ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3872/19 Справа № 205/2822/17 Суддя у 1-й інстанції - Остапенко Н. Г. Суддя у 2-й інстанції - Варенко О. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 квітня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - Варенко О.П.,

суддів - Городничої В.С., Лаченкової О.В.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у м.Дніпрі цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на заочне рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 10 жовтня 2017 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, третя особа - Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпропетровської міської ради, про визнання особи такою, що втратила право на користування жилим приміщенням,-

В С Т А Н О В И Л А:

У травні 2017 року позивач звернулася до суду з вищезазначеним позовом, посилаючись на те, що вона є наймачем квартири АДРЕСА_1, в якій зареєстровані вона, її син - ОСОБА_1 та її онука - ОСОБА_3

На даний час, в квартирі її син не проживає, ніякої участі в утриманні даного житла не приймає та ним не користується. При цьому, весь цей час останній мав вільний доступ до квартири та перешкоди йому з її боку не чинились.

Посилаючись на те, що відповідач втратив зв'язок з квартирою, так як без поважних причин не проживає в квартирі понад шість місяців, ОСОБА_2 просила визнати ОСОБА_1 таким, що втратив право користування жилим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1.

Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 10 жовтня 2017 року позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1, третя особа - Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпропетровської міської ради, про визнання особи такою, що втратила право на користування жилим приміщенням задоволено.

Визнано ОСОБА_1 таким, що втратив право користування житловим приміщенням квартири АДРЕСА_1.

В апеляційній скарзі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, відповідач просив заочне рішення скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову у повному обсязі.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що суд першої інстанції помилково визначив наявність правових підстав для задоволення позову, оскільки його матері відомо про поважність причин його непроживання у спірному приміщенні, які зумовлені тим, що він має трьох малолітніх дітей, яких покинула їх мати, тому саме він вимушений проживати разом зі своїми дітьми за іншою адресою, оскільки спірна квартира має дві кімнати, а позивач постійно проживала у квартирі разом зі співмешканцями та категорично заперечувала проти проживання в квартирі дітей.

Позивач правом, передбаченим ст. 360 ЦПК України, не скористалася.

Відповідно до ч.13 ст.7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції було встановлено, що ОСОБА_2 є наймачем квартири НОМЕР_1, розташованої за адресою: АДРЕСА_1, квартира знаходиться на балансі КП «Жилсервіс-2» Дніпропетровської міської ради.

Відповідно до довідки про склад сім'ї, виданої 27 квітня 2017 року КП «Жилсервіс-2» Дніпропетровської міської ради, у квартирі НОМЕР_1, розташованій за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_4, ОСОБА_1, ОСОБА_3 (а.с. 5, зворот).

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач в у квартирі НОМЕР_1, розташованій за адресою: АДРЕСА_1 не проживає з 2005 року, в квартирі відсутні його особисті речі, що знайшло своє підтвердження в поясненнях свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_6

Проте з висновками суду першої інстанції погодитися не можливо, з урахуванням наступного.

Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Частина 1 ст.15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч.2 ст.15 ЦК України).

Відповідно до положень ст.47 Конституції України кожен має право на житло; ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону чи за рішенням суду.

Як зазначено у ст.9 ЖК УРСР, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як з підстав і в порядку, які передбачено законом.

Відповідно до ст.8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого житла. Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у це право (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. theUnitedKingdom), заява №19009/04, п.50; рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitsky v.Ukraine») заява №30856/03, п.41.

Згідно із ст.ст.71,72 ЖК УРСР, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, проводиться в судовому порядку.

У п.10 постанови Пленуму Верховного Суду України за №2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» роз'яснено, що у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст.71 ЖК), необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки.

Виходячи зі змісту ст.71 ЖК України, відповідно до вимог ст.264 ЦПК України та роз'яснень, викладених у постанові Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року за №2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», при вирішенні спору про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, необхідно встановити факт відсутності особи у жилому приміщення понад шість місяців та поважність причин такої відсутності.

Поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначаються судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та правил ЦПК України щодо оцінки доказів.

Суд має всебічно перевірити доводи сторін щодо поважності причин відсутності у жилому приміщенні понад зазначені у ст.71 ЖК УРСР строки.

З матеріалів справи вбачається, що на підставі акту від 27 вересня 2016 року, складеного мешканцями будинку АДРЕСА_1, ОСОБА_7 та ОСОБА_8 (а.с.5) та акту від 27 травня 2017 року, складеного мешканцями будинку НОМЕР_2, що знаходиться по АДРЕСА_1, ОСОБА_7 та ОСОБА_8, ОСОБА_1 у спірній квартирі не проживає та за комунальні послуги не сплачує, капітальні та поточні ремонти не проводить, не відноситься до вищевказаної квартири як до свого постійного місця проживання та особистих речей у квартирі не має (а.с.12).

Звертаючись до суду та порушуючи питання про визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, позивач посилалась на вищевказані акти, згідно яких відповідач не проживав в спірній квартирі з 2005 року.

Разом з тим, на думку колегії суддів, зазначені документи не є належними доказами у справі, оскільки не містять у собі достовірних даних щодо строку відсутності відповідача у спірній квартирі та інформації щодо причин непроживання відповідача в спірному приміщенні. Сам факт непроживання відповідача у зазначеній квартирі не є підставою для визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням, оскільки відповідно до правил ст.71 ЖК УРСР, підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням є непроживання понад шість місяців в житловому приміщенні без поважних причин.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що посилання позивача на непроживання ОСОБА_1 у спірній квартирі з 2005 року без поважних причин не є переконливим, оскільки не підтверджені належними та достатніми доказами.

Будь - яких інших доказів на підтвердження непроживання відповідача у спірній квартирі без поважних причин позивачем не надано.

Отже, оскільки вичерпного переліку поважних причин непроживання у житловому приміщенні житлове законодавство не встановлює, в зв'язку з чим вищезазначене питання повинно вирішуватися судом у кожному випадку з урахуванням конкретних обставин справи, колегія суддів приходить до висновку про те, що відповідач не проживав у квартирі з поважних причин, не втрачав зв'язок зі спірною квартирою, продовжував ставитися до неї як до свого житла, а його періодична відсутність була викликана особливими обставинами.

Посилання позивача на вибуття відповідача на постійне місце проживання за іншою адресою, не мають правого значення для вирішення даної справи, оскільки позов пред'явлено саме з підстав відсутності останнього за місцем проживання без поважних причин понад встановлені законом строки на підставі положень ст.ст.71,72 ЖК Української РСР.

Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенції), якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення у справі «Савіни проти України» від 18 грудня 2008 року).

У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини зазначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. Тому чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв'язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63).

Також враховується позиція Верховного Суду у справах зазначеної категорії від 24 жовтня 2018 року у справі №490/12384/16-ц та від 22 листопада 2018 року у справі №760/13113/14.

Проаналізувавши зазначені обставини у справі в їх сукупності, колегія суддів вважає, що позовні вимоги не знайшли свого підтвердження за розглядом справи та задоволенню не підлягають.

Враховуючи вищезазначене та на підставі ст. 376 ЦПК України апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позову.

На підставі положень ст. 141 ЦПК України, судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Заочне рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 10 жовтня 2017 року - скасувати та ухвалити нове судове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1, третя особа - Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпропетровської міської ради, про визнання особи такою, що втратила право на користування жилим приміщенням - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 960 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий О.П.Варенко

Судді: В.С.Городнича

О.В.Лаченкова