ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

09 січня 2019 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 728/1065/18

Головуючий у першій інстанції - Пархоменко П. І.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/117/19

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого-судді: Мамонової О.Є.,

суддів: Бобрової І.О., Шитченко Н.В.,

із секретарем: Шкарупою Ю.В.

сторони:

позивач - Київський національний університет імені Тараса Шевченка,

відповідач - ОСОБА_3,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні з повідомленням учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Бахмацького районного суду Чернігівської області від 01 листопада 2018 року (ухвалене о 08:48, повний текст рішення складено 01 листопада 2018 року), -

У С Т А Н О В И В:

У червні 2018 року КНУ ім. Т.Шевченка звернувся до суду з позовом, в якому з урахуванням подальшого зменшення позовних вимог, просив стягнути з ОСОБА_3 на його користь суму завданої майнової шкоди у розмірі 158 819,02 грн та судовий збір у розмірі 3 386,64 грн.

Позов обґрунтовував тим, що між сторонами було укладено угоду про підготовку аспіранта, який навчається в аспірантурі з відривом від виробництва, за рахунок державного замовлення, від 01.12.2014 № 281. Наказом ректора КНУ ім. Т.Шевченка ОСОБА_3 було зараховано до аспірантури Інституту журналістики університету на навчання з відривом від виробництва за державним замовленням за спеціальністю 27.00.04 «Теорія та історія журналістики» з 01.12.2014.

У зв'язку з невиконанням індивідуального навчального плану вченою радою Інституту журналістики КНУ ім. Т.Шевченка прийнято рішення про відрахування ОСОБА_3 та наказом ректора від 11.12.2017 ОСОБА_3, аспіранта 3 року навчання з відривом від виробництва, відраховано 15.11.2017 зі складу аспірантів Інституту журналістики у зв'язку з невиконанням індивідуального плану роботи аспіранта без поважних причин. На підготовку відповідача в аспірантурі університетом були витрачені бюджетні кошти в розмірі 158 819,02, які відповідач має відшкодувати у зв'язку з невиконанням взятого на себе зобов'язання як аспіранта університету.

У вересні 2018 року ОСОБА_3 звернувся із зустрічною позовною заявою до КНУ ім. Т.Шевченка, в якій просив визнати недійсним друге речення п. 1 розділу «Аспірант зобов'язується» Угоди про підготовку аспіранта, який навчається в аспірантурі з відривом від виробництва за рахунок державного замовлення № 281 від 01.12.2014, укладеної між Київським національним університетом імені Тараса Шевченка та ОСОБА_3, а саме: «Аспірант зобов'язується в разі відрахування за наслідками атестації, невиконання індивідуального плану без поважних причин, грубе порушення Правил внутрішнього розпорядку університету відшкодувати вартість навчання згідно з чинним законодавством».

Посилаючись на положення ст. 53 Конституції України, Закону України «Про вищу освіту» та ст. 203, 215, 217 ЦК України, зустрічний позов обґрунтовував тим, що оспорювана угода, була укладена на підставі типової угоди про підготовку аспіранта (докторанта) за рахунок державного замовлення, що є додатком № 1 до «Положення про підготовку науково-педагогічних і наукових кадрів», затвердженого постановою КМУ № 309 від 01.03.1999, а типова угода положень про відшкодування аспірантом вартості навчання не містить. Крім того, посилався на положення ст. 53 Конституції України, ст. 4 Закону України «Про вищу освіту», якими встановлено право громадян на можливість безоплатного здобуття вищої освіти.

Рішенням Бахмацького районного суду Чернігівської області від 01 листопада 2018 року первісний позов КНУ ім. Т.Шевченка задоволено повністю. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь КНУ ім. Т.Шевченка суму завданої майнової шкоди у розмірі 158 819,02 грн. Вирішено питання розподілу судових витрат.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 відмовлено повністю.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвали нове рішення, яким повністю відмовити в позові КНУ ім. Т.Шевченка до ОСОБА_3 про стягнення суми завданої майнової шкоди та задовольнити його зустрічний позов про визнання недійсним другого речення п. 1 розділу «Аспірант зобов'язується» угоди № 281 від 01.12.2014, посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення суду у зв'язку з неповним з'ясуванням та недоведеністю обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що обґрунтовуючи позовну заяву ст. 1166 ЦК України, позивачем не надано суду належних доказів вчинення ним неправомірних дій, наявності самої шкоди, причинного зв'язку між його діями та заподіяною шкодою та наявності його вини. Вказує, що суд за власною ініціативою змінив правову підставу позову, що не передбачено нормами діючого ЦПК України.

Наголошує, що районний суд не навів мотивів щодо незастосування ним рішення Конституційного Суду України № 5-рп/2004 від 04.03.2004, в якому зазначено про можливість здобуття освіти в державних і комунальних навчальних закладах без внесення плати у будь-якій формі за освітні послуги.

За твердженням заявника, стягуючи з відповідача суму виплаченої стипендії, суд не звернув уваги на те, що головним розпорядником бюджетних коштів по бюджетних програмах, на які посилається первісний позивач, є Міністерство освіти і науки України, яке до справи не залучалось.

Зазначає, що в укладеній між сторонами угоді не зазначено, яка вартість навчання, не наведено формулу її визначення, а лише вказано, що відповідач повинен відшкодувати вартість навчання згідно з чинним законодавством.

У відзиві на апеляційну скаргу КНУ ім. Т.Шевченка просить апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін, посилаючись на те, що районний суд, на основі наданих сторонами доказів, дійшов обґрунтованого висновку про порушення аспірантом взятих на себе зобов'язань, за які відповідно настають передбачені договором або законом правові наслідки (ст. 610, 611, 629 ЦК України), в тому числі відшкодування витрачених на навчання коштів, а також правомірно відмовив у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_3 Зазначає, що представником позивача за первісним позовом було надано пояснення у відповіді на відзив, а також витяг із Статуту Університету, де визначено, що ректор у межах своєї компетенції є розпорядником майна і коштів. Тобто, Міністерство освіти і науки України, яке є головним розпорядником бюджетних коштів, відповідно до визначених ст. 22 Бюджетного кодексу України функцій, делегувало повноваження щодо виконання бюджетних програм (затверджених паспортом) розпоряднику бюджетних коштів нижчого рівня - КНУ ім. Т.Шевченка. Наголошує, що акти цивільного законодавства не містять імперативної норми по вибору положень угоди виключно за зразком типової, а зміст укладеної між сторонами угоди жодним чином не створює перешкод у можливостях доступу та безоплатного здобуття вищої освіти, а лише встановлює негативні наслідки у випадку порушення зобов'язання стороною.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_4, який підтримав апеляційну скаргу, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду залишенню без змін.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Задовольняючи позов КНУ ім. Т.Шевченка, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки відповідач свої зобов'язання, передбачені Положенням про підготовку науково-педагогічних і наукових кадрів, затвердженого постановою КМУ від 01.03.1999, та укладеною між сторонами угодою про підготовку аспіранта, який навчається в аспірантурі з відривом від виробництва, за рахунок державного замовлення від 01.12.2014 № 281, не виконав, у нього виникає обов'язок по відшкодуванню коштів, які поніс позивач у зв'язку із витратами на навчання ОСОБА_3

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив з того, що зміст угоди сторін не суперечить статті 53 Конституції України, оскільки вона не створює перешкод у можливостях доступу та безоплатного здобуття освіти, а лише встановлює негативні наслідки у випадку порушення зобов'язання однією із сторін.

З таким висновком районного суду погоджується апеляційний суд, оскільки він ґрунтується на матеріалах справи та відповідає вимогам чинного законодавства.

Судом у справі встановлено, що наказом ректора КНУ ім. Т.Шевченка «Про зарахування до аспірантури (ад'юнктури) КНУ ім. Т.Шевченка» № 681-34 від 05.11.2014 ОСОБА_3 було зараховано до аспірантури Інституту журналістики університету за спеціальністю 27.00.04 «Теорія та історія журналістики» з відривом від виробництва з 1 грудня 2014 року та призначено наукового керівника: ОСОБА_5., доктор філологічних наук, професор (а.с.5).

1 грудня 2014 року між КНУ ім. Т.Шевченка та ОСОБА_3 було укладено Угоду про підготовку аспіранта, який навчається в аспірантурі з відривом від виробництва, за рахунок державного замовлення, № 281 (далі - Угода) з терміном дії до 30 листопада 2017 року (а.с. 6, 71).

Відповідно до умов Угоди університет зобов'язався забезпечити, зокрема, якісну наукову підготовку аспіранта згідно з програмою та індивідуальним планом, наукове керівництво та виплату відповідно до законодавства стипендії.

В свою чергу, аспірант ОСОБА_3 взяв на себе зобов'язання, серед іншого, дотримуватися всіх умов Положення про підготовку науково-педагогічних та наукових працівників. В разі відрахування за наслідками атестації, невиконання індивідуального плану без поважних причин, грубе порушення Правил внутрішнього розпорядку університету відшкодувати вартість навчання згідно з чинним законодавством.

Статутом КНУ ім. Т.Шевченка, затвердженим наказом Міністра освіти і науки України від 24 липня 2015 року № 802 передбачено, що в Університеті утворюються вчені ради факультетів (інститутів), повноваження яких визначаються Вченою радою Університету, відповідно до цього Статуту. Вчена рада Університету може делегувати частину своїх повноважень вченим радам факультетів (інститутів) (п. 6). Фінансування Університету здійснюється, зокрема, за рахунок коштів загального фонду державного бюджету (п. 9). У межах своєї компетенції ректор Університету, серед іншого, є розпорядником майна і коштів (п. 6.9). (а.с.12-19, 89-92).

На засіданні вченої ради Інституту журналістики КНУ ім. Т.Шевченка, оформленої протоколом № 4 від 14.11.2017, було ухвалено: відрахувати зі складу аспірантів з відривом від виробництва ІІІ року навчання (спеціальність 27.00.04 - теорія та історія журналістики) ОСОБА_3 через невиконання індивідуального плану (а.с. 7).

Наказом КНУ ім. Т.Шевченка «Про відрахування з аспірантури» № 869-34 від 11.12.2017 ОСОБА_3, аспіранта ІІІ року навчання з відривом від виробництва (спеціальність 27.00.04 - теорія та історія журналістики), відраховано 15.11.2017 зі складу аспірантів Інституту журналістики у зв'язку з невиконанням індивідуального плану роботи аспіранта без поважних причин (а.с. 8).

Згідно паспортів бюджетної програми на 2014-2017 роки витрати на 1 аспіранта, які навчаються з відривом від виробництва складали: у 2014 році - 62 107,60 грн; у 2015 році - 68 907,40 грн; у 2016 році - 73 935,20 грн; у 2017 році - 88 865,50 грн (а.с. 20-31).

З довідки про доходи № 0994 від 15.08.2018, виданої КНУ ім. Т.Шевченка 15.08.2018, вбачається. що за період з 01.12.2014 по 15.11.2017 ОСОБА_3 отримав 124 450,73 грн стипендії (а.с. 60, 83-84).

Згідно розрахунку оплати праці наукового керівника ОСОБА_5 на одного аспіранта (аспірант ОСОБА_3.) за період з 01.12.2014 по 15.11.2017 становить 34 368,29 (а.с. 61, 85).

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Згідно висновків, викладених в рішенні Конституційного Суду України від 04 березня 2004 року №5-рп/2004, «держава забезпечує доступність і безоплатність дошкільної, повної загальної середньої, професійно-технічної, вищої освіти в державних і комунальних навчальних закладах» у контексті частин 1, 2, 4 зазначеної статті необхідно розуміти так:

- доступність освіти як конституційна гарантія реалізації права на освіту на принципах рівності, визначених статтею 24 Конституції України означає, що нікому не може бути відмовлено у праві на освіту, і держава має створити можливості для реалізації цього права;

- безоплатність освіти як конституційна гарантія реалізації права на освіту означає можливість здобуття освіти в державних і комунальних навчальних закладах без внесення плати у будь-якій формі за освітні послуги, визначених законодавством рівня, змісту, обсягу і в межах тих видів освіти, безоплатність яких передбачена частиною 3 статті 53 Конституції України.

Безоплатність вищої освіти означає, що громадянин має право здобути її відповідно до стандартів вищої освіти без внесення плати в державних і комунальних навчальних закладах на конкурсній основі в межах обсягу підготовки фахівців для загальносуспільних потреб (державного замовлення), (частина 4 статі 53 Конституції України).

Згідно з ч. 1 ст. 46 Закону України «Про вищу освіту» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин Підставами для відрахування здобувача вищої освіти є: 1) завершення навчання за відповідною освітньою (науковою) програмою; 2) власне бажання; 3) переведення до іншого навчального закладу; 4) невиконання індивідуального навчального плану; 5) порушення умов договору (контракту), укладеного між закладом вищої освіти та особою, яка навчається, або фізичною (юридичною) особою, яка оплачує таке навчання; 6) інші випадки, передбачені законом.

Порядок відрахування, переривання навчання, поновлення і переведення осіб, які навчаються у закладах вищої освіти, а також порядок надання їм академічної відпустки визначаються положенням, затвердженим центральним органом виконавчої влади у сфері освіти і науки. (ч. 5 ст. 46 Закону)

Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 61 Закону України «Про вищу освіту» здобувачами вищої освіти є, зокрема, аспірант - особа, зарахована до вищого навчального закладу (наукової установи) для здобуття ступеня доктора філософії.

Особи, які навчаються у закладах вищої освіти, зобов'язані: 1) дотримуватися вимог законодавства, статуту та правил внутрішнього розпорядку закладу вищої освіти; 2) виконувати вимоги з охорони праці, техніки безпеки, виробничої санітарії, протипожежної безпеки, передбачені відповідними правилами та інструкціями; 3) виконувати вимоги освітньої (наукової) програми (індивідуального навчального плану (за наявності), дотримуючись академічної доброчесності, та досягати визначених для відповідного рівня вищої освіти результатів навчання ст. 63 Закону).

Підпунктом 1 п. 4 Положення про підготовку науково-педагогічних та наукових кадрів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 309 від 01.03.1999, в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин (далі - Положення), встановлено, що підготовка в аспірантурі і докторантурі здійснюється за рахунок, зокрема, коштів Державного бюджету України - за державним замовленням для роботи у державному секторі народного господарства.

Пунктом 13 Положення визначено, що особам, зарахованим за державним замовленням до аспірантури з відривом від виробництва або докторантури, стипендія призначається з дня їх зарахування, а тим, які навчаються в аспірантурі або докторантурі за контрактом, - відповідно до умов контракту.

Аспіранти і докторанти мають право на отримання державної стипендії встановленого розміру у разі зарахування на навчання з відривом від виробництва за державним замовленням (підпункт 4 п. 15 Положення).

Відповідно до підпунктів 1, 4 пункту 16 Положення аспіранти і докторанти зобов'язані дотримуватися вимог законодавства, моральних, етичних норм поведінки; виконувати індивідуальний план роботи над дисертацією. Індивідуальний план роботи аспіранта передбачає складання кандидатських іспитів із спеціальності, іноземної мови та філософії, а у разі необхідності - додаткового іспиту, визначеного рішенням спеціалізованої вченої ради закладу, установи, де передбачається захист дисертації, і заліків з дисциплін, визначених рішенням вченої ради вищого навчального закладу, наукової установи з урахуванням профілю підготовки, а також педагогічна практика.

Взаємозобов'язання аспіранта або докторанта, підготовка яких здійснюється за державним замовленням, та вищого навчального закладу, наукової установи визначаються в типовій угоді (додаток 1), якою передбачається своєчасне закінчення роботи над дисертацією, працевлаштування після закінчення аспірантури або докторантури, забезпечення відповідних умов праці, надання впорядкованого житла тощо, та відповідальність сторін у разі невиконання умов типової угоди. (п. 17 Положення)

Типова угода розміщена в додатку № 1 до Положення, де в примітках зазначено, що до угоди можуть бути внесені й інші зобов'язання сторін.

Згідно з п. 22 Положення аспірант або докторант може бути відрахованим з аспірантури або докторантури за грубе порушення правил внутрішнього розпорядку вищого навчального закладу, наукової установи, за вчинення протиправних дій, а також за невиконання індивідуального плану роботи без поважних причин, передбачених пунктом 19 цього Положення. Рішення про відрахування аспіранта або докторанта приймає вчена рада вищого навчального закладу, наукової установи. На підставі рішення вченої ради аспірант або докторант відраховується з аспірантури або докторантури наказом керівника вищого навчального закладу, наукової установи. Аспірант або докторант, який був зарахований до аспірантури або докторантури за державним замовленням і відрахований через зазначені причини, відшкодовує вартість навчання згідно із законодавством України.

З наказу від 11.12.2017 вбачається, що відповідача відраховано саме з причин невиконання індивідуального плану роботи аспіранта без поважних причин (а.с. 7, 8), що відповідно до умов укладеної між сторонами угоди та п. 22 Положення дає право позивачу на відшкодування вартості навчання. Жодних доказів протилежного відповідачем за первісним позовом не наведено.

Таким чином, суд першої інстанції правильно встановив, що ОСОБА_3 порушено умови укладеної між сторонами угоди про підготовку аспіранта, який навчається в аспірантурі з відривом від виробництва, за рахунок державного замовлення №281 від 01.12.2014, згідно якої передбачено обов'язок аспіранта дотримуватися всіх умов Положення та відшкодувати вартість навчання згідно з чинним законодавством в разі відрахування за наслідками атестації, невиконання індивідуального плану без поважних причин.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що оскільки аспірант ОСОБА_3 порушив зобов'язання перед Університетом в частині дотримання вимог законодавства та виконання індивідуального плану роботи аспіранта, то повинен відшкодувати витрати пов'язані з його навчанням в аспірантурі.

Встановивши належним чином обставини справи, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність підстав на відшкодування ОСОБА_3 вартості навчання в аспірантурі у зв'язку з відрахуванням через невиконання індивідуального плану роботи аспіранта без поважних причин.

Згідно з положеннями частин 1-3, 5 та 6 статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з врахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Вільне волевиявлення учасника правочину, регламентоване статтею 203 ЦК України, є важливими чинником, без якого неможливо укладення правочину, що узгоджується зі свободою договору, установленою статтею 627 ЦК України. Своє волевиявлення на укладення договору учасник правочину виявляє в момент досягнення згоди з усіх істотних умов, складання та скріплення підписом письмового документа, в якому фіксуються правові наслідки.

Відповідно до частин 1 та 3 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Особистий підпис ОСОБА_3 свідчить про те, що він погодився з умовами, встановленими в угоді про підготовку аспіранта, який навчається в аспірантурі з відривом від виробництва, за рахунок державного замовлення від № 281 від 01.12.2014 і тривалий час їх виконував, навчаючись в аспірантурі. З матеріалів справи вбачається, що протягом дії угоди до відрахування ОСОБА_3 з аспірантури останній не звертався до Університету з пропозицією щодо внесення будь-яких змін до запропонованої редакції угоди чи додаткових умов про вартість навчання та формулу її визначення (на що посилається в своїй апеляційній скарзі), за роз'ясненням положень, які були йому не зрозумілі, тим самим погоджуючись зі всіма умовами такої угоди.

У зв'язку з вищевикладеним суд першої інстанції дійшов вірного висновку про необхідність відмовити у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3

Доводи апеляційної скарги про те, що правовою підставою позову вказана ст. 1166 ЦК України і при цьому позивачем не надано суду належних доказів вчинення ним неправомірних дій, наявності самої шкоди, причинного зв'язку між його діями та заподіяною шкодою та наявності його вини та про те, що суд за власною ініціативою змінив правову підставу позову, що не передбачено нормами діючого ЦПК України, є необґрунтованими, зважаючи на те, що при зверненні до суду у своєму позові КНУ ім. Т.Шевченка посилався на приписи ст. 526, 611 та ст. 1166 ЦК України та свої вимоги обґрунтовував порушенням відповідачем зобов'язань за укладеною між ними угодою. До висновку про задоволення первісного позову КНУ ім. Т.Шевченка суд прийшов з підстав невиконання ОСОБА_3 своїх зобов'язань.

Посилання заявника на те, що районний суд не навів мотивів щодо незастосування ним рішення Конституційного Суду України № 5-рп/2004 від 04.03.2004, в якому зазначено про можливість здобуття освіти в державних і комунальних навчальних закладах без внесення плати у будь-якій формі за освітні послуги не заслуговують на увагу, оскільки позиція районного суду щодо вказаного рішення викладена в оскаржуваному рішенні суду (пункти 21, 22). При цьому, суд апеляційної інстанції звертає увагу, що взаємовідносини сторін щодо відшкодування вартості навчання виникли з укладеної між сторонами угоди від 01.12.2014.

Твердження про те, що головним розпорядником бюджетних коштів по бюджетних програмах, на які посилається позивач, є Міністерство освіти і науки України, яке до справи не залучалось, є помилковим. Стороною згідно укладеною між сторонами угоди є КНУ імені Т.Шевченка. Крім того, як зазначалось вище, згідно Статуту Університету, який затверджується наказом Міністерство освіти і науки України, ректор у межах своєї компетенції є розпорядником майна і коштів, тобто, Міністерство освіти і науки України, яке є головним розпорядником бюджетних коштів, відповідно до визначених ст. 22 Бюджетного кодексу України функцій, делегувало повноваження щодо виконання бюджетних програм (затверджених паспортом) розпоряднику бюджетних коштів нижчого рівня - КНУ ім. Т.Шевченка.

Доводи апеляційної скарги про те, що в укладеній між сторонами угоді не зазначено, яка вартість навчання, не наведено формулу її визначення, а лише вказано, що відповідач повинен відшкодувати вартість навчання згідно з чинним законодавством, на правильність висновків суду по суті спору не впливають, оскільки відповідачем правильність розрахунків не спростована.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Доводи, викладені в апеляційній скарзі, висновків суду не спростовують, та не дають підстав для скасування чи зміни ухваленого у справі рішення.

Рішення суду першої інстанції, переглянуте в межах доводів та вимог апеляційної скарги, ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не містять підстав для скасування вірного по суті рішення суду, що відповідно до ст. 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги ОСОБА_3 без задоволення, а рішення Бахмацького районного суду Чернігівської області від 01 листопада 2018 року без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Рішення Бахмацького районного суду Чернігівської області від 01 листопада 2018 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 14 січня 2019 року.

Головуючий Судді: