанк» посилалося на те, що 25 березня 2010 року між ним та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір, оформлений заявою позичальника (далі - Кредитний договір), за умовами якого банк надав відповідачу кошти в розмірі 1 500 грн під 30 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом. Позичальник погодилася, що ця заява разом з Пам'яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становить між нею та банком договір про надання банківських послуг. ОСОБА_1 не виконувала взятих на себе зобов'язань, внаслідок чого станом на 31 березня 2016 року в неї утворилася заборгованість в розмірі 28 085 грн 69 коп., яка складається із: заборгованості за кредитом - 10 194 грн 28 коп.; заборгованості за відсотками за користування кредитом - 14 927 грн 81 коп.; заборгованості за пенею та комісією - 1 150 грн; заборгованості зі штрафів, з яких: 500 грн - штраф (фіксована частина); 1 313 грн 60 коп. - штраф (процентна складова). Враховуючи наведене, банк просив стягнути з відповідача на свою користь зазначену заборгованість.

Рішенням Хортицького районного суду міста Запоріжжя від 02 листопада 2016 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за Кредитним договором в розмірі 28 085 грн 69 коп. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення місцевого суду мотивоване тим, що позичальник не виконувала належним чином взятих на себе зобов'язань за Кредитним договором, у зв'язку з чим в неї утворилася заборгованість, яка підлягає стягненню на користь банку. ПАТ КБ «ПриватБанк» не пропущено строки звернення до суду з цим позовом, оскільки згідно з розрахунком банку ОСОБА_1 періодично сплачувала кошти в рахунок погашення заборгованості за кредитом, останній платіж внесла 19 травня 2014 року на суму 100 грн в терміналі самообслуговування, у зв'язку з чим перервала перебіг позовної давності. Розрахунок заборгованості та виписка з рахунку позичальника свідчить про те, що відповідач періодично користувалася карткою, знімала з неї готівку, купувала товари, а також поповнювала рахунок, тим самим виконувала умови Кредитного договору.

Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 14 грудня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено, а рішення Хортицького районного суду міста Запоріжжя від 02 листопада 2016 року залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що висновки місцевого суду по суті є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги.

У січні 2017 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Хортицького районного суду міста Запоріжжя від 02 листопада 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 14 грудня 2016 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати оскаржувані судові рішення і ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що ОСОБА_1 не укладала з ПАТ КБ «ПриватБанк» Кредитний договір та не отримувала грошових коштів. В матеріалах справи відсутній Кредитний договір, а договір про приєднання відрізняється порядком формулювання його умов і змісту. Висновки судів попередніх інстанцій про те, що відповідач погодилася з тим, що Умови та Правила (без дати і номера) і Тарифи (з невідомою датою їх затвердження та редакцією) є частиною Кредитного договору або будь-якого іншого договору, не ґрунтуються на нормах матеріального права. При вирішенні питання про застосування позовної давності, суди попередніх інстанцій помилково встановили її переривання. У розрахунку заборгованості не зазначено, які суми були зараховані на сплату процентів, а які - на сплату кредиту, що призвело до переривання позовної давності. Банк звернувся до суду з цим позовом з пропуском позовної давності щодо стягнення кредиту, процентів та неустойки.

Рух справи в суді касаційної інстанції.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 січня 2017 року відкрито касаційне провадження у цій справі, а ухвалою від 12 жовтня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

21 квітня 2018 року справу № 337/1605/16-ц Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.

Позиція Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною другою статті 415 ЦПК України передбачено, що процедурні питання, пов'язані з рухом справи, клопотання та заяви учасників справи, питання про відкладення розгляду справи, оголошення перерви, зупинення провадження у справі, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом, вирішуються судом касаційної інстанції шляхом постановлення ухвал в порядку, визначеному цим Кодексом для постановлення ухвал суду першої інстанції.

Встановлено, що ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 лютого 2019 року з підстав, передбачених частинами четвертою, п'ятою статті 403 ЦПК України, на розгляд Великої Палати Верховного Суду передано справу № 342/180/17-ц за позовом Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк») до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Городенківського районного суду Івано-Франківської області від 14 червня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Івано-Франківської області від 03 серпня 2017 року.

За встановленими судами у справі № 342/180/17-ц обставинами АТ КБ «ПриватБанк» просило стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за кредитним договором від 18 лютого 2011 року в розмірі 47 325 грн 26 коп., посилаючись на те, що 18 лютого 2011 року між банком та ОСОБА_4 було укладено договір про надання банківських послуг шляхом підписання відповідачем анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг. За умовами вищевказаного договору позичальник отримала кредит у розмірі 20 000 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою 30 % річних на суму залишку заборгованості та кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Своїм підписом у заяві відповідач підтвердила, що підписана нею заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами Банку, які викладені на банківському сайті: www.privatbank.ua, складає між нею та банком договір про надання банківських послуг.

Ухвала Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 лютого 2019 року у справі № 342/180/17-ц (провадження № 61-28274св18) мотивована тим, що стягуючи частково заборгованість за кредитом, в тому числі проценти і пеню, передбачені Умовами та Правилами надання банківських послуг, місцевий суд керувався правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 22 березня 2017 року у справі № 6-2320цс16.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 посилалася на правову позицію Верховного Суду України, викладену в постанові від 11 березня 2015 року у справі № 6-16цс15, про те, що Умови та Правила надання банківських послуг, які не підписані позичальником, не є складовою кредитного договору.

Проте у постанові Верховного Суду України від 24 вересня 2014 року у справі № 6-144цс14 викладено правову позицію, згідно з якоюУмови надання кредиту фізичним особам «Розстрочка» (Стандарт) існували при укладенні договору й у заяві позичальника, яку він власноручно підписав, зазначено, що він ознайомлений з такими Умовами та згодний з ними. Також Верховний Суд України вказав, що Умови є складовою кредитного договору, так як разом із заявою позичальника та Тарифами банку визначають умови кредитного договору.

Фактичні обставини справ, предмет і підстави позову, зміст позовних вимог, застосовані норми права у наведених постановах Верховного Суду України є аналогічними.

При цьому у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року у справі № 6-16цс15 немає посилання на відступлення від правової позиції, викладеної раніше (у справі № 6-144цс14), що було обов'язковим згідно з нормою частини першої статті 360-7 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваних судових рішень.

Крім того, й після прийняття постанови від 11 березня 2015 року у справі № 6-16цс15 Верховний Суд України у постанові від 22 березня 2017 року у справі № 6-2320цс16 зазначив, що Умови та Правила надання банком кредиту є складовою укладеного між сторонами кредитного договору, якщо доведено, що вони укладені в один день, тобто в день підписання позичальником заяви позичальника, і позичальник розумів, що саме ці Умови він мав на увазі, підписуючи заяву. Тобто в такому разі Умови та Правила надання банком кредиту є складовою кредитного договору.

Саме до таких правових висновків доходив Верховний Суд України і в постановах: від 10 червня 2015 року у справі № 6-698цс15, від 22 жовтня 2014 року у справі № 6-127цс14, від 04 листопада 2015 року у справі № 6-1926цс15, в яких також зазначено, що кредитний договір складається із: заяви позичальника, Тарифів та Умов надання споживчого кредиту фізичним особам (складова частина договору), і судам слід лише встановити, чи такі Умови та Правила надання банком кредиту діяли під час підписання заяви позичальника, а не те, що вони були не підписані позичальником.

Протилежний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 11 лютого 2015 року у справі № 6-240цс14, в якій, не відступаючи від раніше висловленої правової позиції, Верховний Суд України чітко зазначив, що Умови надання споживчого кредиту фізичним особам (за будь-яких умов) не є складовою кредитного договору.

Колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду при вирішенні справи № 342/180/17-ц (провадження № 61-28274св18) дійшла висновку, що є підстави для відступлення від правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 24 вересня 2014 року у справі № 6-144цс14, а також - необхідність усунення виявлених розбіжностей у практиці розгляду судами аналогічних спорів. Разом з тим Верховний Суд зазначив, що у заяві позичальника від 18 лютого 2011 року, яка була підписана відповідачем, також не міститься домовленості сторін щодо збільшення позовної давності.

За таких обставин суди дійшли висновку, що банком не доведено того, що сторони уклали договір про збільшення позовної давності на підставі частини першої статті 259 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), тому застосували правила загальної позовної давності у три роки, передбаченої статтею 257 ЦК України та відмовили в задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» у зв'язку зі спливом позовної давності.

Такої ж практики дотримується й Верховний Суд, зокрема у постановах: від 25 січня 2018 року у справі № 212/10084/13-ц (провадження № 61-1565св18), від 30 січня 2018 року у справі № 734/1905/16-ц (провадження № 61-245св18), від 20 червня 2018 року у справі № 554/2254/16-ц (провадження № 61-19530св18), від 04 липня 2018 року у справі № 438/489/16-ц (провадження № 61-3365св18), від 29 січня 2018 року у справі № 229/2048/16-ц (провадження № 61-1475св18), від 07 лютого 2018 року у справі № 751/5977/17 (провадження № 61-560св17).

З огляду на викладене, колегія суддів Верховного Суду у складі Першої судової палати Касаційного цивільного суду при вирішенні справи № 342/180/17-ц (провадження № 61-28274св18) вважала, щоу разі, якщо Умови та Правила надання банком кредиту, зокрема й умова про збільшення строку позовної давності, не містять підпису позичальника та при цьому банк не надає судам належних доказів, які б підтверджували, що саме ці Умови розумів відповідач, підписуючи заяву позичальника, а також те, що Умови та Правила містили ту чи іншу спірну умову, зокрема і щодо збільшеного позовної давності, у момент підписання заяви позичальника, або в подальшому не змінювалися, то такі Умови та Правила надання банком кредиту не можуть вважатися складовою частиною кредитного договору банку з цим позичальникам.

Тобто при розгляді справ з аналогічними фактичними обставинамина підтвердження тих чи інших умов кредитування банки повинні надавати судам підписані позичальником Умови та Правила надання банком кредиту або докази, які б підтверджували, що саме ці Умови розумів відповідач, підписуючи заяву позичальника, наприклад, заяву, яка містить посилання на конкретну редакцію таких Умов, з наданням суду цієї редакції або доказів на підтвердження того, що саме ця редакція Умов була чинною на дату підписання заяви позичальником тощо.

Умови та Правила надання банком кредиту без підтвердження того, що саме ці Умови розумів відповідач, підписуючи заяву позичальника, не повинні оцінюватися судами як належний доказ у справах з аналогічними фактичними обставинами.

Колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у справі № 342/180/17-ц (провадження № 61-28274св18) вважала, що наведене вище суперечить правовому висновку Верховного Суду України, викладеному в постанові від 24 вересня 2014 року у справі № 6-144цс14, тому дійшла висновку про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду у зв'язку з необхідністю відступити від висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у раніше ухваленому судовому рішенні Верховного Суду України, а також необхідністю формування єдиної правозастосовчої практики розгляду судами аналогічних спорів.

Оскаржувані судові рішення в цій справі та судові рішення у справі, яка передана на розгляд Великої Палати Верховного Суду, ухвалені у подібних правовідносинах.

За змістом пункту 10 частини першої статті 252 ЦПК України суд може з власної ініціативи зупинити провадження у справі у випадку перегляду судового рішення у подібних правовідносинах (у іншій справі) у касаційному порядку палатою, об'єднаною палатою, Великою Палатою Верховного Суду.

Ухвалою ВеликоїПалати Верховного Суду від 12 березня 2019 року цивільну справу № 342/180/17-ц прийнято до свого провадження та призначено до розгляду на 22 травня 2019 року.

Виходячи з викладеного, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку про необхідність зупинити касаційне провадження у цій справі до закінчення перегляду в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду справи № 342/180/17-ц.

Керуючись статтями 252, 415 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Зупинити касаційне провадження у справі № 337/1605/16-ц за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Хортицького районного суду міста Запоріжжя від 02 листопада 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 14 грудня 2016 року до закінчення перегляду в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду справи № 342/180/17-ц.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. А. Стрільчук

Судді:С. О. Карпенко

В. О. Кузнєцов

С. О. Погрібний О. В. Ступак