Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 березня 2019 року Подільський районний суд міста Києва у складі:

головуючого судді - Васильченка О. В. ,

за участю секретаря судового засідання - Ковальчук О. М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Київської міської ради, за участю третьої особи - ОСОБА_2, про визнання права власності на частину квартири за набувальною давністю,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 в Подільському районному суді м. Києва пред'явив позов до Київської міської ради, за участю третьої особи - ОСОБА_2, про визнання права власності на частину квартири за набувальною давністю.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ОСОБА_1 є власником 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом.

Інша 1/2 частина квартири належала на праві приватної власності сину спадкодавця - ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право власності на житло. Однак, ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер. Спадкоємців після смерті ОСОБА_4 не залишилось, а тому 1/2 частина квартири немає власника.

Позивач також зазначив, що з 13.09.2005 року він вільно, відкрито та безпосередньо володіє та користується всією спірною квартирою. А відтак, просить суд визнати за позивачем право власності на 1/2 частину квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, за набувальною давністю, а саме з підстав відкритого, вільного та безпосереднього користування всією квартирою понад 10 років.

Позивач в судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. До суду подав заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав у повному обсязі.

Представник відповідача та третьої особи свого права на участь у судовому засіданні не використали, про розгляд справи були повідомлені належним чином. До суду звернулись із заявами про розгляд справи без їхньої участі. Представник відповідача також подав до суду відзив, у якому проти задоволення позову заперечував.

Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому їх дослідженні, прийшов до висновку про відмову у задоволенні позову з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що квартира АДРЕСА_1 на праві приватної власності належала ОСОБА_5 та ОСОБА_3 в рівних частках на підставі відповідного Свідоцтва про право власності на житло. (а.с. 11)

Наразі, ОСОБА_1 є власником 1/2 частини квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, на підставі Свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_5 (а.с. 10)

17.05.2007 року ОСОБА_3, будучи співвласником спірної квартири, помер, що підтверджено відповідним Свідоцтвом про смерть. (а.с. 17)

Як вбачається з Довідки форма № 3 від 01.07.2017 року, у спірній квартирі зареєстровані ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, тобто позивач, третя особа, яка є дружиною позивача, та троє їхніх дітей. (а.с. 16)

Правовідносини, що виникли регулюються норами Цивільного кодексу України.

Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Стаття 317 ЦК України передбачає, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власність зобов'язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Держава не втручається у здійснення власником права власності.

Відповідно до ст. 318 ЦК України, усі суб'єкти права власності є рівними перед законом.

Статтею 181 ЦК України передбачено, що до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об'єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення.

Згідно ст.182 ЦК України, право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Частина 3 статті 335 ЦК України передбачає, що безхазяйні рухомі речі можуть набуватися у власність за набувальною давністю, крім випадків, встановлених статтями 336, 338, 341 і 343 цього Кодексу.

Стаття 344 ЦК України встановлює, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації.

Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Відповідно до п.13 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 року №5 можливість пред'явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15,16 ЦК України, а також частини 4 ст.344 ЦК України, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права.

При вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, доказуванню підлягають, зокрема, такі обставини:

- володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності;

- володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна;

- володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК України). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК України).

Враховуючи положення статей 335 і 344 ЦК України, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду.

Враховуючи положення пункту 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України про те, що правила статті 344 ЦК України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом, та беручи до уваги, що ЦК України набрав чинності з 01 січня 2004 року, положення статті 344 ЦК України поширюються на правовідносини, що виникли з 01 січня 2001 року. Отже, визнання судом права власності на нерухоме майно за набувальною давністю може мати місце не раніше 01 січня 2001 року.

Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади.

Як вбачається з матеріалів справи позивачем в якості доказів на підтвердження давності, безперервності та відкритості володіння спірною частиною квартири надано Договір про користування електричною енергією № 6 від 08.04.2011 року (а.с. 19); договір про надання телекомунікаційних послуг від 09.07.2007 року (а.с. 21); типовий договір про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій від 21.03.2011 року (а.с. 20); договір про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій від 21.10.2016 року (а.с. 22)

Проте, відповідно до вимог ст. 344 ЦК України, набувальною давністю на нерухоме майно є відкрите, вільне та безпосереднє володіння та користування нерухомим майном щонайменше протягом 10 років.

Відтак, надані позивачем договори, жодним чином не підтверджують факт відкритого, вільного та безпосереднього володіння та користування спірною квартирою протягом 10 років, а саме як зазначає позивач з 13.09.2005 року, оскільки надані договори датовані 2007, 2011, 2016 роками. Крім того, по своїй суті вони не слугують підтвердженням користування та володіння всією квартирою, адже позивач є її співвласником.

Відповідач у поданому відзиві заперечував щодо задоволення позовних вимог. В якості підстав своїх заперечень зазначав, що факт добросовісного володіння спірною часткою квартири не доведений позивачем, адже як зазначає відповідач позивачеві було достеменно відомо, що спірна частка перебувала у власності ОСОБА_4, а відтак в даному випадку відсутність титулу для виникнення права власності за набувальною давністю не може застосовуватись.

Згідно вимог ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Суд, вивчивши подані у справі доказі, дійшов обґрунтованого висновку про безпідставність позовних вимог, адже позивачем не доведено відкритого, безперервного та добросовісного володіння.

Керуючись ст.ст. 13, 14, 82, 259, 263-265, 268, 352, 354, а також п.п. 9, 15 Перехідних положень ЦПК України, суд,

У Х В А Л И В :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Київської міської ради, за участю третьої особи - ОСОБА_2, про визнання права власності на частину квартири за набувальною давністю - відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, або якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Київського апеляційного суду через Подільський районний суд м. Києва шляхом подачі апеляційної скарги (зважаючи на п. 15.5 Перехідних положень ЦПК України щодо порядку подання апеляційних скарг на судові рішення).

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя О. В. Васильченко