ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 607/4424/18Головуючий у 1-й інстанції Вийванко О.М.
Провадження № 22-ц/817/68/19 Доповідач - Ходоровський М.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 січня 2019 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Ходоровський М.В.

суддів - Бершадська Г. В., Міщій О. Я.,

секретаря - Панькевич Т.І.

з участю - представників сторін ОСОБА_1 ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Тернопільського міськрайонного суду від 23 жовтня 2018 року (головуючий суддя Вийванко О.М., повний текст рішення складено 25 жовтня 2018 року) у цивільній справі № 607/4424/18 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу,-

ВСТАНОВИВ:

У березні 2018 року ОСОБА_4 звернувся в суд із позовом до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу, який зареєстрований 03.08.1991 в м. Тернопіль відділом ЗАГСУ міськвиконкому, запис в книзі реєстрації актів про укладення шлюбу №1037.

Позивач зазначив, що спочатку сімейне життя складалось добре, проте через роки спільного життя зникло взаєморозуміння та повага один до одного, шлюбні відносини між ними поступово погіршились, і протягом останніх десяти років фактично припинилися. Подружнє життя не склалося, зокрема, і через несхожість характерів та поглядів, особисту поведінку, у зв'язку з чим, між ними постійно виникали суперечки та сварки.

За час спільного проживання переконався, що у них немає спільних інтересів. Кожен з них жив своїм життям і не намагався перейнятися проблемами іншого. Ведення спільного господарства та сумісне проживання припинено більш як десять років тому, і за його глибоким переконанням надалі сенсу підтримувати сімейні відносини немає. Примирення та збереження шлюбу між ними неможливе, оскільки вони втратили почуття поваги та кохання один до одного.

У зв'язку з не досягненням згоди щодо досудового врегулювання спору, просив позов задовольнити.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 23 жовтня 2018 року позов задоволено.

Розірвано шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_3, зареєстрований 03 серпня 1991 року, про що складено актовий запис за № 1037, Тернопільським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Тернопільської області.

Копію рішення суду після набрання законної сили надіслано до державного органу реєстрації актів цивільного стану для внесення відомостей до Державного реєстру актів цивільного стану громадян та проставлення відмітки в актовому записі про шлюб.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить рішення суду скасувати та постановити нове рішення, яким у позові відмовити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення суду не у повній мірі відображає обставини справи та ухвалене із порушенням прав відповідача на доведення своєї позиції. Вона просила про допит свідків, однак їй у цьому відмовлено.

Не є доведеним факт вагітності особи, з якою начебто проживає ОСОБА_4, оскільки довідка приватної медичної установи професора Хміля не є належним і допустимим доказом. Вагітність особи має бути підтверджена довідкою відповідного державного медичного закладу із вказівкою про постановления такої особи на облік. Проте, позивач такого доказу не надав та, відповідно, судом такого доказу не здобуто. Окрім того, вагітність іншої особи не являється обов'язковою умовою розірвання шлюбу. Вагітність іншої жінки від ОСОБА_4 і народження позашлюбного сина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, не спонукало до розірвання між ними шлюбу.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_4 - ОСОБА_1 просить апеляційну скаргу відхилити, рішення суду залишити без змін.

Відзив мотивований тим, що твердження відповідача, що порушено його право на доведеність своєї позиції, зокрема, в частині допиту свідків, безпідставні. оскільки у заявленому клопотанні не було зазначено місце проживання (перебування) або місце роботи, обставини, які може підтвердити той чи інший свідок, а саме клопотання через значну кількість свідків спрямоване було виключно на затягування розгляду справи. Позивач під час розгляду справи в суді першої інстанції однозначно ствердив, що збереження сім'ї неможливо, оскільки ще з 2007 року відбулося повне припинення спільного сімейного життя, ведення спільного господарства, що підтверджено доказами долученими до справи також не заперечував про наявність позашлюбної дитини - ОСОБА_6. З 2008 року кожен живе своїм особистим життям, на різних територіях, припинені відносини між чоловіком і жінкою. Жодних доказів, про наміри апелянта зберегти сім'ю, чи знайти порозуміння, як і фактів ведення спільного господарства (спільне формування бюджету сім'ї, спільні витрати, тощо) до суду не подано.

У відповіді на відзив ОСОБА_3 вважає апеляційну скаргу обгрунтованою.

У судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_3 апеляційну скаргу підтримав, представник позивача ОСОБА_4 заперечив відносно апеляційної скарги та пояснив, що рішення суду є законним, обгрунтованим, а доводи апеляційної скарги безпідставними.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення учасників справи, ознайомившись з матеріалами справи, доводами апеляційної скарги в її межах, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Судом встановлено, що згідно повторного свідоцтва про шлюб Серія НОМЕР_1, видане 31 травня 2018 року сторони зареєстрували шлюб 03 серпня 1991 року, про що складено актовий запис за № 1037, шлюб зареєстровано Тернопільським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Тернопільської області. Від даного шлюбу мають дитину, яка є повнолітня. З 2008 року сторони спільно не проживають. Позивач ОСОБА_4 проживає з ОСОБА_7, яка перебуває на диспансерному спостереженні з приводу вагітності та батьком дитини вважається ОСОБА_4, що стверджується довідкою від 09.06.2018 р., виданою Медичним Центром ПП «Клініка професора С. Хміля».

Судом апеляційної інстанції встановлено, що згідно долученого представником ОСОБА_4 до відзиву на апеляційну скаргу свідоцтва про народження серія НОМЕР_2, виданого ІНФОРМАЦІЯ_2 року Оболонським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Оболонського територіального управління юстиції у місті Києві, ОСОБА_4 та ОСОБА_7 є батьками ОСОБА_8, який народився ІНФОРМАЦІЯ_2 року.

Задовольняючи позов суд виходив з того, що позивач та відповідач проживають окремо, позивач не має наміру продовжувати подальші шлюбні відносини, він проживає з іншою особою, яка перебуває на диспансерному спостереження з приводу вагітності та батьком дитини вважається ОСОБА_4- шлюб між сторонами носить формальний характер, подальше спільне життя подружжя неможливе і збереження сім'ї суперечить інтересам позивача.

З таким висновком суду слід погодитись, оскільки він відповідає вимогам закону та грунтується на матеріалах справи.

Відповідно до статті 51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов'язки у шлюбі та сім'ї.

Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається (частина перша статті 24 СК України).

Частинами третьою, четвертою статті 56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом.

Згідно з частиною другою статті 104, частиною третьою статті 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання, у тому числі за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 СК України.

За змістом частини третьої статті 109 СК України передбачено, що суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі чоловіка та дружини і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права їхніх дітей.

Відповідно до частини першої статті 110, статті 112 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Суд з'ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

З роз'яснень, даних у п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 року, вбачається, що проголошена Конституцією України охорона сім'ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні повно та всебічно з'ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, брати до уваги інші обставини життя подружжя.

З врахуванням встановлених обставин та зазначених норм права суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про те, що подальше збереження шлюбу суперечитиме інтересам позивача.

Твердження в апеляційній скарзі про можливість подальшого спільного життя сторін як подружжя і збереження сім'ї суд вважає необґрунтованим, оскільки перебування особи в шлюбі може відбуватися за вільною згодою особи, а примушування до шлюбу є не допустимим.

Не заслуговують на увагу й посилання ОСОБА_3 у скарзі про позбавлення її доступу до правосуддя, що виразилося у безпідставній відмові у допиті свідків, з огляду на наступне.

Згідно клопотання про допит свідків від 24 липня 2018 року (ас.49-52) ОСОБА_3 показаннями свідків мала намір довести факт, що подружньої вірності вона не зраджувала.

Встановлено, що згідно позовної заяви ОСОБА_4 не посилався, як на підставу предмета позову, що відповідачка зраджує подружню вірність.

З врахуванням положень ст. 13 ЦПК України, згідно яких суд розглядає справу в межах заявлених вимог, суд першої інстанції правильно відмовив у задоволенні клопотання про допит свідків.

Доводи ОСОБА_3 у відповіді на відзив щодо неможливості прийняття судом апеляційної інстанції до уваги нового доказу - свідоцтва про народження дитини, є необгрунтовані, виходячи з наступного.

Згідно ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього.

Встановлено, що оскаржуване рішення ухвалено 23 жовтня 2018 року а свідоцтво про народження видано в день народження дитини ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_2 року, тобто після прийняття рішення суду а відтак цей доказ не міг бути поданий у суді першої інстанції.

Окрім цього, колегія вважає, що свідоцтво про народження підтверджує об"єктивність довідки від 09.06.2018 р., виданої Медичним Центром ПП «Клініка професора С. Хміля», у які зазначалося що ОСОБА_4 проживає з ОСОБА_7, яка перебуває на диспансерному спостереженні з приводу вагітності та батьком дитини вважається ОСОБА_4, що спростовує твердження відповідача в апеляційній скарзі про не достовірність даної довідки.

Рішення суду є законним, підстав для його скасування не має.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України витрати слід покласти на сторони в межах ними понесених.

Стосовно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 35 ч.1, 259 ч.1.2.8, 374 ч.1 п.1, 375, 381 ч.1,3, 382 - 384, 389 ч.1 п. 2, 390 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду від 23 жовтня 2018 року залишити без змін.

Витрати пов"язані з переглядом справи у суді апеляційної інстанції покласти на сторони в межах ними понесених.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 15 січня 2018 року.

Головуючий -

Судді -