Провадження № 2/127/4913/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.03.2019 Вінницький міський суд Вінницької області

в складі : головуючого судді Бойко В.М.

при секретарі: Ревтюх О.А.

представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Вінницької філії концерну « Військторгсервіс» про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, суд, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з даним позовом з вимогами визнати протиправним та скасувати наказ начальника Вінницької філії концерну « Військторгсервіс» №32 від 17.05.2018р. « Про звільнення з роботи заступника начальника філії з адміністративно-господарських питань у звязку з скороченням чисельності та штату працівників згідно п. 1. ст. 40 КЗпП України ОСОБА_3». Поновити ОСОБА_3 з 17.05.2018 року на посаді заступника начальника Вінницької філії концерну «Військторгсервіс» з адміністративно - господарських питань шляхом внесення змін до нового штатного розпису, оскільки в ньому відсутня така посада. Визнати недійсним запис №20 про звільнення з роботи, зроблений в трудовій книжці ОСОБА_3.

Стягнути з Вінницької філії концерну «Військторгсервіс» ( ідентифікаційний код 35123573) на користь ОСОБА_3 заборгованість по середньому заробітку за час вимушеного прогулу в сумі 385588, 4 гривень.

Позовні вимоги мотивовані тим, що позивач ОСОБА_3працював у Вінницькій філії концерну «Військторгсервіс» з 03.03.2016 року по день звільнення 17.05.2018 року. Протягом усього періоду роботи доган чи дисциплінарних стягнень він не отримував про, що свідчить відсутність відповідних записів у трудовій книжці. Наказом начальника Вінницької філії концерну «Військторгсервісу» №32 від 17.05.2018 року (по особовому складу) ОСОБА_3 було звільнено з посади заступника начальника філії з адміністративно-господарських питань у звязку із скороченням штату та чисельності працівників за п.1 ст.40 КЗпП України.

Позивач вважає наказ незаконним та таким, що підлягає скасуванню з наступних підстав, відповідачем порушено вимоги закону, щодо переважного права на залишенні на роботі при скороченні чисельності працівників так, начальник Вінницькоі філії ОСОБА_4 призначив на посаду заступника начальника філії ОСОБА_5 з 16.04.2018 року станом на день призначення стаж її роботи в філії складав трохи більше трьох місяців, відповідачем не враховано наявні переваги у позивача для залишення на роботі а саме: наявності у ОСОБА_3 дипломів про вищу освіту, економічну та юридичну ( копії дипломів додаються та знаходяться у відділі кадрів філії); наявності пільги по статусу згідно посвідчення родини загиблого ( померлого) ветерана війни серія Г №061768 від 01.04.2003 року як член сімї загиблого (померлого) ветерана війни ( копія надавалася до відділу кадрів філії); наявності пільги як особі в якої немає інших працівників з самостійним заробітком, оскільки після загибелі батька позивача в республіці Афганістан позивач постійно проживає із своєю матір'ю яка з вересня 2012р. є непрацюючою пенсіонеркою.

Крім того, розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не може бути визнано обгрунтованим, якщо в день звільнення працівнику видано лікарняний листок про його тимчасову непрацездатність.

Позивач вказує, що Начальником Вінницької філії «Війсьюпоргсервіс» ОСОБА_4 грубо проігноровані вимоги норм чинного законодавства України і звільнено його з займаної посади в період тимчасової непрацездатності, оскільки згідно довідок та лікарняних листів, які надані позивачем до позовної заяви 17.05.2018 року він хворів і тривалий час на роботі був відсутній. При цьому позивач зазначає, що він особисто неодноразово повідомляв керівника.

Позивач вказує, що оскільки з займаної посади його було звільнено 17.05.2018 року то розрахунок виплат за час вимушеного прогулу починається з 18.05.2018 згідно вимоги Закону України «Про оплату праці» за правилами передбаченими порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1195 року №100 зі змінами та доповненнями.

Вищевказане і стало підставою для звернення до суду з даним позовом.

В судовому засіданні представник позивача вимоги позову відповідно до останньої поданої заяви про збільшення позовних вимог від 25.03.2019р. в якій позивач просив суд стягнути з відповідача на його позивача заборгованість по заробітній платі за час вимушеного прогулу в розмірі 69459, 12 грн.

Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позову заперечував в повному обсязі. Подав до суду письмові відзиви. У відзиві від 07.12.2018р. зазначив, що звільнення позивача вважає таким, що прийнято відповідно до вимог чинного законодавства, у звязку із скороченням штату чисельності працівників. Звернув увагу на те що в позові відсутні засоби електронної адреси сторін, а також не надано орієнтовний розрахунок суми судових витрат. Відповідач вказує, на необґрунтованість доводів відповідача про наявність в нього переважного права залишення на роботі, оскільки йому пропонувалась робота на підприємстві, крім того посаду заступника начальника отримав працівник з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. Вказує не безпідставність доводів позивача про звільнення позивача в період його непрацездатності довідку від лікаря не вважає документом, що засвідчує тимчасову непрацездатність, крім того позивач ніяким чином не повідомляв відповідача про перебування його на лікуванні.

Представник позивача в заяві від 23.01.2019р. збільшила позовні вимоги та просила суд стягнути з відповідача моральну шкоду в розмірі 75000 грн. та борг по заробітній платі 55953,78 грн.

Представник відповідача у відзиві від 22.03.2019р. вказав, що на необґрунтованість вимог позивача та вимог вимогу про стягнення моральної шкоди вважає необгрунтованою, крім того вказав, що позивачем не сплачено судовий збір за звернення до суду з даною вимогою.

У відповіді на відзив від 26.03.2019р. представник позивача вказав, на безпідставність доводів відповідача, та порушення вимоги закону, щодо переважного права на залишенні на роботі при скороченні чисельності працівників. Позивач вказав, що розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не може бути визнано обгрунтованим, якщо в день звільнення працівнику видано лікарняний листок про його тимчасову непрацездатність, яка підтверджена довідкою лікаря виданою відповідно до ЗУ « Про загальнообовязкове державне соціальне страхування».

У заяві про збільшення позовних вимог від 26.03.2019р. представник позивача збільшив позовні вимоги та просив суд стягнути з Вінницької філії концерну «Військторгсервіс» на користь ОСОБА_3 заборгованість по середньому заробітку за час вимушеного прогулу в сумі 69459,12 гривень.

Судом по справі встановлені наступні юридичні факти та відповідні їм правовідносини:

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_3 працював у Вінницькій філії концерну «Військторгсервіс» з 03.03.2016 року по день звільнення 17.05.2018 року, що підтверджується копією трудової книжки.( а.с. 4)

Наказом начальника філії № 11-од від 15 лютого 2018 року було затверджено новий штатний розпис, надано відповідні вказівки щодо складання переліку вакантних посад для пропозицій всім працівникам, що підпадають під скорочення, для переведення на вакантні посади відповідно до кваліфікації цих працівників. ( а.с. 40)

Позивачу згідно з вимогами закону із врахуванням інтересів працівника запропоновано посаду на підставі нового штатного розпису, на посаду - «Помічник начальника філії Концерну «Військторгсервіс»» із посадовим окладом 6184 ,62 грн. Як пояснив в судовому засіданні представник відповідача заробітна плата на запропонованій посаді є меншою від запропонованої посади позивач відмовився. ( а.с. 37)

Наказом начальника Вінницької філії концерну «Військторгсервіс» №13 від 15.02.2018р. працівників в тому числі позивача попереджено про заплановане вивільнення 13.04.2018р. та про їх наступне можливе звільнення у звязку із скороченням чисельності або штату працівників. Позивач ознайомлений з даним наказом 15.02.2019р. ( а.с. 39)

Наказом начальника Вінницької філії концерну «Військторгсервіс» №32 від 17.05.2018р. про звільнення з роботи у звязку із скороченням штату позивача - заступника начальника філії з адміністративно- господарських питань звільнено з у звязку з скороченням чисельності та штату працівників згідно п. 1. ст. 40 КЗпП України, та внесено зміни до наказу про звільнення з роботи у звязку із скороченням штату №24 від 16.04.2018р., змінивши дату звільнення у звязку перебуванням позивача на лікарняному. ( а.с. 3)

Суд враховує доводи позивача щодо наявності у ОСОБА_3 дипломів про вищу освіту, економічну ( диплом спеціаліста ОСОБА_3, за спеціальністю «менеджмент організацій» виданий Вінницьким державним аграрним університетом, та юридичну ( диплом за спеціальністю « правознавство» виданий Київським національним університетом внутрішнх справ ) ( а.с. 5-6) Визнчаючись щодо позовних вимог суд бере до уваги наявність у позивача пільги по статусу згідно посвідчення родини загиблого ( померлого) ветерана війни серія Г №061768 від 01.04.2003 року як член сімї загиблого (померлого) ветерана війни ( а.с. 8) наявності пільги як особі в якої немає інших працівників з самостійним заробітком, оскільки після загибелі батька позивача в республіці Афганістан позивач постійно проживає із своєю матір'ю яка з вересня 2012р. є непрацюючою пенсіонеркою, що підтверджено довідкою виданою МКП «Управляюча компанія «Господар Люкс» від 05.11.2018р. № вих. № 05-21/1948( а.с. 9-11)

Суд враховує доводи позивача щодо перебування його на лікуванні з 28.05.2018р. по 29.05.2018р. та з 30.05.2018р. по 01.06.2018р. ( а.с.12-13)

Судом з метою повного та обєктивного розгляду справи досліджувався штатний розпис Вінницької філії концерну « Військторгсервіс», копія якого міститься в матеріалах справи (а.с. 38)

Суд враховує, що відповідачем на адресу позивача направлявся лист від 16.04.2018р., №124, та від 08.05.2018р. № 152, від 29.05.2018р. №181, про явку позивача до Вінницької філії концерну « Військторгсервіс» для отримання трудової книжки та виплати вихідної допомоги, грошової компенсації за невикористані 20 календарних днів щорічної відпустки. ( а.с. 42-49)

Як вбачається з акту про відсутність працівників на роботі від 16.04.2018р. ОСОБА_3 не з'явився 16.04.2018р. для отримання розрахунку та трудової книжки.

Стосовно доводів позивача про звільнення його в період його непрацездатності, суд дійшов наступних висновків. Позивачем на підтвердження, щодо перебування в стані тимчасовоої непрацездатності надано довідки від 18.05.2018р., про проходження лікування з 17.05.2018р- по 18.05.2018р., та від 29.05.2018р., про перебування ОСОБА_3 на лікуванні з 28.05.2018р. по 29.05.2018р. та листи непрацездатності на амбулаторному лікуванні з 21.05.2018-25.05.2018р., та з 30.05.2018р. по 01.06.2018р. з 10.05.2018- 16.05.2018р. ( а.с.12-13, 50, ) проте позивачем не надано доказів про повідомлення відповідача про перебування його на лікуванні, про що стверджував представник позивача, а в матеріалах справи лише міститься акт про предявлення відповідачу листа непрацездатності ОСОБА_3К з 16.04.2018- 23.04.2018р.

Щодо наданих позивачем довідок від 18.05.2018р. та від 29.05.2018р. про проходження лікування, суд критично оцінює надані докази, оскільки п. 1 1. Наказу Міністерства охорони здоров'я України 13.11.2001 №455 про затвердження Інструкції про порядок видачі документів, що засвідчують тимчасову непрацездатність громадян та відповідно до ЗУ « Про загальнообовязкове державне соціальне страхування» - тимчасова непрацездатність працівників засвідчується листком непрацездатності. Представник позивача в судових дебатах вказувала, що в нього є наявні листи непрацездатності, проте в порядку визначеному ЦПК України про долучення доказів надані не були.

П. 2.5. вищевказаної інструкції передбачено, що листок непрацездатності у разі захворювання, травми, в тому числі й побутової, видається в день установлення непрацездатності, крім випадків лікування в стаціонарі. Відтак суд вважає недоведений позивачем факт повідомлення відповідача, про перебування його стані непрацездатності в день звільнення з метою забезпеченням ведення відповідачем обліку робочого часу, про що вказував в позові позивач.

Суд бере до уваги, що позивачем в заяві про збільшення позовних вимог заявлено вимогу про стягнення моральної шкоди в розмірі 75 000 грн., в наступній заяві про збільшення позовних вимог позивач просив суд стягнути лише борг по заробітній платі за час вимушеного прогулу. Як пояснив в судовому засіданні представник позивача заявлену вимогу про стягнення моральної шкоди не підтримує.

В п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» судам розяснено, що при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно зясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням) і перевіряти їх відповідність законові.

У відповідності до ч. 2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про : оновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час з змушеного прогулу.

Відповідно до ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобовязаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у ст. 116 цього Кодексу.

Суд звертає увагу, що в процесі розгляду даної справи сторонам розяснювалось положення ст. 77 ЦПК України сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування та згідно з ч.1 ст. 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Визначаючись щодо підстав для задоволення даного позову суд враховує положення п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» Розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п.1 ст.40 КЗпП, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Судом встановлелно, що Наказом начальника філії № 11-од від 15 лютого 2018 року було затверджено новий штатний розпис, надано відповідні вказівки щодо складання переліку вакантних посад для пропозицій всім працівникам, що підпадають під скорочення, для переведення на вакантні посади відповідно до кваліфікації цих працівників. ( а.с. 40)

Проте, як вбачається з наданих суду доказів відповідачем в порушення вимог закону невраховано наявність підстав у позивача для переважного права на залишенні на роботі при скороченні чисельності працівників а саме: наявності у ОСОБА_3 дипломів про вищу освіту, економічну таюридичну (наявності пільги по статусу згідно посвідчення родини загиблого ( померлого) ветерана війни серія Г №061768 від 01.04.2003 року як член сімї загиблого (померлого) ветерана війни ( копія надавалася до відділу кадрів філії); наявності пільги як особі в якої немає інших працівників з самостійним заробітком, оскільки після загибелі батька позивача в республіці Афганістан позивач постійно проживає із своєю матір'ю яка з вересня 2012р. є непрацюючою пенсіонеркою, що є порушенням ст. 42 КЗпП , якою передбачено, що при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. При рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається: 2) особам, в сім'ї яких немає інших працівників з самостійним заробітком;5) учасникам бойових дій, постраждалим учасникам ОСОБА_6, особам з інвалідністю внаслідок війни та особам, на яких поширюється чинність Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", а також особам, реабілітованим відповідно до Закону України "Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років", із числа тих, яких було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (увязнення) або обмеження волі чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу.

Судом встановлено, що після зміни штатного розпису на посаду заступника начальника філії було призначено ОСОБА_5, суд враховує надані позивачем докази, щодо наявні переваги у позивача для залишення на роботі а саме: наявності у ОСОБА_3 дипломів про вищу освіту, економічну та юридичну (копії дипломів додаються та знаходяться у відділі кадрів філії); наявності пільги по статусу згідно посвідчення родини загиблого ( померлого) ветерана війни серія Г №061768 від 01.04.2003 року як член сімї загиблого (померлого) ветерана війни ( копія надавалася до відділу кадрів філії); наявності пільги як особі в якої немає інших працівників з самостійним заробітком, оскільки після загибелі батька позивача в республіці Афганістан позивач постійно проживає із своєю матір'ю яка з вересня 2012р. є непрацюючою пенсіонеркою. Разом з тим відповідачем за час розгляду справи не надано доказів про те, що призначена заступник начальника філії ОСОБА_5, є працівником з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. Суд бере до уваги, що а. 6п. 19. постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» В усіх випадках звільнення за п.1 ст.40 КЗпП провадиться з наданням гарантій, пільг і компенсацій, передбачених главою III-А КЗпП.

Таким чином, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, суд приходить до висновку, що позов з підстав вказаних вище обґрунтований, підтверджений матеріалами справи та враховуючи межі повноважень суду, щодо прерогативи роботодавця, а не суду щодо внесення змін до штатного розпису в цій частині суд вважає відмовити, та дійшов висновків про часткове задоволеня позову, а тому суд вважає визнати протиправним та скасувати наказ начальника Вінницької філії концерну « Військторгсервіс» №32 від 17.05.2018р. « Про звільнення з роботи заступника начальника філії з адміністративно- господарських питань у звязку з скороченням чисельності та штату працівників згідно п. 1. ст. 40 КЗпП України ОСОБА_3».

Поновити ОСОБА_3 з 17.05.2018 року на посаді заступника начальника Вінницької філії концерну «Військторгсервіс» з адміністративно - господарських питань. Визнати недійсним запис №20 про звільнення з роботи, зроблений в трудовій книжці ОСОБА_3.

Стягнути з Вінницької філії концерну «Військторгсервіс» ( ідентифікаційний код 35123573) на користь ОСОБА_3 заборгованість по середньому заробітку за час вимушеного прогулу в сумі 69459,12 гривень.

Враховуючи те, що представник позивача в судовому засіданні вказала, що не підтримує вимоги про стягнення моральної шкоди, проте оскільки представник позивача не відмовилась від даної вимоги суд розглядає дану вимогу. Стосовно вимоги про стягнення моральної шкоди суд дійшов наступних висновків.

Відповідно до ст.ст. 15 та 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обовязковому зясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного звязку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні, на що звернув увагу Верховний Суд України в п. 5 постанови Пленуму від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди».

Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. А.1 п.9 Постанові Пленуму Верховного суду України « Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» №4 від 31.03.1995р., яким визначено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Відповідно до а. 2, п.5 вищевказаної обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Враховуючи вищезазначене, дослідивши матеріали справи суд вважає, що дана позовна вимога не підлягає задоволенню, оскільки, відсутні об'єктивні підтвердження суми моральної шкоди у розмірі 75000 грн., тому суд дійшов висновку, про відмову у задоволенні даної вимоги у розмірі 75000 грн. Крім того, суд звертає увагу, що позивачем в порушення вимог ЗУ "Про судовий збір" не сплачено судовий збір за звернення до суду з даною вимогою.

Питання судових витрат суд вирішує відповідно до ст. 141 ЦПК стягнути з Вінницької філії концерну «Військторгсервіс» ( ідентифікаційний код 35123573) на користь держави судовий збір в сумі 704, 80 грн.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 42, 233, 235, КЗпП України, , Постанови Пленуму Верховного Суду України Про практику розгляду судами трудових спорів від 06.11.1992 ст. п. 5 постанови Пленуму від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди». ст. 10, 12, 13, 259, 260, 263, 265, 280-283, ЦПК України,

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати наказ начальника Вінницької філії концерну « Військторгсервіс» №32 від 17.05.2018р. « Про звільнення з роботи заступника начальника філії з адміністративно- господарських питань у звязку з скороченням чисельності та штату працівників згідно п. 1. ст. 40 КЗпП України ОСОБА_3».

Поновити ОСОБА_3 з 17.05.2018 року на посаді заступника начальника Вінницької філії концерну «Військторгсервіс» з адміністративно - господарських питань.

Визнати недійсним запис №20 про звільнення з роботи, зроблений в трудовій книжці ОСОБА_3.

Стягнути з Вінницької філії концерну «Військторгсервіс» ( ідентифікаційний код 35123573) на користь ОСОБА_3 заборгованість по середньому заробітку за час вимушеного прогулу в сумі 69459,12 гривень.

Стягнути з Вінницької філії концерну «Військторгсервіс» ( ідентифікаційний код 35123573) на користь держави судовий збір в сумі 704, 80 грн.

Допустити негайне виконання судового рішення в частині поновлення ОСОБА_3 на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах місяця.

В решті вимог відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення виготовлено 04.04.2019р.

Суддя :