Справа № 161/8412/18 Головуючий у 1 інстанції: Івасюта Л. В.
Провадження № 22-ц/802/360/19 Категорія: 39 Доповідач: Русинчук М. М.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 березня 2019 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Русинчука М.М.,

суддів - Бовчалюк З.А., Федонюк С.Ю.,

з участю: секретаря судового засідання - Губарик К.А.,

представника позивачки - ОСОБА_2,

відповідачки - ОСОБА_3,

представника відповідачки - ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання заповіту недійсним за апеляційною скаргою позивачки на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 13 грудня 2018 року,

В С Т А Н О В И В:

У травні 2018 року ОСОБА_2, в інтересах позивачки ОСОБА_5, звернувся до суду із позовом до ОСОБА_3 про визнання заповіту недійсним.

Позовна заява мотивована тим, що 29 січня 2007 року ОСОБА_6 та ОСОБА_7 склали спільний заповіт подружжя, посвідчений приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Волинської області Ариванюк Т.О., зареєстрований в реєстрі за № 340, на належну їм на праві спільної сумісної власності 1/2 частину квартири АДРЕСА_1, яку заповіли ОСОБА_5

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 померла, а ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_6 склав власний заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Волинської області Троц Ю.Б., зареєстрований в реєстрі за № 2005, яким належну йому частку у квартирі АДРЕСА_1 заповів своїй дочці ОСОБА_10.

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_6 помер. Після його смерті ІНФОРМАЦІЯ_4 до приватного нотаріуса Луцького міського нотаріального округу Волинської області Вовчук М.В. із заявою про прийняття спадщини за заповітом, складеним ОСОБА_6, звернулася ОСОБА_10 29 квітня 2015 року до приватного нотаріуса Луцького міського нотаріального округу Волинської області Ариванюк Т.О. звернулася позивач ОСОБА_5 із заявою про прийняття спадщини за заповітом подружжя.

На підставі заяв спадкоємців державним нотаріусом Другої Луцької державної нотаріальної контори Горбатюком В.І. 25 листопада 2014 року заведена спадкова справа № 56814540. 19 травня 2015 року постановою державного нотаріуса Другої Луцької державної нотаріальної контори Горбатюком В.І. відмовлено ОСОБА_10 у видачі свідоцтва про право на спадщину за оспорюваним заповітом у зв'язку із відсутністю правовстановлюючого документа на спадкове майно.

ІНФОРМАЦІЯ_5 ОСОБА_10 померла. Майнові права та обов'язки померлої, в тому числі щодо спадкового майна, успадкувала її дочка, відповідачка по справі ОСОБА_3, шляхом подачі нотаріусу заяви про прийняття спадщини за законом після смерті своєї матері.

Позивачка вважає, що складений ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_2 після смерті своєї дружини заповіт, суперечить вимогам частини третьої статті 1243 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), а тому підлягає визнанню недійсним.

Ураховуючи наведене, позивачка просила суд визнати недійсним заповіт, складений ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_6 та посвідчений приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Волинської області Троц Ю.Б., зареєстрований в реєстрі за № 2005, яким належну йому частку у квартирі АДРЕСА_1 він заповів своїй дочці ОСОБА_10

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 13 грудня 2018 року в задоволенні позову ОСОБА_5 відмовлено.

В поданій апеляційній скарзі позивачка ОСОБА_5 просила скасувати оскаржуване рішення суду та ухвалити нове рішення, яким її позов задовольнити з підстав неповного з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильного застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, невідповідності висновків суду обставинам справи.

Апеляційна скарга позивачки мотивована тим, що місцевий суд безпідставно відмовив у задоволенні її позову, оскільки суд не врахував того, що ОСОБА_6 склавши ІНФОРМАЦІЯ_2 оспорюваний заповіт, повністю відмовився від попереднього заповіту подружжя, що не допускається після смерті чоловіка або жінки, які склали заповіт подружжя і відповідно до частини третьої статті 1243 ЦК України є підставою для визнання цього заповіту недійсним. Крім того, суд безпідставно відмовив у позові з підстав пропуску нею строку позовної давності, оскільки відповідачка ОСОБА_3 подавши заяву про застосування позовної давності від 13 серпня 2018 року, в подальшому просила суд залишити її без розгляду.

У поданій апеляційному суду 28 березня 2019 року заяві відповідачка ОСОБА_3 заперечувала щодо задоволення апеляційної скарги позивачки. Вказувала, що ухвалене місцевим судом рішення узгоджується з нормами матеріального права, висновки суду про безпідставність позовних вимог є правильними, а тому підстави для зміни чи скасування рішення відсутні.

Апеляційна скарга підлягає до задоволення, а рішення суду першої інстанції - скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позову, виходячи з таких мотивів.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову у даній справі, суд першої інстанції свої висновки мотивував тим, що позивачкою не надано будь-яких доказів на підтвердження того, що оспорюваний заповіт складений та посвідчений з порушенням вимог чинного законодавства. Суд вважав, що підстави для визнання оспорюваного заповіту від ІНФОРМАЦІЯ_2 недійсним з огляду на те, що він складений після смерті дружини, відсутні, оскільки відповідно до вимог частини третьої статті 1243 ЦК України за життя дружини та чоловіка, кожен з них має право відмовитись від спільного заповіту. Крім того, позивачці ОСОБА_5 було відомо про існування оспорюваного заповіту від імені ОСОБА_6 у 2010 році, а з позовною заявою до суду вона звернулась 11 травня 2018 року, тобто з пропуском встановленого законом строку позовної давності, що є окремою підставою для відмови у позові.

Проте з такими висновками суду першої інстанції колегія суддів не може погодитися.

Судом першої інстанції встановлено, що 29 січня 2007 року ОСОБА_6 та ОСОБА_7 склали спільний заповіт подружжя, посвідчений приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Волинської області Ариванюк Т.О., зареєстрований в реєстрі за № 340, на належну їм на праві спільної сумісної власності 1/2 частину квартири АДРЕСА_1, яку заповіли позивачці ОСОБА_5 (а.с.6).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 померла, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 від 22 грудня 2009 року (а.с.7).

З інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна від 30 травня 2018 року вбачається, що приватним нотаріусом Ариванюк Т.О. на згадану квартиру на підставі заяви ОСОБА_6 від 17 лютого 2010 року було накладено заборону її відчуження (а.с.23 зворот).

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_6 склав власний заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Волинської області Троц Ю.Б., зареєстрований в реєстрі за № 2005, яким належну йому частку у квартирі АДРЕСА_1 заповів своїй дочці ОСОБА_10 (а.с.8).

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_6 помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 від 04 листопада 2014 року (а.с.9).

На підставі заяв спадкоємців державним нотаріусом Другої Луцької державної нотаріальної контори Горбатюком В.І. 25 листопада 2014 року заведена спадкова справа № 56814540 (номер у нотаріуса 189/2014), що підтверджується витягом про реєстрацію у спадковому реєстрі від 25 листопада 2014 року (а.с.12) та матеріалами самої спадкової справи (а.с.86-109).

Судом також встановлено, що після смерті ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_4 до приватного нотаріуса Луцького міського нотаріального округу Волинської області Вовчук М.В. із заявою про прийняття спадщини за заповітом, складеним ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_2, звернулася ОСОБА_10, а 30 квітня 2015 року до приватного нотаріуса Луцького міського нотаріального округу Волинської області Ариванюк Т.О. із заявою про прийняття спадщини за заповітом подружжя звернулася позивач ОСОБА_5 (а.с.10-11).

19 травня 2015 року постановою державного нотаріуса Другої Луцької державної нотаріальної контори Горбатюком В.І. ОСОБА_10 було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за оспорюваним заповітом у зв'язку із відсутністю правовстановлюючого документа на спадкове майно (а.с.13).

ІНФОРМАЦІЯ_5 ОСОБА_10 померла, а її майнові права та обов'язки, в тому числі щодо спадкового майна, успадкувала її дочка - відповідачка ОСОБА_3 шляхом подачі нотаріусу заяви про прийняття спадщини за законом після смерті своєї матері .

Звертаючись до суду з даним позовом, позивачка свої вимоги щодо недійсності заповіту, складеного ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_6 та посвідченого приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Волинської області Троц Ю.Б., зареєстрованого в реєстрі за № 2005, яким належну йому частку у квартирі АДРЕСА_1 він заповів своїй дочці ОСОБА_10, обґрунтовувала тим, що ОСОБА_6, склавши ІНФОРМАЦІЯ_2 оспорюваний заповіт, повністю відмовився від попереднього заповіту подружжя, що відповідно до частини третьої статті 1243 ЦК України не допускається після смерті чоловіка або жінки, які склали заповіт подружжя і є підставою для визнання цього заповіту недійсним.

У відповідності до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Згідно зі статтею 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Статтею 1233 ЦК України визначено, що заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Відповідно до частини першої статті 1243 ЦК України подружжя має право скласти спільний заповіт щодо майна, яке належить йому на праві спільної сумісної власності.

Наведена норма закону дозволяє складання заповіту не однією особою, а двома, і вираження одночасно спільної волі двох осіб, а саме - подружжя. Такий вид заповіту може бути складений лише конкретно визначеними суб'єктами, тобто особами, які перебувають у зареєстрованому шлюбі. За заповітом подружжя спадкодавці заповідають тільки те майно, що набуте ними у спільну сумісну власність.

Згідно з частиною другою статті 1243 ЦК України у разі складення спільного заповіту частка у праві спільної сумісної власності після смерті одного з подружжя переходить до другого з подружжя, який його пережив. У разі смерті останнього право на спадкування мають особи, визначені подружжям у заповіті.

Отже, предметом такого заповіту є майно, що належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і спадкування цього майна відбувається в декілька етапів: спершу успадковується частка у спільній сумісній власності одного з подружжя другим з подружжя, який його пережив, а після смерті останнього зазначене в заповіті майно успадковується спадкоємцями за заповітом. Тобто законом не передбачено право заповідачів на встановлення певних умов, за наявності яких виникає право на спадкування іншим подружжям, позбавлення його права на спадкування, передбачення заповідального відказу тощо, що дозволяється у випадку складання індивідуального заповіту.

Частиною третьою статті 1243 ЦК України передбачено, що за життя дружини та чоловіка кожен з них має право відмовитися від спільного заповіту. Така відмова підлягає нотаріальному посвідченню.

Таким чином, подружжя спільно або кожен з них окремо, за життя обох осіб, вправі змінити чи скасувати заповіт стосовно спільного майна.

Згідно з частиною четвертою статті 1243 ЦК України у разі смерті одного з подружжя нотаріус накладає заборону відчуження майна, зазначеного у заповіті подружжя.

Отже, чинним законодавством захищаються інтереси та остання воля заповідача, який помер.

В даній справі встановлено, що 29 січня 2007 року ОСОБА_6 та ОСОБА_7 склали спільний заповіт подружжя на належну їм на праві спільної сумісної власності 1/2 частину квартири АДРЕСА_1, яку заповіли позивачці ОСОБА_5

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7, як один із заповідачів, померла, однак незважаючи на дану обставину та накладення нотаріусом заборони відчуження майна, зазначеного у заповіті подружжя, другий із заповідачів ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_2 склав власний заповіт, яким належну йому частку у квартирі АДРЕСА_1 заповів своїй дочці ОСОБА_10, що не узгоджується із частиною третьою статті 1243 ЦК України. Дана норма визначає, що за життя дружини та чоловіка кожен з них має право відмовитися від спільного заповіту, в тому числі шляхом складення нового заповіту, але при умові, що живими будуть обоє - як чоловік, так і дружина.

Згідно з частинами першою, другою статті 1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Отже, заповіт як односторонній правочин підпорядковується загальним правилам ЦК України щодо недійсності правочинів. Недійсними є заповіти: в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; складені особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту); складені з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складання заповіту представником, відсутність у тексті заповіту дати, місця його складання тощо).

Заповіт із вадами волі, тобто складений особою, волевиявлення якої не відповідало її дійсним намірам (внаслідок помилки, обману, насильства), може бути визнаний недійсним за позовом заінтересованої особи відповідно до вимог статей 229, 230, 231 ЦК України.

Заповіт може бути визнаний недійсним як повністю, так і частково. При цьому недійсність окремих частин заповіту не має наслідком недійсність його в цілому.

Пунктами 16, 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» роз'яснено, що при вирішенні спорів у зв'язку зі спадкуванням за заповітом суд повинен застосовувати правила глави 85 ЦК України. Право на пред'явлення позову про недійсність заповіту виникає лише після смерті заповідача. Заповіт, складений особою, яка не мала на це права, зокрема, недієздатною, малолітньою, неповнолітньою особою (крім осіб, які в установленому порядку набули повну цивільну дієздатність), особою з обмеженою цивільною дієздатністю, представником від імені заповідача, а також заповіт, складений із порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, згідно із частиною першою статті 1257 ЦК України є нікчемним, тому на підставі статті 215 ЦК України визнання такого заповіту недійсним судом не вимагається.

Частиною першою статті 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Частинами першою та третьою статті 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Отже, як встановлено під час апеляційного розгляду даної справи, власний заповіт ОСОБА_6 склав ІНФОРМАЦІЯ_2, тобто після смерті його дружини ОСОБА_7, з якою 29 січня 2007 року вони склали спільний заповіт подружжя, що у відповідності до частини третьої статті 1243 ЦК України не допускається та відповідно до частини першої статті 203, частини першої статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання оспорюваного заповіту недійсним у зв'язку з тим, що його зміст суперечить вимогам частини третьої статті 1243 ЦК України.

Ухвалюючи рішення у даній справі, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що позивачем суду не надано будь-яких доказів на підтвердження того, що оспорюваний заповіт складений та посвідчений з порушенням вимог чинного законодавства, оскільки наявні у справі докази безпосередньо свідчать про те, що оспорюваний заповіт складений з порушенням імперативного припису частини третьої статті 1243 ЦК України, у зв'язку з чим підлягає визнанню недійсним. Наведене порушення норм матеріального права є підставою для скасування оскаржуваного у справі рішення з ухваленням нового рішення про задоволення позову та визнання складеного ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_2 заповіту на ім'я ОСОБА_10, посвідченого приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Волинської області Троц Ю.Б., зареєстрованого в реєстрі за № 2005, недійсним.

Крім того слід зазначити, що місцевий суд безпідставно відмовив позивачці у позові з підстав пропуску нею строку позовної давності з наступних тих підстав.

По-перше, 13 серпня 2018 року відповідачка ОСОБА_3 подала до суду заяву про застосування позовної давності, яку в подальшому своєю ж заявою від 13 грудня 2018 року, тобто до ухвалення рішення у даній справі, просила залишити без розгляду (а.с.111), що не давало суду підстав для відмови у позові з цієї підстави.

По-друге, під час апеляційного розгляду даної справи встановлено, що про існування складеного ОСОБА_6 свого окремого заповіту позивачка ОСОБА_5 (за визнанням її представника ОСОБА_2 в судовому засіданні під час апеляційного розгляду справи) дізналась 25 листопада 2014 року, коли звернулася до Другої Луцької державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини за заповітом подружжя. При цьому їй не був відомий зміст оспорюваного заповіту (його предмет, вигодонабувач), складеного ОСОБА_6 Зміст цього правочину їй став відомий лише після пред'явлення у серпні 2015 року ОСОБА_3 до неї позову про визнання права власності на спадкове нерухоме майно за оспорюваним у даній справі заповітом, тоді як із позовом у даній справі позивачка звернулась до суду у травні 2018 року, тобто у межах трирічного строку позовної давності, коли у неї виникла реальна можливість на звернення в суд з позовом щодо захисту свого порушеного цим заповітом права.

Доводи сторони відповідача про нікчемність згаданого спільного заповіту подружжя у зв'язку з тим, що він складений щодо часток в квартирі, набутих кожним з них 01 листопада 2006 року внаслідок її приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» (а.с.23), які є особистою приватною власністю кожного з подружжя, а не його спільною сумісною власністю, є неспроможними, оскільки нікчемним може бути визнаний заповіт (в тому числі і спільний заповіт подружжя) лише за наявності встановлених частиною першою статті 1257 ЦК України підстав (відсутність у особи, яка склала заповіт, на це права, наявність при його складенні вимог щодо його форми та посвідчення), які в розглядуваному випадку відсутні.

Зазначена обставина (складення спільного заповіту подружжя на майно, яке не його спільною сумісною власністю) може бути підставою для оспорювання цього заповіту в судовому порядку як недійсного через невідповідність його змісту вимогам закону (частина перша статті 203, частина перша статті 215 ЦК України), а не для визнання його нікчемним в силу встановлення цього самим законом (частина друга статті 215 ЦК України).

За наведених обставин, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржуване в даній справі рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_5 ухвалене з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, а викладені у ньому висновки не відповідають обставинам справи, тому воно підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позову з наведених підстав.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, Волинський апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу позивачки ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 13 грудня 2018 року в даній справі скасувати і ухвалити нове рішення.

Позов задовольнити.

Визнати недійсним заповіт, складений ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_2 на ім'я ОСОБА_10, посвідчений приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Волинської області, зареєстрований в реєстрі за № 2005.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді: