У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.03.2019 Справа №607/11146/17

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області в складі:

головуючого судді Грицака Р.М.

за участі секретаря с/з ОСОБА_1

представника скаржника ОСОБА_2

представника ДВС ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Тернополі скаргу ОСОБА_4 на неправомірні дії державного виконавця Тернопільського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_4 звернулася до суду із скаргою, зазначивши субєктом дії якого оскаржуються старшого державного виконавця Тернопільського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області ОСОБА_3, вказавши заінтересованою особою боржника ОСОБА_5

В обґрунтування скарги скаржник вказала, що повідомленням головного державного виконавця Тернопільського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області ОСОБА_3 від 18 лютого 2019 року повернуто ОСОБА_4 без прийняття до виконання виконавчий лист №607/11146/17, виданого Тернопільським міськрайонним судом Тернопільської області 06 лютого 2019 року, на підставі пункту 8 частини 4 статті 4 Закону України «Про виконавче провадження» у звязку з тим, що стягувач не надав підтвердження сплати авансового внеску, і не надав документів на підтвердження підстав для звільнений від його сплати.

Копію зазначеного повідомлення стягувач ОСОБА_4 отримала по пошті 21 лютого 2019 року, що підтверджується поштовим конвертом та інформацією про його відстеження з офіційного веб сайту в Інтернеті ТД ПАТ «Укрпошта». Вважає, що вказане повідомлення державного виконавця є неправомірним оскільки відповідно до частини 2 статті 26 Закону України «Про виконавче провадження» від сплати авансового внеску звільняються стягувачі за рішеннями про відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоровя, а також смертю фізичної особи. Ураховуючи те, що в користь ОСОБА_4 ухвалено судом рішення про відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоровя, відповідно вона є стягувачем, який звільнений від сплати авансового внеску. Тому просить оспорюване повідомлення визнати неправомірним та зобовязати державного виконавця прийняти виконавчий лист до виконання та стягнути понесені нею витрати на правову допомогу.

У судовому засіданні скаржник та її представник скаргу підтримали та просять її задовольнити в повному обсязі.

Державний виконавець Ларва М.В. в судовому засідання просить в задоволенні скарги відмовити, оскільки у виконавчому листі вказано, про стягнення моральної шкоди завданої ОСОБА_4 ушкодженням здоровя, а не внаслідок кримінального правопорушення, а тому вважає, що оспорюване повідомлення складене на підставі вимог закону. Також вважає заявлений до відшкодування розмір судових витрат на професійну правничу допомогу в суді є неспівмірним із складністю даного спору.

Вирішуючи скаргу суд встановив наступне.

Як вбачається із змісту виконавчого листа №607/11146/17, виданого Тернопільським міськрайонним судом Тернопільської області 06 лютого 2019 року, судом стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 14 573, 90 гривень моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров'я.

Повідомленням головного державного виконавця Тернопільського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області ОСОБА_3 від 18 лютого 2019 року повернуто ОСОБА_4 без прийняття до виконання виконавчий лист №607/11146/17, виданого Тернопільським міськрайонним судом Тернопільської області 06 лютого 2019 року, на підставі пункту 8 частини 4 статті 4 Закону України «Про виконавче провадження».

Повертаючи виконавчий документ стягувачу без прийняття до виконання, державний виконавець посилався на те, що стягувач не надав підтвердження сплати авансового внеску, і не надав документів на підтвердження того, що він звільнений від сплати авансового внеску.

Відповідно до ст. 129-1 Конституції України судове рішення є обовязковим до виконання.

Згідно ч.2 ст.13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» судові рішення, що набрали законної сили, є обовязковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх обєднаннями на всій території України.

При цьому виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду та ефективного захисту сторони у справі, що передбачено ст. ст. 6,13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Європейський суд з прав людини, надаючи тлумачення ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод у рішенні по справі Горнсбі проти Греції (Case of Hornsby v. Greece) від 19 березня 1997 року зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції гарантує кожному право на звернення до суду з позовом, а виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися, як складова частина суду. Таким чином, остаточне судове рішення, яке має обов'язкову силу, повинно бути виконаним, що відповідає принципу верховенства права, який договірні сторони зобов'язалися поважати, ратифікуючи вказану Конвенцію.

Умови і порядок виконання рішень судів, що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню, у разі невиконання їх у добровільному порядку, чітко визначені Законом України «Про виконавче провадження».

В порядку розділу VII ЦПК України "Судовий контроль за виконанням судових рішень", ст. 447 ЦПК України, передбачене право сторін виконавчого провадження на звернення до суду із скаргою в разі, якщо вони вважають, що рішенням, дією чи бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Згідно ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» - виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводиться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Також, примусове виконання рішень судів в Україні покладається на державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України. Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до Закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначені у Законі України «Про виконавче провадження».

Європейський Суд з прав людини у рішенні «ОСОБА_6 проти Італії» (Case of Immobiliare Saffi v. Italy) наголошував, що право на звернення до суду, гарантоване статтею 6 Конвенції, також передбачає практичне виконання остаточних, обов'язкових для виконання судових рішень, які в державах, що поважають принцип верховенства права, не можуть залишатися невиконаними на шкоду стороні у провадженні.

Згідно п. 1 ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження» рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Положеннями ст. 8 ч. 4 ст. 4 Закону України «Про виконавче провадження», передбачено, що виконавчий документ повертається стягувачу органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем без прийняття до виконання протягом трьох робочих днів з дня його предявлення, якщо стягувач не надав підтвердження сплати авансового внеску, якщо авансування є обовязковим.

Відповідно до частини 2 статті 26 Закону України «Про виконавче провадження» від сплати авансового внеску звільняються стягувачі за рішеннями про відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоровя, а також смертю фізичної особи; відшкодування майнової та/або моральної шкоди, завданої внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Враховуючи вищенаведене, беручи до уваги, що в користь ОСОБА_4 ухвалено судом рішення про відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоровя, суд вважає, що ОСОБА_4 є стягувачем, який звільненим від сплати авансового внеску на підставі частини 2 статті 26 Закону України «Про виконавче провадження».

Відтак, повідомлення про повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття від 18 лютого 2019 року, старшого державного виконавця Тернопільського міського відділу державної виконавчої служби Головною територіального управління юстиції у Тернопільській області ОСОБА_3 про повернення ОСОБА_4 без прийняття до виконання виконавчого листа №607/11146/17, виданого Тернопільським міськрайонним судом Тернопільської області 06 лютого 2019 року на підставі пункту 8 частини 4 статті 4 Закону України «Про виконавче провадження» є неправомірним.

Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать, зокрема витрати на професійну правничу допомогу.

Скаржник ОСОБА_4 просила стягнути з Тернопільського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області понесені нею судові витрати на правничу допомогу в сумі 2600 гривень.

Згідно ч.4 ст.137 ЦПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1)складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2)часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3)обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. (ч.5 цієї статті ЦПК). Враховуючи наведені норми та заперечення державного виконавця проти розміру відшкодування судових витрат, суд дійшов висновку про зменшення суми відшкодування витрат на допомогу адвоката з огляду на обсяг матеріалів справи, який є не значним, те що справа не відноситься до справ значної складності. Факт виготовлення адвокатом процесуальних документів в процесі розгляду справи, які потребують відповідних затрат часу, позивачем також доведено не було. Отже, зважаючи на кількість засідань в яких брав адвокат участь у справі, суд вважає, що заявлений позивачем до відшкодування розмір судових витрат на професійну правничу допомогу в суді є неспівмірним ні за обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, ні за складністю і об'ємом справи, тому підлягає зменшенню до 500 грн. як відшкодування витрат на правову допомогу.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 1, 3, 4, 26, 74 Закону України «Про виконавче провадження» ст.ст. 12, 133, 137, 447 452 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

УХВАЛИВ:

Скаргу задовольнити.

Визнати неправомірним повідомлення головного державного виконавця Тернопільського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області ОСОБА_3 від 18 лютого 2019 року про повернення ОСОБА_4 без прийняття до виконання виконавчого листа №607/11146/17, виданого Тернопільським міськрайонним судом Тернопільської області 06 лютого 2019 року, на підставі пункту 8 частини 4 статті 4 Закону України «Про виконавче провадження»

Зобов'язати головного державного виконавця Тернопільського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області ОСОБА_3 прийняти від ОСОБА_4 до виконання виконавчий лист №607/11146/17, виданий Тернопільським міськрайонним судом Тернопільської області 06 лютого 2019 року.

Стягнути з Тернопільського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області /в користь ОСОБА_4 понесені нею судові витрати на правничу допомогу в сумі 500 гривень.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається до Тернопільського апеляційного суду Тернопільської області протягом пятнадцяти днів з дня її проголошення.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на ухвалу суду якщо апеляційна скарга подана протягом пятнадцяти днів з дня вручення йому ухвали суду.

Повний текст ухвали суду виготовлено 01 квітня 2019 року.

Головуючий суддяОСОБА_7