ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3662/19 Справа № 205/3902/15-ц Суддя у 1-й інстанції - Басова Н. В. Суддя у 2-й інстанції - Демченко Е. Л.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 квітня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді Демченко Е.Л.

суддів - Куценко Т.Р., Макарова М.О.

при секретарі - Кругман А.М.

розглянувши в відкритому судовому засіданні в м.Дніпро апеляційні скарги акціонерного товариства "УкрСиббанк", ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 07 грудня 2018 року по справі за позовом публічного акціонерного товариства "УкрСиббанк" до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, публічного акціонерного товариства "УкрСиббанк" про визнання недійсними договору про надання споживчого кредиту та застави транспортного засобу та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1,публічного акціонерного товариства "УкрСиббанк" про визнання договору поруки припиненим, -

в с т а н о в и л а:

У червні 2015 року публічне акціонерне товариство "УкрСиббанк" (далі - ПАТ "УкрСиббанк") звернулось до суду з уточненим позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, мотивуючи його тим, що 28 липня 2008 року між акціонерним комерційним інноваційним банком "УкрСиббанк", найменування якого було змінено на ПАТ "УкрСиббанк", та ОСОБА_1 було укладено договір про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу №0, за умовами якого банк надав кредит у розмірі 36.140 доларів США на строк до 28 липня 2015 року зі сплатою відсотків за користування кредитним коштами у розмірі 13% на рік, з можливістю встановлення нового розміру процентної ставки.

Зазначали, що з метою забезпечення належного виконання зобов'язання за кредитним договором, 28 липня 2008 року між банком та ОСОБА_2 укладено договір поруки №220012, за умовами якого остання зобов'язалась відповідати у повному обсязі за виконання позичальником усіх зобов'язань, що виникли з кредитного договору.

Вказували, що банк умови договору виконав, надавши обумовлені ним грошові кошти, а позичальник допустив порушення умов договору, у зв'язку з чим банк 26 лютого 2015 року надіслав позичальнику та поручителю вимогу про усунення порушення за кредитним договором шляхом дострокового повернення кредиту.

Посилаючись на те, що вимоги залишені без реагування та належного виконання, допущена станом на 02 серпня 2016 року заборгованість за кредитним договором не погашена, просили суд ухвалити рішення, яким стягнути з ОСОБА_1, ОСОБА_2 в солідарному порядку заборгованість за кредитним договором у загальному розмірі 9.514 доларів США 86 центів та пеню за несвоєчасне погашення кредиту та процентів в розмірі 90.617 грн.24 коп.

У вересні 2016 року відповідач ОСОБА_1 звернувся до суду із зустрічним, багаторазово уточненим, позовом до ОСОБА_2, ПАТ "УкрСиббанк" про визнання недійсними договору про надання споживчого кредиту та застави транспортного засобу, мотивуючи його тим, що 28 липня 2008 року між ним та банком було укладено кредитний договір №0, який був забезпечений договором застави транспортного засобу та договором поруки.

Вказував, що банк, уклавши з ним договір в іноземній валюті та розрахувавшись за автомобіль з ДП «Ніко-Дніпропетровськ» шляхом переведення на його рахунок гривні, сам надав безумовний доказ того, що даний правочин є удаваним, адже в результаті його укладення банк не позбавляється права власності на валюту, а у власність позичальника в оплату придбання автомобілю переходить саме гривня.

Посилаючись на те, що банком порушено положення Закону України «Про захист прав споживачів», просив суд ухвалити рішення, яким визнати недійсним договір про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу №0 від 28 липня 2008 року, укладений між ним та банком.

У січні 2017 року ОСОБА_2 звернулась до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1, ПАТ "УкрСиббанк" про визнання договору поруки припиненим, мотивуючи його тим, що 28 липня 2008 року між ПАТ "УкрСиббанк" та ОСОБА_1 було укладено договір про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу №0.

Зазначала, що з метою забезпечення належного виконання зобов'язання за кредитним договором, 28 липня 2008 року між нею та банком укладено договір поруки №220012, за умовами якого вона зобов'язалась відповідати у повному обсязі за виконання позичальником усіх зобов'язань, що виникли з кредитного договору.

Вказувала, що строк дії договору поруки є приклюзивним, а фактично вимога до неї, як до поручителя, банком була пред'явлена лише 03 червня 2016 року, в той час коли останнє погашення заборгованості за кредитом було здійснено позичальником 28 листопада 2014 року.

Посилаючись на те, що банком пропущено, визначений статтею 559 ЦК України строк на пред'явлення вимоги до неї, як до поручителя у кредитному зобов'язанні, а вона в свою чергу має право вимагати визнати договір поруки припиненим, тому просила суд ухвалити рішення, яким визнати припиненим договір поруки №22012 від 28 липня 2008 року, укладений між нею та ПАТ "УкрСиббанк".

Рішенням Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 07 грудня 2018 року позовні вимоги ПАТ «УкрСиббанк» до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено частково. Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованість за договором про надання споживчого кредиту №0 від 28 липня 2008 року станом на 31 березня 2015 року в розмірі 7.179 доларів США 73 центи, з яких: 6.935 доларів США 88 центів - заборгованість за кредитом; 243 долари США 85 центів - заборгованість по процентам.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ПАТ «УкрСиббанк» про визнання недійсними договору про надання споживчого кредиту та застави транспортного засобу відмовлено. В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1, ПАТ «УкрСиббанк» про визнання договору поруки припиненим відмовлено.

В апеляційні скарзі позивач за первісним позовом АТ "УкрСиббанк", посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права в частині відмови у задоволенні їхнього позову, просить скасувати рішення суду в цій частині та постановити нове, яким їх позовні вимоги задовольнити повністю.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції безпідставно відмов у стягненні частини заборгованості по процентам та заборгованості по пені, наполягали на тому, що за кредитним договором рахується заборгованість, а тому вони мають права вимагати її повного погашення від позичальника та поручителя.

В апеляційні скарзі відповідач за первісним позовом ОСОБА_1, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та постановити нове, яким його позовні вимоги задовольнити повністю, зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 задовольнити, а у задоволенні позовних вимог банку відмовити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції безпідставно відмов у задоволенні його позову та позову ОСОБА_2, наголошував на порушенні банком вимог Закону України "Про захист прав споживачів", звертав увагу на ряд процесуальних порушень судом першої інстанції.

22 лютого 2019 року ОСОБА_1 надав відзив на апеляційну скаргу АТ "УкрСиббанк", в якому, зазначаючи про те, що підстави для задоволення позовних вимог банку взагалі відсутні, просив апеляційну скаргу залишити без задоволення.

04 березня 2019 року АТ "УкрСиббанк" надало відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1, в якій, зазначаючи про безпідставність його та ОСОБА_2 позовних вимог, просили апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду в частині відмови у задоволенні їхніх зустрічних позовних вимог залишити без змін.

29 березня 2019 року від ОСОБА_1 надійшла заява про закриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою АТ "УкрСиббанк" у зв'язку з тим, що вона підписана представником АТ "УкрСиббанк" ОСОБА_3, у якого відсутні підстави для підписання даної апеляційної скарги, оскільки він є представником ПАТ "УкрСиббанк", а не АТ "УкрСиббанк".

Колегія суддів вважає за можливе дану заяву залишити без задоволення та розглядати апеляційну скаргу по суті у зв'язку з наступним.

За положеннями ч.1 ст.47 ЦПК України цивільна процесуальна дієздатність це здатність особисто здійснювати цивільні процесуальні права та виконувати свої обов'язки в суді. Цивільну процесуальну дієздатність мають фізичні особи, які досягли повноліття, а також юридичні особи.

Частиною 3 ст.58 ЦПК України передбачено, що юридична особа бере участь у справі через свого представника або члена виконавчого органу, уповноваженого діяти від її імені відповідно до закону, статуту, положення (самопредставництво юридичної особи), або через представника.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.62 ЦПК України повноваження представників сторін та інших учасників справи мають бути підтверджені, зокрема довіреністю фізичної або юридичної особи.

Частиною 3 статті 62 ЦПК України визначено, що довіреність від юридичної особи видається за підписом (електронним цифровим підписом) посадової особи, уповноваженої на це законом, установчими документами.

Згідно з частинами 1,3 статті 237 ЦК України представництвом є правовiдношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє.

Представництво виникає на підставі договору, закону, акту органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.

Відповідно до ст.246 ЦК України довіреність від імені юридичної особи видається її органом або іншою особою, уповноваженою на це її установчими документами.

Приписами ч.1 ст.248 ЦК України визначено перелік правових підстав для припинення представництва за довіреністю, а саме у разі: 1)закінчення строку довіреності; 2)скасування довіреності особою, яка її видала; 3)відмови представника від вчинення дій, що були визначені довіреністю; 4)припинення юридичної особи, яка видала довіреність; 5)припинення юридичної особи, якій видано довіреність; 6)смерті особи, яка видала довіреність, оголошення її померлою, визнання її недієздатною або безвісно відсутньою, обмеження її цивільної дієздатності; 7)смерті особи, якій видана довіреність, оголошення її померлою, визнання її недієздатною або безвісно відсутньою, обмеження її цивільної дієздатності.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_3 приймав участь під час розгляду даної справи у суді першої інстанції як представник ПАТ «УкрСиббанк» та як представник АТ «УкрСиббанк» звернувся до суду з апеляційною скаргою.

На підтвердження своїх повноважень представником додано до апеляційної заяви завірену належним чином копію довіреності №231/52455 від 29 грудня 2017 року, відповідно до якої ОСОБА_3, як представнику банку, надані права представляти інтереси банку з наданням прав, передбачених законодавством для позивача зокрема подавати, підписувати позовні заяви, апеляційні скарги, касаційні скарги.

Вказана довіреність була видана ПАТ «УкрСиббанк» в особі заступника Голови Правління - начальника юридичного департаменту АТ "УкрСиббанк" ОСОБА_4 Довіреність була чинною до 31 грудня 2018 року (т.3 а.с.194).

03 січня 2019 року АТ «УкрСиббанк» було видано нову довіреність (т.4 а.с.38-39).

Відповідно до ч.2 ст.5 Закону України «Про акціонерні товариства», зміна типу товариства з приватного на публічне або з публічного на приватне не є його перетворенням. Зміна назви юридичної особи не тягне за собою правонаступництва, а лише правовий наслідок проведення державної реєстрації змін до відомостей про юридичну особу, що містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань, пов'язаних зі зміною назви.

У роз'ясненнях, що викладені у п.1.4 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26 грудня 2011 року №18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» зазначено, що господарським судам необхідно враховувати, що сама лише зміна найменування юридичної особи не означає її реорганізації, якщо при цьому не змінюється організаційно-правова форма даної особи. Зміна типу акціонерного товариства з приватного на публічне не є його реорганізацією (ст.5 Закону України «Про акціонерні товариства»). Водночас зміна найменування юридичної особи тягне за собою необхідність у державній реєстрації змін до установчих документів, порядок проведення якої викладено у ст.29 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців».

Отже, сам по собі факт зміни назви позивача з ПАТ «УкрСиббанк» на АТ «УкрСиббанк» не свідчить про відсутність у юридичної особи цивільної процесуальної дієздатності, а у його представника ОСОБА_3 повноважень на звернення до суду з апеляційною скаргою від імені та в інтересах АТ «УкрСиббанк».

На час звернення до суду з апеляційною скаргою довіреність, видана ОСОБА_3, не була скасована та не визнана недійсною, а тому у представника позивача були повноваження на підписання та подачу апеляційної скарги.

Розглянувши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційних скарг та заявлених позовних вимог, колегія суддів не находить підстав для задоволення апеляційних скарг та скасування рішення суду.

Статтями 12,81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, що 28 липня 2008 року між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», (назва якого змінена на АТ «УкрСиббанк» 17 жовтня 2018 року) та ОСОБА_1 було укладено договір про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу №0, за умовами якого позичальник зобов'язався повернути кредитні кошти у розмірі 36.140 доларів США та сплатити плату за кредит, вказана сума кредиту дорівнює еквіваленту 175.018 грн.79 коп., у термін не пізніше 28 липня 2015 року.

Позичальник зобов'язався повертати суму кредиту та сплачувати проценти шляхом сплати ануїтетних платежів у розмірі 658 доларів США в день сплати ануїтетних платежів (т.1 а.с.4-12).

Відповідно до п.1.3.1. договору за користування кредитними коштами протягом перших 30 календарних днів, рахуючи з дати видачі кредиту, процента ставка встановлюється у розмірі 13,00% річних.

Згідно п.2.1 договору у забезпечення виконання усіх зобов'язань за договором, позичальник передає в заставу транспортний засіб марки Mitsubishi Outlander, 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1.

Відповідно до частини першої статті 546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Частиною першою статті 553 ЦК України передбачено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

З метою забезпечення належного виконання кредитних зобов'язань, 28 липня 2008 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 було укладено договір поруки №220012, за умовами якого, поручитель зобов'язалась перед кредитором відповідати за виконання ОСОБА_1 усіх його зобов'язань, що виникли з договору про надання споживчого кредиту №0 від 28 липня 2008 року, існуючих в теперішній час, і тих, що можуть виникнути в майбутньому (т.1 а.с.13-15 ).

Відповідно до п.3.1. договору поруки, цей договір діє до повного припинення всіх зобов'язань боржника за основним договором або до погашення поручителем зобов'язань боржника в рахунок виконання зобов'язань за основним договором в сумі та в межах якої поручитель відповідає перед кредитором, тобто до першої із перерахованих подій, яка настане раніше.

У зв'язку з тим, що позичальник ОСОБА_1 не виконував належним чином взятих на себе зобов'язань за кредитним договором, станом на 02 серпня 2016 року за кредитним договором утворилася заборгованість в розмірі 9.514 доларів США 86 центів, з яких: 6.935 доларів США 88 центів - кредитна заборгованість, в т.ч. прострочена заборгованість по кредиту з серпня 2014 року 5.086 доларів США 96 центів; 2.578 доларів США 98 центів - заборгованість по процентам та заборгованість по пені за несвоєчасне погашення кредиту та процентів станом на 02 серпня 2016 року 90.617 грн.24 коп., з яких: 75.314 грн.66 коп. - пеня за прострочення сплати кредиту; 15.302 грн.58 коп. - пеня за прострочення сплати процентів (т.2 а.с.5-16 ).

Частково задовольняючи позовні вимоги банку суд першої інстанції вважав їх доведеними та обґрунтованими та стягнув суму заборгованості з врахуванням строку направлення досудової вимоги; відмовляючи у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 виходив з того, що кредитний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх його істотних умов, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним та відповідало їх внутрішній волі, ОСОБА_1 на момент укладання договору не заявляв додаткових вимог щодо умов договору та в подальшому виконував їх, договір містить повну інформацію щодо умов кредитування: строк кредитування, процентну ставку за користування кредитом, строки платежів, мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений, а також права та обов'язки сторін, порядок розрахунків, відповідальність за порушення зобов'язань.

Залишаючи без задоволення зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 суд виходив з того, що банк звернувся до поручителя ОСОБА_2 26 лютого 2015 року із вимогою за №30-11/22666 про дострокову сплату кредитних коштів протягом 31 календарного дня з моменту отримання цієї вимоги, яка була отримана ОСОБА_2 03 березня 2015 року, пред'явивши в межах строку дії кредитного договору досудову вимогу, банк встановив новий строк виконання основного зобов'язання до 04 квітня 2015 року, з позовом до позичальника та поручителя про стягнення кредитної заборгованості звернувся 03 червня 2015 року, тобто в межах шестимісячного строку, а тому вважав, що відсутні правові підстави стверджувати, що порука є припиненою.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції у зв'язку з наступним.

Відповідно до змісту статті 526 ЦК України зобов'язання повинно виконуватись належним чином згідно з умовами договору й вимогами ЦК України.

За статтею 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно з пунктами 3 та 4 частини першої статті 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки, відшкодування збитків.

За правилом частини першої статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно зі статтею 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

У частині другій статті 1054 ЦК України передбачено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно зі статтею 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

За правилом статті 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Судом першої інстанції вірно встановлено, що між сторонами виникли договірні відносини шляхом укладання спірних договорів, та вірно установлено, що за спірним кредитним договором позичальником допущена заборгованість.

У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що й боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (частини перша, друга статті 554 ЦК України).

Відповідно до частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців з дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя, якщо інше не передбачено законом. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року з дня укладення договору поруки, якщо інше не передбачено законом.

Аналіз наведених правил дає підстави для висновку, що законодавець передбачив три способи визначення строку дії поруки: протягом строку, встановленого договором поруки; протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання; протягом одного року від дня укладення договору поруки (якщо строк основного зобов'язання не встановлено або встановлено моментом пред'явлення вимоги).

Зважаючи на наведене, строк дії поруки (будь-який із зазначених у частині четвертій статті 559 ЦК України) не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб'єктивного права кредитора й суб'єктивного обов'язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються. Це означає, що зі спливом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, у тому числі застосування судових заходів захисту свого права (шляхом пред'явлення позову), кредитор вчиняти не вправі.

З огляду на преклюзивний характер строку поруки й обумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію такого виду забезпечення виконання зобов'язань застосоване в другому реченні частини четвертої статті 559 ЦК України словосполучення «пред'явлення вимоги» до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання як умови чинності поруки необхідно розуміти як пред'явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Зазначене положення при цьому не виключає можливість пред'явлення кредитором до поручителя іншої письмової вимоги про погашення заборгованості за боржника, однак й в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання.

Керуючись положеннями частини четвертої статті 559 ЦК України, необхідно зробити висновок, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов'язання за договором повинно бути пред'явлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобов'язання (у разі якщо кредит повинен бути погашений одноразовим платежем).

Таким чином, закінчення строку, встановленого договором поруки, так само, як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобов'язання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся до суду з позовом до поручителя.

За змістом частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Отже, порука - це строкове зобов'язання, і незалежно від того, встановлений строк її дії договором чи законом, його сплив припиняє суб'єктивне право кредитора.

Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК України).

Із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов'язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (статті 251, 252 ЦК України).

Відповідно до статті 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

З деталізованого розрахунку заборгованості вбачається, що останній платіж за спірним кредитним договором на погашення заборгованості по тілу кредиту було здійснено 28 листопада 2014 року, а 28 січня 2015 року здійснено останнє погашення заборгованості за відсотками (т.1 а.с.40-47).

26 лютого 2015 року за вих.№30-11/226670,30-11/22666 банком на адресу позичальника та поручителя було надіслано вимогу про погашення заборгованості по поверненню суми кредиту в повному обсязі та сплати нарахованих процентів, протягом 31 дня з дати одержання цього повідомлення (т.1 а.с.17-18,19-20).

Вимоги були одержані 03 березня 2015 року (т.1 а.с.21).

У зв'язку з несплатою допущеної заборгованості, 03 червня 2015 року банк звернувся до суду з позовом.

Таким чином шестимісячний строк на пред'явлення вимоги до поручителя банком не пропущено, а доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 в частині наявності підстав для визнання договору поруки припиненим є хибними та до уваги не приймаються.

Доводи апеляційної скарги АТ "УкрСиббанк" стосовно наявності правових підстав для стягнення заборгованості за нарахованою ними пенею та частини заборгованості за відсотками колегією суддів відхиляються у зв'язку з наступним.

Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору (частина перша статті 631 ЦК України). Цей строк починає спливати з моменту укладення договору (частина друга зазначеної статті), хоча сторони можуть встановити, що його умови застосовуються до відносин між ними, які виникли до укладення цього договору (частина третя цієї статті). Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору (частина четверта статті 631 ЦК України).

Закінчення строку договору, який був належно виконаний лише однією стороною, не звільняє другу сторону від відповідальності за невиконання чи неналежне виконання нею її обов'язків під час дії договору.

Поняття «строк виконання зобов'язання» і «термін виконання зобов'язання» охарактеризовані у статті 530 ЦК України. Згідно з приписами її частини першої, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

З огляду на викладене строк (термін) виконання зобов'язання може збігатися зі строком договору, а може бути відмінним від нього, зокрема коли сторони погодили строк (термін) виконання ними зобов'язання за договором і визначили строк останнього, зазначивши, що він діє до повного виконання вказаного зобов'язання.

Таким чином, позикодавець наділений можливістю реалізувати своє право в порядку частини другої статті 1050 ЦК України на дострокове повернення йому частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, як шляхом пред'явлення досудової вимоги, так і судової.

Колегія суддів наголошує на тому, що, звернувшись із вимогою про дострокове виконання основного зобов'язання, банк реалізував своє право на пред'явлення вимоги в порядку частини другої статті 1050 ЦК України, чим змінив строк виконання в повному обсязі кредитного зобов'язання відповідачів а отже, у позивача припинилося право нараховувати проценти за кредитом, після чого позивач не вправі здійснювати нарахування таких процентів.

З розрахунку заборгованості вбачається, що пеня за спірним кредитним договором була нарахована з 03 серпня 2016 року (т.2 а.с.5-14), тобто вже після надсилання 26 лютого 2015 року досудової вимоги про повне виконання зобов'язань за кредитним договором, після закінчення строку дії кредитного договору 28 липня 2015 року та після звернення до суду банку з позовом 03 червня 2015 року.

Колегія суддів звертає увагу на те, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі №202/4494/16-ц (провадження №14-318цс18) зробила висновок, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання.

Такі висновки містяться і у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12 (провадження №14-10цс18) та від 04 липня 2018 року у справі №310/11534/13-ц

(провадження №14-154цс18).

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 стосовно наявності підстав для визнання спірного кредитного договору недійсним також відхиляються у зв'язку з наступним.

За правилами частини першої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

За змістом частини четвертої, п'ятої статті 11, статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (тут і далі у редакції, що була чинною на час виникнення спірних правовідносин) кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.

Згідно із цим Законом послуга це діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб; споживчий кредит це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції (пункти 17 і 23 статті 1).

До договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Відповідно до частини восьмої статті 18 цього ж Закону нечіткі або двозначні положення договорів із споживачами тлумачаться на користь споживача.

Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року №168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладання кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладання кредитного договору тощо).

Згідно із частиною другою статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійним.

Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування (частина перша статті 216 ЦК України).

Відповідно до частини другої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», у редакції, чинній на час укладення кредитного договору,перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1)особу та місцезнаходження кредитодавця; 2)кредитні умови, зокрема: а)мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б)форми його забезпечення; в)наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г)тип відсоткової ставки; г)суму, на яку кредит може бути виданий; д)орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е)строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж)можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з)необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и)податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і)переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. У разі ненадання зазначеної інформації суб'єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15,23 цього Закону.

У договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: 1)сума кредиту; 2)детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача; 3)дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; 4)право дострокового повернення кредиту; 5)річна відсоткова ставка за кредитом; 6)інші умови визначені законодавством (частина четверта статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній на час укладення кредитного договору).

Ретельно дослідивши умови договору та матеріали справи колегія суддів не вбачає правових підстав для задоволення позовних вимог.

Оспорюваний договір споживчого кредиту підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; позивач на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору та у подальшому виконував його; відповідач надав позивачеві документи, які передували укладенню кредитного договору, у тому числі, й щодо сукупної вартості кредиту, реальної процентної ставки у договорі міститься повна інформація стосовно умов кредитування.

Позичальник ОСОБА_1 не надав доказів щодо введення його оману під час укладення договору споживчого кредиту, оскільки перед його підписанням він мав можливість ознайомитися з текстом та умовами договору та власноручно його підписав.

Спірний договір про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу №0 від 28 липня 2008 року відповідає вимогам законодавства.

Крім того колегія суддів звертає увагу на те, що позичальник починаючи з 2008 року по січень 2015 року виконував взяті на себе за спірним договором зобов'язання.

З наданих 36.140 доларів США заборгованість за тілом кредиту складає 6.935 доларів США 88 центів, крім того позичальник здійснював погашення нарахованих відсотків та комісії, тобто позичальник протягом 7 років погасив досить значну суму.

Також з даним зустрічним позовом позичальник звернувся лише після пред'явлення позову банком.

Інші доводи апеляційних скарг не дають підстав для висновку про неправильне застосування районним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів. Проте відповідно до вимог ст.89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, №63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційні скарга підлягають залишенню без задоволення, а рішення має бути залишено без змін.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381-383 ЦПК України, колегія суддів,-

п о с т а н о в и л а:

Апеляційні скарги акціонерного товариства "УкрСиббанк", ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 07 грудня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: Демченко Е.Л.

Судді: Куценко Т.Р.

Макаров М.О.