Постанова

Іменем України

27 березня 2019 року

м. Київ

справа № 717/1470/16-ц

провадження № 61-14155св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Ступак О. В. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Стрільчука В. А.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4, правонаступником якої є ОСОБА_5, опікуном якого є ОСОБА_6,

відповідачі: ОСОБА_7, ОСОБА_8,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_6, як законного представника малолітнього ОСОБА_5 на рішення Кельменецького районного суду Чернівецької області від 30 листопада 2016 року у складі судді Телешмана О. В. та постанову Апеляційного суду Чернівецької області від 16 січня 2018 року у складі колегії суддів: Перепелюк І. Б., Литвинюк І. М., Височанської Н. К.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів

У вересні 2016 року ОСОБА_4, діючи в своїх інтересах та інтересах малолітнього ОСОБА_5, звернулася до суду із позовом до ОСОБА_7, ОСОБА_8 про визнання права власності на спадкове нерухоме майно.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначила, що ІНФОРМАЦІЯ_4 року помер її чоловік ОСОБА_9, після смерті якого спадщину прийняли вона та їхній син ОСОБА_5 Спадкодавець ОСОБА_9 був власником ј частини квартири АДРЕСА_1. ІНФОРМАЦІЯ_5 року помер ОСОБА_10, якому також належала ј частини зазначеної квартири. ОСОБА_9 був спадкоємцем ОСОБА_10 за заповітом та прийняв спадщину, тобто ОСОБА_9 після смерті ОСОБА_10 належала 7/16 частини квартири. ІНФОРМАЦІЯ_6 року померла дружина ОСОБА_10 - ОСОБА_11, якій також належала ј частини спірної квартири, після її смерті спадщину прийняв ОСОБА_12, якому належала ј частини спірної квартири. Після його смерті спадщину прийняв ОСОБА_9, а ОСОБА_7 та ОСОБА_8 спадщину не прийняли.

ОСОБА_9, який є племінником ОСОБА_12 прийняв спадщину після його смерті, так як постійно з ним проживав на момент смерті в смт Кельменці. Таким чином, після смерті ОСОБА_12, ОСОБА_9 став власником квартири АДРЕСА_1.

Після смерті ОСОБА_9 спадщину у встановленому порядку прийняла ОСОБА_4 та ОСОБА_5

ОСОБА_7 не доглядала ОСОБА_9, а тому вона не має права на спадкування за законом. Натомість позивачі прийняли спадщину відповідно до вимог ЦК України, а відповідачі пропустили строк для прийняття спадщини після смерті ОСОБА_12

Враховуючи наведене, ОСОБА_4, із урахуванням уточнення позовних вимог, просила встановити факт прийняття ОСОБА_9, який проживав та був зареєстрований у АДРЕСА_1, спадкового майна у вигляді вказаної квартири у розмірі 9/16 частини після смерті ОСОБА_12, який помер ІНФОРМАЦІЯ_7 року; визнати за нею та її малолітнім сином ОСОБА_5 право приватної власності на зазначену квартиру, яка залишилася після смерті ІНФОРМАЦІЯ_8 року ОСОБА_9 та ОСОБА_12, який помер ІНФОРМАЦІЯ_7 року.

У листопаді 2016 року ОСОБА_7 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_4, треті особи: Кельменецька державна нотаріальна контора Чернівецької області, ОСОБА_8, про усунення від права на спадкування та надання права на спадкування.

В обґрунтування заявлених позовних вимог ОСОБА_7 зазначила, що вона та ОСОБА_8 звернулися до нотаріуса і прийняли спадщину після смерті свого батька ОСОБА_12 При цьому посилається на те, що у 2015 році ОСОБА_9 тяжко хворів та перебував у безпорадному стані, постійно потребував сторонньої допомоги, а ОСОБА_4 як його дружина з ним не проживала та ухилялася від надання йому допомоги під час перебування його у безпорадному стані.

Враховуючи наведене, ОСОБА_7 просила усунути ОСОБА_4 від права на спадкування за законом спадщини, яка відкрилася після смерті ОСОБА_9, який помер ІНФОРМАЦІЯ_8 року; надати ОСОБА_7 право на спадкування спадщини за законом, яка відкрилась після смерті ОСОБА_9 разом із спадкоємцями першої черги.

Рішенням Кельменецького районного суду Чернівецької області від 30 листопада 2016 року позов ОСОБА_4, яка діє в своїх інтересах та в інтересах ОСОБА_5, про визнання права власності в порядку спадкування на квартиру задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_4 право власності в порядку спадкування за законом на 7/32 частини квартири АДРЕСА_1. Визнано за ОСОБА_5 право власності в порядку спадкування за законом на 7/32 частини спірної квартири. В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_7 відмовлено.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_4, суд першої інстанції виходив із того, що позивач не довела, що ОСОБА_9 прийняв спадщину після смерті ОСОБА_12, тобто на момент смерті ОСОБА_9 йому належало 7/16 частини спірної квартири, яку в порядку спадкування прийняли ОСОБА_4, яка була його дружиною та ОСОБА_5, який є малолітнім сином спадкодавця, також судом встановлено, що на момент смерті ОСОБА_12 йому належала 9/16 частини спірної квартири, яку в порядку спадкування прийняли ОСОБА_7 та ОСОБА_8

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, суд виходив із того, що ОСОБА_7 не надала належних та допустимих доказів, які б підтверджували, що ОСОБА_4 ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві - ОСОБА_9, який через тяжку хворобу перебував у безпорадному стані.

Постановою Апеляційного суду Чернівецької області від 16 січня 2018 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, апеляційний суд виходив із того, що доводи апеляційної скарги ОСОБА_4 щодо прийняття спадщини ОСОБА_9 після смерті ОСОБА_12 є безпідставними і спростовуються дослідженими судом доказами, зокрема із спадкової справи ОСОБА_13 вбачається, що ОСОБА_9 на момент смерті ОСОБА_12 був зареєстрований із ним у квартирі АДРЕСА_1, проте постійно не проживав разом із спадкодавцем час відкриття спадщини, оскільки ОСОБА_12 із 01 січня 2012 року постійно фактично проживав АДРЕСА_2 разом із своєю дочкою ОСОБА_7 до моменту смерті. ОСОБА_9 з 2010 року по грудень 2014 року проживав із ОСОБА_4 по АДРЕСА_3. При цьому ОСОБА_4 не доведено належними та допустимими доказами, що ОСОБА_9 подавав до нотаріуса заяву про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_12 Крім того, з наявних у матеріалах справи доказів, правових підстав для усунення ОСОБА_4 від права на спадкування не вбачається, оскільки факт саме умисного ухилення останньої від надання спадкодавцеві допомоги, з огляду на недопустимість доказування на припущеннях, не встановлено, а тому правильним є висновок про відмову в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_7

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги та позиції інших учасників

У лютому 2018 року ОСОБА_6, як законний представник малолітнього ОСОБА_5 подав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Кельменецького районного суду Чернівецької області від 30 листопада 2016 року та постанову Апеляційного суду Чернівецької області від 16 січня 2018 року, в якій просить зазначені судові рішення в частині відмови у позові ОСОБА_4, ОСОБА_5, а також у частині висновків судів про прийняття спадщини ОСОБА_7, ОСОБА_8, що залишилася після смерті ОСОБА_12, скасувати. Ухвалити в цій частині нове рішення, яким позов ОСОБА_4, правонаступником якої є ОСОБА_5, задовольнити, а також виключити з мотивувальної частини рішення суду першої інстанції посилання про прийняття ОСОБА_7 та ОСОБА_8 спадщини, що залишилася після смерті ОСОБА_12 у вигляді 9/16 частини нерухомого майна - квартири АДРЕСА_1, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

У касаційній скарзі заявник вказує на те, що заяви про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_12 подані його донькою ОСОБА_7 лише 20 квітня 2016 року, а сином ОСОБА_8 - 04 липня 2016 року, тобто після спливу шестимісячного строку для прийняття спадщини. Діти спадкодавця ОСОБА_12 не були зареєстровані у спірній квартирі та не проживали разом із спадкодавцем на момент відкриття спадщини, тобто спадщину не прийняли ні фактично, ні юридично. Разом з тим, на час смерті спадкодавця ОСОБА_12 його племінник ОСОБА_9 був зареєстрованим та проживав у спірній квартирі разом із спадкодавцем, а тому відповідно до положень статті 1268 ЦК України, він є таким, що прийняв спадщину, незважаючи на те, що заяви до нотаріальної контори не подавав.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції не правильно витлумачив норму статті 1268 ЦК України та дійшов помилкового висновку, що ОСОБА_9 не прийняв спадщину. Натомість, продовжуючи неправильно застосовувати вказану норму, суди визнали, що спадщину після смерті ОСОБА_12 фактично прийняли ОСОБА_7 та ОСОБА_8, проте останні, позовних вимог про встановлення факту прийняття спадщини та визнання права на спадкове майно не заявляли. Суд першої інстанції посилаючись на рішення Кельменецького районного суду від 16 червня 2016 року у справі за заявою ОСОБА_7 до Кельменецької селищної ради про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, ухилився від з'ясування обставин справи щодо встановлення осіб, які проживали зі спадкодавцем на момент відкриття спадщини, тобто не дотримався принципу оцінки доказів. При цьому, звертає увагу, що вказане рішення про встановлення факту проживання зі спадкодавцем стосується лише ОСОБА_7, разом із тим, рішення ухвалено в порядку окремого провадження без участі заінтересованих осіб, а саме спадкоємців ОСОБА_9 та ОСОБА_5, а тому воно не може вважатися преюдиційним під час вирішення спору між спадкоємцями. Щодо порушення норм процесуального права, то суди у вступних, описових та мотивувальних частинах рішень не виклали суті змінених позовних вимог, а також факту пред'явлення позову до територіальної громади. Суди не мотивували своїх рішень, а тому останні не можуть вважатися справедливими у розумінні статті 6 Європейської конвенції з прав людини, а навпаки є прикладом упередженості та непрофесійності суддів.

У червні 2018 року представник ОСОБА_8 - ОСОБА_14 подав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому зазначив, що в касаційній скарзі заявник стверджує, що оскільки спадщину після смерті ОСОБА_12, який помер ІНФОРМАЦІЯ_7 року ніким зі спадкоємців не прийнято, то племінник ОСОБА_12 - ОСОБА_9, будучи зареєстрованим у квартирі, фактично прийняв її. Такий висновок вважає необґрунтованим та таким, що суперечить чинному законодавству, оскільки заявник цієї фразою фактично визнав той факт, що ОСОБА_9 не був спадкоємцем ОСОБА_12, а міг прийняти спадщину тільки встановивши факт спільного проживання зі спадкодавцем на момент його смерті, що зроблено не було, разом із тим, після смерті ОСОБА_12 приватний нотаріус завів спадкову справу на підставі заяв ОСОБА_7 та ОСОБА_8, тобто осіб, які є єдиними законними спадкоємцями після смерті ОСОБА_12 Просив касаційну скаргу відхилити, рішення судів попередніх інстанцій залишити без змін.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 04 травня 2018 року відкрито касаційне провадження у зазначеній цивільній справі, витребувано справу та надано строк для подання відзиву на неї.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Позиція Верховного Суду

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Рішення судів першої та апеляційної інстанцій відповідають вимогам ЦПК України (у редакції на час їх ухвалення) щодо законності та обґрунтованості.

Судами установлено, що 20 травня 2017 року померла ОСОБА_4, спадщину після її смерті прийняв її малолітній син ОСОБА_5, опікуном якого, на підставі розпорядження Сторожинецької районної державної адміністрації від 28 липня 2017 року № 318, призначено ОСОБА_6

Згідно з розпорядженням органу приватизації від 28 вересня 1993 року № 50, зареєстрованого Чернівецьким обласним бюро технічної інвентаризації 15 грудня 1993 року в реєстровій книзі № 13, реєстровий № 1774, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12 та ОСОБА_9 в рівних частках приватизували квартиру АДРЕСА_1, що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 04 жовтня 1993 року. Тобто, всі ці особи мали по 1/4 частини права власності у зазначеній квартирі.

08 жовтня 2010 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_9 зареєстрований шлюб, а 15 березня 2011 року у них народився син ОСОБА_5

ІНФОРМАЦІЯ_5 року помер ОСОБА_10, який на підставі заповіту, складеного 13 квітня 2005 року, все своє майно заповів ОСОБА_9

ОСОБА_9 прийняв спадщину після смерті ОСОБА_10, оскільки постійно проживав із спадкодавцем на момент його смерті. Також спадщину після смерті ОСОБА_10 прийняла його дружина ОСОБА_11

Інший спадкоємець після смерті ОСОБА_10 - ОСОБА_12 не мав права на обов'язкову частку в спадщині. ОСОБА_11 та ОСОБА_9 спадщину прийняли, але не оформили її.

Таким чином, після смерті ОСОБА_10 1/16 його частини у квартирі успадкувала за законом його дружина ОСОБА_11, ОСОБА_9 успадкував за заповітом 3/16 частини ОСОБА_10 в спірній квартирі, тобто в сукупності ОСОБА_9 після смерті ОСОБА_10 належало 1/4 + 3/16 = 7/16 частини квартири АДРЕСА_1, а ОСОБА_11 належало 1/4 +1/16 = 5/16 частини квартири.

ІНФОРМАЦІЯ_6 року померла ОСОБА_11, спадкоємцем якої за законом першої черги став її син ОСОБА_12, який прийняв спадщину, оскільки постійно проживав із нею на момент смерті.

Отже, на момент смерті ОСОБА_11 частка ОСОБА_9 в спірній квартирі складала 7/16 частини і частка ОСОБА_12 складала 9/16.

ІНФОРМАЦІЯ_7 року помер ОСОБА_12 і спадщину після його смерті прийняла донька ОСОБА_7 та син ОСОБА_8

ІНФОРМАЦІЯ_8 року помер ОСОБА_9, після смерті якого спадщину прийняли його дружина - ОСОБА_4 та його малолітній син - ОСОБА_5

При цьому, ОСОБА_4 17 серпня 2016 року, діючи в своїх інтересах та в інтересах малолітнього сина ОСОБА_5, вважаючи, що має право на цілу частку в квартирі АДРЕСА_1 подала до нотаріальної контори заяву про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на вказану квартиру та земельні ділянки, які нібито належали померлому ОСОБА_9

Постановою державного нотаріуса Новодністровської державної нотаріальної контори, винесеною в порядку заміщення державного нотаріуса Кельменецької державної нотаріальної контори 17 серпня 2016 року, ОСОБА_4 відмовлено у видачі свідоцтва про прав на спадщину за законом на вказану квартиру та земельні ділянки у зв'язку з ненаданням заявником правовстановлюючих документів на вказане майно. При цьому зазначено, що спадкоємцем, який прийняв спадщину після смерті ОСОБА_9 є ОСОБА_4, яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітнього сина ОСОБА_5

ОСОБА_9 на момент смерті ОСОБА_12 був зареєстрований з останнім у квартирі АДРЕСА_1, проте він постійно не проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, оскільки як встановлено рішенням Кельменецького районного суду Чернівецької області від 16 червня 2016 року, ОСОБА_12 із 01 січня 2012 року постійно проживав АДРЕСА_2 разом із своєї донькою ОСОБА_7 до ІНФОРМАЦІЯ_7 року, тобто до моменту смерті.

Нормативно-правове обґрунтування

Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Згідно зі статтею 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України).

Згідно зі статтею 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

За загальними положеннями про спадкування право на спадщину виникає в день відкриття спадщини, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (статті 1220, 1222, 1270 ЦК України).

Відповідно до частин третьої та п'ятої статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини (частина перша статті 1269 ЦК України).

Таким чином, право на спадщину виникає з моменту її відкриття, і закон зобов'язує спадкоємця, який постійно не проживав зі спадкодавцем, у шестимісячний строк подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Тобто Верховний Суд не має права встановлювати обставини справи і оцінювати докази.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, з урахуванням встановлених обставин і вимог, дійшов правильного висновку про недоведеність прийняття ОСОБА_9 спадщини після смерті ОСОБА_12, оскільки як встановлено судами, останній на момент відкриття спадщини (смерті) проживав зі своєю дочкою ОСОБА_7 у м. Чортків Тернопільської області, а ОСОБА_9, хоча і був зареєстрований у АДРЕСА_1, проте проживав разом із своєю дружиною ОСОБА_4 у місті Чернівці, тобто ОСОБА_9 не прийняв спадщину після смерті ОСОБА_12 у зв'язку із постійним проживанням разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, при цьому із заявою про прийняття спадщини до нотаріуса не звертався.

Доводи касаційної скарги про те, що суд першої інстанції, посилаючись на рішення Кельменецького районного суду від 16 червня 2016 року у справі за заявою ОСОБА_7 до Кельменецької селищної ради про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкритті спадщини, ухилився від з'ясування обставин справи щодо встановлення осіб, які проживали зі спадкодавцем на момент відкритті спадщини, тобто не дотримався принципу оцінки доказів, не заслуговують на увагу, оскільки судами належним чином встановлено, що ОСОБА_9 не проживав разом із спадкодавцем ОСОБА_12 на час відкриття спадщини, із заявою про прийняття спадщини до нотаріуса не звертався.

Крім того, доводи касаційної скарги про те, що рішення суду про встановлення факту проживання ОСОБА_7 разом із спадкодавцем ОСОБА_12 ухвалено в порядку окремого провадження без участі заінтересованих осіб, а саме спадкоємців ОСОБА_9 та ОСОБА_5, а тому воно не може вважатися преюдиційним під час вирішення спору між спадкоємцями, не заслуговують на увагу, оскільки на момент розгляду справи судом першої інстанції вказане рішення було чинним, разом із тим, як встановлено судом касаційної інстанції, рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 09 липня 2018 року позов ОСОБА_7 до ОСОБА_8, треті особи: малолітній ОСОБА_5, в інтересах якого діє опікун ОСОБА_6, Кельменецька селищна рада Чернівецької області, про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем задоволено, встановлено факт постійного проживання ОСОБА_15 зі спадкодавцем ОСОБА_12 на час відкриття спадщини.

Доводи заявника про те, що суди зазначили про прийняття ОСОБА_7 та ОСОБА_8 спадщини після смерті ОСОБА_12 без фактично заявлених позовних вимог про це, не заслуговують на увагу, оскільки зазначених висновків суди дійшли на підставі наявних у матеріалах справи доказів та вони не мають значення для вирішення цієї справи, оскільки встановлення цих обставин недостатньо для отримання останніми документів про право на спадкове майно.

Доводи касаційної скарги про те, що суди не мотивували своїх рішень, а тому останні не можуть вважатися справедливими у розумінні статті 6 Європейської конвенції з прав людини, а навпаки є прикладом упередженості та непрофесійності суддів, не заслуговують на увагу, оскільки Верховний Суд враховує, що вимога пункту 1 статті 6 Конвенції щодо обґрунтовування судових рішень не може розумітись як обов'язок суду детально відповідати на кожен довід заявника. Стаття 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами. Проте Європейський суд з прав людини оцінює ступінь умотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи.

Інші доводи касаційної скарги не заслуговують на увагу, оскільки по своїй суті зводяться до переоцінки доказів, що згідно з положеннями статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

Суди першої й апеляційної інстанцій забезпечили повний та всебічний розгляд справи на основі наданих сторонами доказів, оскаржувані рішення відповідають нормам матеріального та процесуального права. Наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновків судів по суті вирішення указаного позову та не дають підстав вважати, що судами порушено норми матеріального та процесуального права, що можуть бути підставою для скасування судового рішення.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 409, 410 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_6, як законного представника малолітнього ОСОБА_5, залишити без задоволення.

Рішення Кельменецького районного суду Чернівецької області від 30 листопада 2016 року та постанову Апеляційного суду Чернівецької області від 16 січня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:О. В. Ступак
С. О. Погрібний В. А. Стрільчук