Провадження № 2-з/761/170/2019
У Х В А Л А

20 березня 2019 року суддя Шевченківського районного суду м. Києва Мальцев Д.О., розглянувши заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову до його пред'явлення, відповідач 1 - Товарна біржа «ПОЛОНЕКС», відповідач 2 - Державна організація Фонд гарантування вкладів фізичних осіб,

В С Т А Н О В И В:

Заявник звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва із заявою про забезпечення позову до його пред'явлення, відповідач 1 - Товарна біржа «ПОЛОНЕКС» (далі по тексту - відповідач 1), відповідач 2 - Державна організація Фонд гарантування вкладів фізичних осіб (далі по тексту - відповідач 2), відповідно до якого просила накласти арешт на грошові кошти відповідача 1 у сумі 125 545, 85 грн., що містяться на розрахункових рахунках у банках відповідача 1.

Предмет майбутнього позову - визнання правочину недійсним під впливом обману та стягнення грошових коштів на підставі ст. 203, 230 ЦК України.

Заява обґрунтована тим, що заявником було сплачено гарантійний внесок в сумі 125 545, 85 грн. за участь в електронних торгах щодо реалізації нерухомого майна. Разом з тим, відповідачем 1 не було повідомлено заявнику про наявність судових проваджень щодо визнання права власності та звернення стягнення на вказане нерухоме майно, які тривають по теперішній час. Заявник не бажає в подальшому укладати договір за результатами проведених торгів, оскільки остання при сплаті внеску не усвідомлювала всіх правових наслідків вчинення такого правочину. При цьому, зазначає, що в подальшому буде неможливо стягнути збитки, завдані внаслідок правочину, вчиненого під впливом обману, оскільки Банк, якому належить нерухоме майно, яке реалізується шляхом продажу на електронних торгах, перебуває в процесі ліквідації, термін ліквідації якого встановлений до 05.06.2020р.

Так, відповідно до ч.1 ст.153 ЦПК України заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи (учасників третейського (арбітражного) розгляду).

З врахуванням наведеного, сторони в судове засідання не викликались, оскільки суд прийшов до висновку про розгляд вказаної заяви за їх відсутності у відповідності до положень ч. 1 ст. 153 ЦПК України.

При цьому, фіксування судового засідання за допомогою технічних засобів не здійснювалось відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України.

Суд дослідивши матеріали заяви у про забезпечення позову та надані до неї документи, дійшов наступного висновку.

Відповідно до ч.2 ст.149 ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред'явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

При цьому, метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб'єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов'язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов'язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов'язання після пред'явлення вимоги чи подання позову до суду, наприклад, реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації. Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Такої позиції притримується Верховний Суд у своїй Постанові 17 жовтня 2018 року, справа № 183/5864/17-ц (провадження № 61-38692св18).

Вказана норма імперативно встановлює, що види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позовними вимогами.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам (п.3-4 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» від 22 грудня 2006 року N 9).

Так, заявником не надано до матеріалів справи доказів, які б у своїй сукупності свідчили б про наявність спору між сторонами та порушення відповідачами прав заявника.

Також, матеріали справи не містять доказів щодо необхідності вжиття відповідних заходів забезпечення позову та наявності обставин, які б вказували на існування реальної загрози невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову.

При цьому, саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача 1 від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є підставою для задоволення заяви про забезпечення позову.

З врахуванням наведеного, суд, надаючи оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття заходів забезпечення позову, враховуючи співмірність заходів забезпечення позову змісту заявлених позовних вимог, приходить до висновку, що заява про забезпечення позову є необґрунтованою, а її доводи не свідчать про те, що невжиття відповідних заходів може утруднити чи унеможливити виконання рішення суду у майбутньому.

Відтак, позивач належним чином не обґрунтував доцільність забезпечення позову визначеними у заяві способами, а тому заява про забезпечення позову є необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.149, 150, 153 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

В задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову до його пред'явлення, відповідач 1 - Товарна біржа «ПОЛОНЕКС», відповідач 2 - Державна організація Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, - відмовити.

Ухвала суду може бути оскаржена протягом п'ятнадцяти днів з дня її проголошення шляхом подання апеляційної скарги до Київського апеляційного суду через Шевченківський районний суд м. Києва.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п'ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Ухвала суду набирає законної сили в порядку ст. 261 ЦПК України.

Суддя: