Номер провадження: 22-ц/813/2681/19
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Цюра Т. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.03.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

Головуючого: Цюри Т.В.,

Суддів: Гірняк Л.А., Сегеди С.М.,

За участю секретаря судового засідання: Лопотан В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 15 листопада 2018 року по цивільній справі за позовом фізичної особи підприємця ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості та зустрічним позовом ОСОБА_2 до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 про визнання договорів купівлі-продажу недійсним,-

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2016 року, фізична особа підприємець ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2, в якому просив стягнути з відповідача на користь ФОП ОСОБА_3 заборгованість за договорами купівлі - продажу в сумі 59987,13 грн., інфляційні втрати в розмірі 2413,00 грн., 3% річних в розмір 749 грн. та судовий збір за даним позовом.

У грудні 2017 року, ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічною позовною заявою, в якій з урахуванням уточнень (Том І: а.с. 102-103) просив визнати договори купівлі - продажу №203 від 29 квітня 2015 року, №209 від 24 червня 2015 року та №211 від 14 липня 2015 року недійсними.

Останнім рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 15 листопада 2018 року позов фізичної особи підприємця ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_1, місце проживання: АДРЕСА_1) до ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2) про стягнення заборгованості - задоволено.

Стягнуто із ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2) на користь ФОП ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_1, місце проживання: АДРЕСА_3) заборгованість за договорами купівлі-продажу у сумі 59 987 (п'ятдесят дев'ять тисяч дев'ятсот вісімдесят сім) гривень 13 копійок, інфляційні витрати у розмірі 2 413 (дві тисячі чотириста тринадцять) гривень 00 копійок; 3% річних у розмірі 749 (сімсот сорок дев'ять) гривень 00 копійок.

Стягнуто із ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2) на користь ФОП ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_1, місце проживання: АДРЕСА_3) судовий збір у розмірі 631 (шістсот тридцять одну) гривень 50 копійок.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 про визнання договорів купівлі-продажу недійсним - відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_2 подав до суду апеляційну скаргу, у якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить суд скасувати рішення Приморського районного суду м. Одеси від 15 листопада 2018 року, ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні первісних позовних вимог ФОП ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості та задовольнити зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 до ФОП ОСОБА_3 про визнання договорів купівлі - продажу недійсним.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду зазначеним вимогам відповідає, з огляду на таке.

Так, судом першої інстанції встановлено, що 29 квітня 2015 року між ФОП ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було укладено договір купівлі-продажу №203 на виготовлення кухні, загальна вартість товару склала 4345 дол. США.

24.06.2015 року між ФОП ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було укладено договір купівлі-продажу №209 на виготовлення ліжка, загальна вартість товару склала 548 дол. США.

14 липня 2015 року між ФОП ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було укладено договір купівлі-продажу №211 на виготовлення меблів для гардеробної кімнати, загальна вартість товару склала 2474 дол. США.

За умовами вказаних договорів продавець зобов'язався виготовити за узгодженими з покупцем кресленнями та передати у власність покупцю меблі відповідно Специфікації до даного договору, а покупець зобов'язався прийняти та оплатити товар у відповідності з умовами дійсних договорів (п.1.1 договорів).

У відповідності до п. 2.5 вищевказаних договорів відповідач зобов'язався здійснити передоплату в розмірі, встановленому в договорах, а залишок суми відповідач зобов'язався оплатити в торговій точці протягом трьох робочих днів після відвантаження товару.

Умовами договорів було передбачено, що 100% передплати сплачується покупцем на протязі 3 банківських днів з дня підписання сторонами дійсних договорів.

З тексту договорів вбачається, що покупцем у дні укладення відповідних договорів було сплачено на рахунок позивача грошову суму у розмірі 66780, 00 грн., що в день розрахунку було еквівалентно 3000, 00 дол. США за договором від 29 квітня 2015 року, у розмірі 7534, 00 грн., що в день розрахунку було еквівалентно 350, 00 дол. США за договором від 24 червня 2015 року, та у розмірі 37338, 38 грн., що в день розрахунку було еквівалентно 1700, 00 дол. США за договором від 14 липня 2015 року, про що свідчать відповідні підписи у відповідних специфікаціях до замовлень.

Судом також встановлено, що між сторонами були укладені вказані договори відповідно до приписів законодавства, позивач належним чином виконав свої зобов'язання за вищевказаними договорами, а саме виготовив меблі за погодженими кресленнями. В свою чергу, перед передачею вищевказаних меблів та здійснення їх монтажу відповідач не сплатив залишок заборгованості за договорами купівлі-продажу.

Залишок заборгованості, згідно розрахунку позивача за трьома договорами становить 2317, 00 дол. США.

Позивачем були направлені на адресу ОСОБА_2, вказану ним у оспорюваних договорах, три претензії щодо погашення заборгованості за вищевказаними договорами, які були отримані. Проте, відповідач свої зобов'язання не виконав до теперішнього часу, окрім того, як встановлено судом, ухиляється від їх добровільного виконання.

Приймаючи оскаржуване рішення суд першої інстанції виходив з того, що договори були укладені відповідно до вимог чинного законодавства та за наявності волевиявлення сторін, в момент укладення спірних договорів сторонами було досягнуто згоди з усіх питань, договори були підписані обома сторонами, були узгоджені об'єкти договорів та погоджено вартість послуг та строки виконання.

Відмовляючи в задоволенні зустрічних позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що відповідач ОСОБА_2 належних, допустимих, достатніх та достовірних доказів на підтвердження обставин, на які він посилається як на підставу своїх зустрічних вимог, зокрема щодо того, що спірні договори не були направлені на реальне настання правових наслідків, що були ними обумовлені, суду не надав.

Так, відповідно ст.ст. 655, 656 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому.

В силу ч. 1 ст. 691 ЦК України покупець зобов'язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу, або, якщо вона не встановлена у договорі і не може бути визначена виходячи з його умов, - за ціною, що визначається відповідно до статті 632цього Кодексу, а також вчинити за свій рахунок дії, які відповідно до договору, актів цивільного законодавства або вимог, що звичайно ставляться, необхідні для здійснення

Покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару (ч. 1 ст. 692 ЦК України).

Покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу (ч. 2 ст. 692 ЦК України).

Згідно ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Виходячи зі змісту статей 526, 527 ЦК України, зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства. Боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановленого договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту.

Відповідно до ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо того, що позовні вимоги в частині стягнення заборгованості за договором купівлі-продажу в розмірі 2 317 дол. США з ОСОБА_2 є обґрунтованими, а доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.

Щодо посилання апелянта на те, що долучені до матеріалів справи проекти актів приймання - передачі та претензії не є належними та допустимими доказами в розумінні ч.2 ст. 77 та ч.1 ст. 79 ЦПК України, а відтак виключають можливість встановлення наявності обставин, що обгрунтовують вимоги позивача за первісним позовом, слід зазначити наступне.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Доказування - це коло фактів матеріально-правового значення необхідних для вирішення справи по суті.

Обов'язок доказування покладається на сторони. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач ФОП ОСОБА_3 долучив до матеріалів справи фотокопії креслень із зазначенням розмірів та підписом заявника на них, фото з приміщення відповідача, де меблі були встановлені. Зазначив, що дійсно в договорах було вказано ІПН ОСОБА_4, який є партнером та керує філіалом компанії «Капучіно» у м. Києві, проте це жодних чином не вплинуло на виконання з їх сторони умов договорів. Крім того договори підписані уповноваженими особами сторін, що свідчить про дійсне їх волевиявлення щодо викладених у них умов та змісту в цілому, а окрім того вказані договори виконувалися сторонами, оскільки основну частину коштів відповідач сплатив одразу, а залишок коштів повинен був сплатити після монтажу меблів на місці.

Апеляційний суд вважає, що доводи позивача та надані ним докази не спростовані апелянтом, оскільки ним не заперечується факт укладання оскаржуваних договорів, згідно яких основну частину коштів відповідач сплатив одразу, а залишок коштів в еквіваленті 2 317 дол. США відмовився сплачувати після монтажу меблів.

Крім того апеляційний суд критично оцінює доводи апелянта про те, що позивач купує вже готові меблі на території Польщі та продає їх як такі, що виготовлені самостійно, оскільки вищевказане нічим не підтверджено з боку ОСОБА_2 Клопотання про проведення експертизи ні в суді першої ні в суді апеляційної інстанції, останнім не заявлялось.

Апелянт також в поданій апеляційній скарзі посилається на те, що всупереч приписам ст. 178 ЦПК України відповідачем за зустрічним позовом не було надіслано копію відзиву на адресу позивача за зустрічним позовом та не надано суду доказів такого надіслання, крім того позивачем не було надано клопотання про поважність причин відсутності на судовому засіданні, яке мало відбутися 29 серпня 2018 року. На думку ОСОБА_2 такі систематичні порушення є зловживання ФОП ОСОБА_3 процесуальними правами та обов'язками та вказане порушення повинно супроводжуватися накладенням штрафу у сумі від 0,3 до трьох розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, чого суд першої інстанції не зробив.

Відповідно до ст. 178 ЦПК України суд може постановити ухвалу про стягнення в дохід державного бюджету з відповідної особи штрафу у сумі до від 0,3 до трьох розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб у випадках:

1) невиконання процесуальних обов'язків, зокрема ухилення від вчинення дій, покладених судом на учасника судового процесу;

2) зловживання процесуальними правами, вчинення дій або допущення бездіяльності з метою перешкоджання судочинству;

3) неповідомлення суду про неможливість подати докази, витребувані судом, або неподання таких доказів без поважних причин;

4) невиконання ухвали про забезпечення позову або доказів, ненадання копії відзиву на позов, апеляційну чи касаційну скаргу, відповіді на відзив, заперечення іншому учаснику справи у встановлений судом строк;

5) порушення заборон, встановлених частиною дев'ятою статті 203 цього Кодексу.

Так дійсно при наявності підстав, вказаних в ст. 178 ЦПК України суди мають права накласти штраф у сумі від 0,3 до трьох розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, однак вказані ОСОБА_2 підстави для застосування штрафу не є такими що потребують застосування вказаного штрафу до ФОП ОСОБА_3, оскільки сторони самі повинні цікавитися матеріалами справи, знайомитися з ними, робити копії з них, що є обов"язком сторін у справі. Крім того ОСОБА_2 та його представнику нічого не заважало в разі не отримання копії необхідних документів ознайомитися з ними шляхом ознайомлення з матеріалами справи.

Відповідно до ч. 5 ст. 223 ЦПК України суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку з таких підстав: якщо суд визнає потрібним, щоб сторона, яка подала заяву про розгляд справи за її відсутності, дала особисті пояснення.

Апеляційний суд вважає, що пояснення сторін у судових засіданнях та надані докази по справі послугували прийняттю судом першої інстанції законного та обгрунтованого рішення.

Посилання апелянта на те, що в оскаржуваних договорах вказано невірний РНОКПП продавця, також не свідчить про недобросовісність продавця та недійсність оскаржуваних договорів. Крім того, дані відомості не є істотними умовами договору

З урахуванням вищенаведеного апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дав належну оцінку всім обставинам і доказам по справі в їх сукупності та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому приходить до висновку про те, що підстави для його скасування відсутні і апеляційну скаргу на нього, доводи якої не спростовують висновків суду, слід залишити без задоволення.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.

Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

На підставі ч.1 ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд ,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 15 листопада 2018 року по цивільній справі за позовом фізичної особи підприємця ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості та зустрічним позовом ОСОБА_2 до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 про визнання договорів купівлі-продажу недійсним - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 02.04.2019 року.

Головуючий Т.В. Цюра

Судді: Л.А. Гірняк

С.М. Сегеда