справа № 761/1833/18-ц головуючий у суді І інстанції Уль'яновська О.В.
провадження № 22-ц/824/5207/19 суддя-доповідач у суді ІІ інстанції ФінагеєвВ.О.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

03 квітня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Фінагеєва В.О. (суддя-доповідач), Кашперської Т.Ц., Яворського М.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 17 січня 2019 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Ідея Банк» до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

В С Т А Н О В И В:

У січні 2018 року ПАТ «Ідея Банк» звернувся до суду з позовом та просивстягнути з відповідача заборгованість у розмірі 128 787 грн. 72 коп.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 25 жовтня 2013 року міжПАТ «Ідея Банк» та ОСОБА_4 укладено кредитний договір, за умовами якого відповідач отримав кредит у розмірі 144 093 грн. 04 коп. зі сплатою 15,99 відсотків річних з погашенням кредиту та процентів у терміни, передбачені графіком щомісячних платежів. Позивач виконав взяті на себе зобов'язання згідно кредитного договору. Однак, відповідач не повернув кредит у встановлений договором термін та не сплатив нараховані інші платежі за кредитним договором, у тому числі проценти. Останній платіж було здійснено боржником 15 серпня 2016 року.

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 17 січня 2019 року позов ПАТ «Ідея Банк» задоволено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати рішення суду першої інстанції через порушення норм процесуального права та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити. В обґрунтування доводів апеляційної скарги відповідач зазначає, що суд першої інстанції проігнорував процедуру проведення підготовчого провадження, яке було призначено на 17 січня 2019 року, оскільки не провів його та за його результатами не постановив одну з ухвал, передбачених ст. 200 ЦПК України. Суд першої інстанції не обґрунтував своє рішення, не зазначив доказів, відхилених судом, та мотивів їх відхилення, не оцінив аргументи, наведені відповідачем у відзив та запереченні на позовну заяву. З січня 2017 року позивач намагається заволодіти належним відповідачу транспортним засобом, яким є предметом забезпечення за кредитним договором. Відповідач оскаржує виконавчий напис нотаріуса, на підставі якого було відкрито виконавче провадження, і під час його здійснення було вилучено та арештовано автомобіль, який належить відповідачу. До цього часу транспортний засіб не повернуто ОСОБА_4 Відповідач зазначає, що вартість забезпеченого та арештованого транспортного засобу майже у два рази перевищує особистий борг відповідача за кредитом.

У відзиві на апеляційну скаргу ПАТ «Ідея Банк» зазначає, що судове засідання 17 січня 2019 року було проведено судом першої інстанції у відповідності до чинного законодавства, а відповідач не з'явився у засідання у результаті власних недбалих дій. Наявність судової справи про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, що був вчинений на підставі договору застави транспортного засобу, не спростовує позовні вимоги банку, зважаючи на те, що її предметом є правовідносини, які виникли на підставі різних договорів. Факт наявності виконавчого напису не позбавляє позивача права на задоволення власних вимог також за рахунок основного зобов'язання. Позивач не має наміру стягнути з відповідача 128 787 грн. 72 коп. додатково до тих, в рахунок погашення яких було звернуто стягнення на транспортний засіб відповідача, оскільки це один і той же борг. Банк не вимагає від відповідача коштів за транспортний засіб, який є власністю останнього, і переданий ним у заставу, а лише намагається у примусовому порядку стягнути заборгованість за кредитним договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищезазначене, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що 25 жовтня 2013 року між ОСОБА_4 та ПАТ «Ідея Банк» укладено кредитний договір №910.24605, згідно умов якого позичальник отримав кредит у розмірі 144 093 грн. 04 коп. зі сплатою 15,99 % річних з погашенням кредиту строком до 60 місяців для фінансування купівлі відповідачем транспортного засобу марки Skoda, моделі RAPID, 2013 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 у розмірі 138 551 грн., фінансування страхового платежу за страхування ТЗ на умовах повного КАСКО у розмірі 0,0 грн.; фінансування страхового платежу за страхування життя відповідача у розмірі 5 542 грн.

Згідно п. 1 розділу 9 у разі порушення позичальником термінів сплати щомісячних платежів від 1 до 60 днів банк має право нарахувати та стягнути з позичальника штрафні санкції (пеню) у розмірі 0,15 % від простроченої суми боргу за кожен день прострочення (а.с.7-12).

Згідно довідки-розрахунку заборгованість ОСОБА_4 станом на 26 жовтня 2017 року складає 128 787 грн. 72 коп., з яких: основний борг у розмірі 45 299 грн. 23 коп., прострочений бог у розмірі 28 304 грн. 15 коп.; строкові проценти у розмірі 1 651 грн. 98 коп.; прострочені проценти у розмірі 41 214 грн. 07 коп.; нарахована плата за обслуговування кредиту у розмірі 0 грн.; прострочена плата за обслуговування кредиту у розмірі 0 грн. 00 коп. (а.с.17).

У зв'язку із виникненням боргу ПАТ «Ідея Банк» надіслав на адресу ОСОБА_4 вимогу про усунення порушення кредитних зобов'язань від 05 грудня 2016 року №12.4.2 910.24605 (а.с.21).

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції керувався статтями 261, 509, 525, 526, 530, 553, 554, 559, 628, 1049, 1050, 1054-1055, 1056-1 ЦК України.

Апеляційний суд погоджується по суті з висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Згідно ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Звертаючись до суду з позовом, ПАТ «Ідея Банк» зазначає, що ОСОБА_4 отримав кредит у розмірі 144 093 грн. 04 коп. У зв'язку з неналежним виконанням умов договору у позичальника виникла заборгованість. На підтвердження зазначених обставин позивач надав кредитний договір, розрахунок сукупної вартості кредитування та реальної процентної ставки, графік щомісячних платежів, меморіальний ордер та довідку-розрахунок заборгованості.

Заперечуючи проти позову, ОСОБА_4 зазначає, що він виграв судовий процес в адміністративному суді, за рішенням якого визнано протиправною та скасовано постанову Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва про відкриття виконавчого провадження від 31 березня 2017 року за ініціативою позивача з підстав надання завідомо неправдивих персональних даних відповідача державному виконавцю. Крім того, з вересня 2017 року відповідачем оскаржується виконавчий напис нотаріуса про звернення стягнення на предмет застави, вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, та на підставі якого відкрито виконавче провадження.

Однак, вказані відповідачем обставини не спростовують висновків суду щодо наявності підстав до стягнення заборгованості, як і сам факт наявності заборгованості перед позивачем у заявленому розмірі.

ОСОБА_4 також вказує на те, що за ініціативою позивача у нього вилучено, арештовано та до цього часу не повернуто транспортний засіб. У зв'язку з цим, відповідач позбавлений права користуватися автомобілем та навіть не знає, де він знаходиться, що й стало підставою для несплати ним подальшого кредиту.

Проте, предметом розгляду даної справи є стягнення заборгованості за кредитним договором, наявність якої відповідачем не спростована, а не правомірність утримання позивачем автомобіля.

Відповідно до вимог ст. 20 Закону України «Про заставу» заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, якщо в момент настання терміну виконання зобов'язання, забезпеченого заставою, воно не буде виконано, якщо інше не передбачено законом чи договором.

За змістом цієї статті закону звернення стягнення на предмет іпотеки повинне задовольнити вимоги кредитора за основним зобов'язанням, і тільки ця обставина може бути підставою для припинення зобов'язання, що вважається виконаним згідно зі статтею 599 ЦК України. Забезпечувальне зобов'язання має додатковий (акцесорний) характер, а не альтернативний основному.

Право вибору конкретного способу звернення стягнення на предмет застави покладається на заставодержателя.

Звернення стягнення на предмет застави не призводить до заміни основного зобов'язання на забезпечувальне. Тому задоволення вимог за дійсним основним зобов'язанням одночасно зі зверненням стягнення на предмет застави не зумовлює подвійного стягнення за основним зобов'язанням, оскільки домовленість сторін про його заміну забезпечувальним зобов'язанням відсутня.

Така правова позиція міститься у постанові Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року (провадження № 61-25582св18).

Враховуючи зазначене, наявність виконавчого напису нотаріуса про звернення стягнення на предмет застави, виконання якого зупинено за заявою відповідача ОСОБА_4, не позбавляє ПАТ «Ідея Банк» права ставити питання про стягнення з позичальника заборгованості за кредитним договором. Відповідач не спростував доводи позивача щодо неналежного виконання зобов'язань за договором, а, навпаки, в апеляційній скарзі зазначив, що після позбавлення його права користуватися автомобілем крайньою мірою для нього стала несплата подальшого кредиту.

В апеляційній скарзі відповідач також вказує на те, що позивач розпочав процедуру звернення стягнення на предмет застави в позасудовому порядку, провів оцінку автомобіля, згідно якої вартість предмета застави складає 251 000 грн. Тобто, вартість забезпеченого та арештованого транспортного засобу майже у два рази перевищує особистий борг відповідача за кредитом.

Однак, з матеріалів справи вбачається, що ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 06 листопада 2017 року за заявою ОСОБА_4 зупинено стягнення на підставі виконавчого напису № 16 від 31 січня 2017 року, про звернення стягнення на транспортний засіб Skoda, моделі RAPID, 2013 року випуску, що належить на праві власності ОСОБА_4 (а.с.65). Отже виконавчий напис не був виконаний.

Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 25 Закону України «Про заставу» якщо при реалізації предмета застави виручена грошова сума перевищує розмір забезпечених цією заставою вимог заставодержателя, різниця повертається заставодавцю.

Проте, як зазначалося вище, ухвалою суду зупинено стягнення на підставі виконавчого напису і вказана обставина є перешкодою для вчинення позивачем дій щодо відчуження предмета застави та отримання грошової суми після його реалізації.

Оскаржуючи рішення суду першої інстанції, ОСОБА_4 зазначає, що суд проігнорував процедуру проведення підготовчого провадження, яке було призначено на 17 січня 2019 року, не прийняв рішення про його закриття, оскільки не провів його та за його результатами не постановив одну з ухвал, передбачених ст. 200 ЦПК України. Без виклику та повідомлення сторін тією ж датою провів судовий розгляд. Суд першої інстанції не обґрунтував своє рішення, не зазначив доказів, відхилених судом, та мотивів їх відхилення, не оцінив аргументи, наведені відповідачем у відзив та запереченні на позовну заяву, в тому числі щодо вилучення у відповідача автомобіля, що є предметом застави.

В той же час, відповідач про проведення засідання 17 січня 2019 року був повідомлений, про що в справі є відповідна розписка. Зазначена обставина визнається сторонами.

Згідно вимог ч. 3 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Разом з тим, суд першої інстанції правильно вирішив справу по суті, висновки щодо наявності підстав для задоволення позову відповідають фактичним обставинам справи та доводами апеляційної скарги не спростовуються, рішення суду ухвалене на підставі наявних у матеріалах справи доказів, а тому підстави для його скасування відсутні.

На підставі викладеного та керуючись статтями 374, 375, 381, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 17 січня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню не підлягає, крім випадків, визначених частиною 3 статті 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Повне судове рішення складено 04 квітня 2019 року.

Судді: Фінагеєв В.О.

Кашперська Т.Ц.

ЯворськийМ.А.