Справа № 236/3162/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 січня 2019 року Краснолиманський міський суд Донецької області у складі:

Головуючого судді - Ткачова О.М.,

при секретарі - Білоус Д.А.,

розглянувши в відкритому судовому засіданні позовну заяву ОСОБА_1, представник позивача-ОСОБА_5 до Акціонерного товариства "Українська залізниця", в особі Регіональної філії "Донецька залізниця" про стягнення заробітної плати, заборгованісті з нарахованої, але не виплавченої винагороди, компенсації за невикористані дні відпустки, середнього заробітку за час затримки розрахунку,

ВСТАНОВИВ:

13.09.2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ПАТ "Українська залізниця" про стягнення заборгованості по заробітній платі в якому просить стягнути з Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця", на її користь:

- заборгованість по заробітній платі в сумі 7103,00 грн.;

- компенсацію за невикористані дні відпустки в сумі 9389,62 грн.;

- нараховану, але не виплачену винагороду в сумі 2547,83 грн.;

- середній заробіток за час затримки розрахунку в сумі 118503,48 грн.;

а всього в загальній сумі 137543,93 гривень та судові витрати.

Повідомлені належним чином про час та місце судового засідання сторони до судового засідання не з'явились, але позивачем, представником позивача до суду було надано клопотання в якому вони просили справу розглянути за їх відсутністю та в якому позовні вимоги підтримали у повному обсязі. Представник відповідача також надав заяву про розгляд справи без його участі і ухвалою суду було прийняте рішення справу розглянути за відсутності сторін, оскільки на думку суду, сторони не побажали надати суду особисті пояснення.

Судом при досліджені письмових доказів по справі встановлено.

Позивач працювала у відповідача з 11.10.1990 року по 20.03.2017 року коли була звільнена за угодою сторін у згідно ч.1 ст.36 КЗпП України (а.с. 10-12).

У відповідача перед позивачем після звільнення склалась заборгованість по :

- заробітній платі в сумі 7103,00 грн.;

- компенсації за невикористані дні відпустки в сумі 9389,62 грн.;

- нарахованій, але не виплаченій винагороді в сумі 2547,83 грн.;

- середньому заробітку за час затримки розрахунку в сумі 118503,48 грн.;

а всього в загальній сумі 137543,93 гривень ( а.с. 25-37).

Відповідно до науково-правового висновку Торгово-промислової палати України щодо унеможливлювання виконання обов'язків, передбачених законодавством України про працю при вивільнені працівників, спричинених впливом форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) (а.с.60-76), встановлені цим висновком обставини є підставами для звільнення від відповідальності зобов'язаної сторони, якщо за цим висновком є Публічне акціонерне товариство "Українська залізниця", Регіональна філія Донецька залізниця Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця", за невиконання обов'язків, передбачених законодавством України про працю, а саме: ст.ст.47,49-2 ч.ч.1,3; 83, 115-116, 184 ч.3, 186 -1, 198, КЗпП України , з урахуванням норми ст.4 КЗпП України.

Суд, дослідивши письмові докази по справі, вважає, що позов підлягає задоволенню у цій частині з наступних підстав.

Статтею 94 КЗпП України передбачено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Відповідно до ст.43 Конституції України право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Згідно ст. 97 КЗпП України власник або уповноважений ним орган чи фізична особа не має права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами, колективними договорами.

Відповідно до ст.21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Згідно ст. 22 цього Закону - суб'єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами.

В статті 115 КЗпП України зазначено -

Заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

У разі коли день виплати заробітної плати збігається з вихідним, святковим або неробочим днем, заробітна плата виплачується напередодні.

Розмір заробітної плати за першу половину місяця визначається колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не менше оплати за фактично відпрацьований час з розрахунку тарифної ставки (посадового окладу) працівника.

Заробітна плата працівникам за весь час щорічної відпустки виплачується не пізніше ніж за три дні до початку відпустки.

Відповідно до вимог ст.116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Згідно з вимогами ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Таким чином, з огляду на те, що право людини на заробітну плату гарантоване Конституцією України, нормами КзпП, Законом України «Про оплату праці», а позивач знаходився з Регіональною філією "Донецька залізниця" Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" в трудових відносинах до 20.03.2017 року, виконувала свої трудові обов'язки в повному обсязі, а також при звільненні не отримала усі належні їй платежі, майнові вимоги позивача щодо їх отримання відповідають критеріям правомірних очікувань в розумінні практики Європейського Суду.

Відповідно до положень ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.82 УПК України - Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

В суду не викликають сумніви суми зазначені позивачем до їх виплат відповідачем позивачу, оскільки вони відповідають наданим документам та здійсненим розрахункам (а.с.25-37), при тому, що ці суми на невідповідність їх правильності розрахунків відповідачем не оспорюються.

Заперечення відповідача ґрунтуються на твердженні про відсутність первинних документів, при цьому відповідач не надав суду жодних доказів, які б спростували твердження та докази позивача, а також щодо прийняття відповідних заходів, щодо організації роботи відповідної комісії по врегулюванню спірних питань по виплаті заробітної плати звільненим працівникам, в тому числі і прийнятті рішень по виплаті не оспорюваних сум.

Суд відхиляє посилання відповідача на неможливість вивезти первинні документи, як підставу для відмови у нарахуванні та виплаті позивачу заробітної плати, оскільки обов'язок здійснювати нарахування та виплату заробітної плати, інших виплат, належних працівникові, а так само вести бухгалтерський, податковий облік, тощо лежить на працедавцеві, а не на працівникові. За цих обставин втрата підприємством первинних документів не позбавляє його обов'язку здійснювати нарахування та виплату заробітної плати, тим більше, що відповідачем не надано суду жодних доказів того, що він у будь-який спосіб намагався виправити цю ситуацію.

Крім того, суд звертає увагу на ті обставини, що деякі структурні підрозділи регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця» здійснюють господарську діяльність на підконтрольній Україні території починаючі з березня 2016 року, а звільнено позивача 20.03.2017 року.

Відповідач належними та допустимими доказами, у відповідності зі ст.ст.76-81 ЦПК України, не спростував відомості, наведені у письмових доказах - документах (довідках), наданих позивачем та не надав доказів, що відомості, які відображені в них є недостовірними.

Щодо посилання представника відповідача на науково-правовий висновок Торгово-промислової палати України щодо унеможливлювання виконання обов'язків, передбачених законодавством України про працю при вивільнені працівників, спричинених впливом форс-мажорних обставин ( обставин непереборної сили), то суд оцінює його критично і вважає таким, що не може бути доказом звільнення власника чи уповноваженого ним органу від відповідальності перед найманим працівником, оскільки цей висновок у суду викликає сумнів в його відповідності дійсності і в тому він зроблений об'єктивно та не упереджено щодо осіб яких він стосується та для яких має юридичне значення з наступних підстав:

-цей висновок є приватним замовленням відповідача складеним на підставі наданих та підібраних ним даних, що викликає у суду сумнів щодо його відповідності дійсності, оскільки відповідач є особою заінтересованої в тому висновку що було зроблено;

-надання такого висновку всього двома фахівцями, один з яких не є фахівцем з трудового права а інший залучений до складання висновку на підставі договору про надання послуг, викликає у суду сумнів щодо його відповідності нормам саме трудового права а також надання його особами не заінтересованими в наданні саме того висновку який ними було надано на вимогу замовника;

-зазначений висновок зроблено в протиріччя ст. 259 КЗпП України, яка є спеціальною нормою щодо регулювання питання додержання законодавства про працю, в якій зазначено, що:

Державний нагляд та контроль за додержанням законодавства про працю юридичними особами незалежно від форми власності, виду діяльності, господарювання, фізичними особами - підприємцями, які використовують найману працю, здійснює центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Центральні органи виконавчої влади здійснюють контроль за додержанням законодавства про працю на підприємствах, в установах і організаціях, що перебувають у їх функціональному підпорядкуванні, крім органів доходів і зборів, які мають право з метою перевірки дотримання податкового законодавства здійснювати такий контроль на всіх підприємствах, в установах і організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування.

Громадський контроль за додержанням законодавства про працю здійснюють професійні спілки та їх об'єднання.

- посилання у висновку на ст.ст.9,263,617 ЦК України є безпідставним, оскільки КЗпП України та Закон України «Про оплату праці» регулюють спеціальні норми права які витікають з загальних правовідносин які регулюються ЦК України, при тому, що при складанні цього висновку не були враховані норми права передбачені Законом України «Про оплату праці»;

- у висновку не зазначено, що відповідач звільняється від обов'язків передбачених ст.117 КЗпП України.

Згідно ч. 2 ст. 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право на звернення до суду з позовом про стягнення належній йому зарплати без обмеження будь-яким строком.

Таким чином позовні вимоги позивача в частині стягнення з відповідача заборгованості по заробітній платі в сумі 7103,00 грн., компенсації за невикористані дні відпустки у розмірі 9389,62 грн; заборгованісті з нарахованої, але не виплавченої винагороди у розмірі 2547,83 грн., підлягають задоволенню, оскільки вони знайшли підтвердження в судовому засіданні.

Щодо стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд зазначає про таке.

Згідно із ч.1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Отже, за положеннями ст.117 КЗпП України обов`язковою умовою для покладення на підприємство відповідальності за невиплату належних працівникові сум при звільненні є наявність вини підприємства.

Згідно зі ст.4 КЗпП України законодавство про працю складається з КЗпП України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Норми ч.1 ст. 9 ЦК України кореспондуються з нормами КЗпП України щодо застосування ЦК України до врегулювання відносин, зокрема, до трудових відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавствами.

З огляду на неврегульованість трудовим законодавством відносин з приводу відшкодування майнової та моральної шкоди, положення цивільного законодавства можуть поширюватися на такі відносини.

Враховуючи позовні вимоги у цій справі, зокрема вимоги щодо виплати компенсації у звязку з несвоєчасною виплатою належних працівникові сум, тобто свого роду відшкодування завданої майнової шкоди, застосуванню підлягають положення цивільного законодавства.

Ст.617 ЦК України передбачено, що особа, яка порушила зобов'язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов'язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.

У п. 1 ч.1 ст. 263 ЦК України наведено ознаки непереборної сили та визначено, що непереборна сила це надзвичайна або невідворотна за даних умов подія. Отже, непереборною силою є надзвичайна і невідворотна зовнішня подія, що повністю звільняє від відповідальності особу, яка порушила зобовязання, за умови що остання не могла її передбачитиабо передбачила, але не могла її відвернути, та ця подія завдала збитків.

Відповідно до ст. 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні», торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення субєкта господарської діяльності за собівартістю. Сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) для субєктів малого підприємництва видається безкоштовно.

Форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об'єктивно унеможливлюють виконання зобов'язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов'язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади тощо.

Відповідно до наданого представником відповідача Науково-правового висновку Торгово-промислової палати України від 16.01.2018 року №126/2/21-10.2 (а.с.60-76) щодо унеможливлення виконання обов'язків, передбачених законодавством України про працю при вивільненні (звільненні) працівників, спричиненого впливом дії форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) відносно ПАТ «Укрзалізниця» засвідчено настання форс-мажорних обставин при здійсненні господарської діяльності на території, непідконтрольній українській владі, у тому числі у м. Луганську, у м. Донецьку. З 20.03.2017 року господарська діяльність та управління виробничими потужностями відповідача унеможливлено неправомірними діями третіх осіб. Майно ПАТ «Укрзалізниця», що знаходиться в тому числі в у м. Луганську, у м. Донецьку, перебуває у незаконному володінні та під контролем третіх осіб. Фактично відповідач втратив контроль і доступ до своїх виробничих потужностей та іншого майна, у тому числі, до трудових книжок працівників, оригіналів наказів, у тому числі затвердження та введення в дію штатного розпису, особових справ працівників. Початок дій форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) є 20 березня 2017 року. Унеможливлення виконання ПАТ «Укрзалізниця», РФ «Донецька залізниця», обовязків, передбачених законодавством України про працю, зокрема, статей 47,83,115,116 КЗпП України спричинено впливом дії форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), а саме актами тероризму на території м. Луганська, м. Донецька, тривалими перервами в роботі транспорту, регламентними умовами відповідних рішень та актами державних органів влади, які продовжують діяти і дату закінчення їх дії встановити неможливо. Ці форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) є надзвичайними, непередбачуваними і мають неминучий характер, їх дії не можна уникнути за звичайних обставин при всій обачливості зобовязаної сторони за трудовим договором.

Зазначений висновок Торгово-промислової палати України є належним та допустимим доказом, підтверджує відсутність вини відповідача у нездійсненні своєчасного розрахунку з позивачем при його звільненні, а тому відсутні підстави для стягнення з відповідача на користь позивачасереднього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Відповідні правові позиції висловлені у постановах Верховного Суду України від 11.11. 2015 року № 6-2159цс15, від 11.05.2016 року № 6-383цс15, від 23.03.2016 року № 364цс16, від 23.03.2016 року № 365цс16, від 25.05. 2016 року № 948цс16, від 31.05.2017 року № 6-2163 цс16, а також у постановах Верховного Суду від 15.08.2018 року у справі № 264/925/17-ц.

Згідно з ч.4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постановах Верховного Суду.

Отже, позов ОСОБА_1 до ПАТ «Укрзалізниця» підлягає частковому задоволенню. Вимоги позивача про стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не підлягають задоволенню; натомість з відповідача на користь позивача має бути стягнуто заборгованость по заробітній платі в сумі 7103,00 грн., компенсація за невикористані дні відпустки у розмірі 9389,62 грн; заборгованість з нарахованої, але не виплавченої винагороди у розмірі 2547,83 грн..

Щодо вимог стягнення на користь позивача понесених нею витрати за надання правової допомоги, то суд критично оцінює наданий самим представником позивача договір ( а.с.41) і не вважає його таким документом, що дійсно підтверджує понесені позивачем ці витрати.

Отже в цій частині вимоги позивача задоволенню не підлягають.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд зазначає таке. Згідно із ст. 133 ЦПК України судовий збір включено до складу судових витрат. Відповідно до п.1 ч.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються, зокрема, позивачі - у справах про стягнення заробітної плати.

Згідно ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

ОСОБА_1 звернулася до суду з вимогами про стягнення заборгованості по заробітній платі, за якими її звільнено законом від сплати судового збору; за заявлені вимоги в частині стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні позивачем судовий збір не сплачувався.

З урахуванням часткового задоволення позовних вимог суд приходить до висновку застосувати принцип пропорційності та про стягнення з відповідача 190,38 грн.

Крім того, позивачем заявлена вимога про стягнення з відповідача середнього заробітку за весь час затримки виплати розрахунку, яка не сплачена позивачем. Враховуючи, що судом у задоволенні цих вимог відмовлено, судові витрати покладаються за рахунок держави.

Керуючись ст.ст.115-117 КзпП України ст.ст.263-265, 430 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1, представник позивача-ОСОБА_5 до Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця", в особі Регіональної філії "Донецька залізниця" про стягнення заробітної плати, заборгованісті з нарахованої, але не виплавченої винагороди, компенсації за невикористані дні відпустки, середнього заробітку за час затримки розрахунку- задовольнити частково.

Стягнути з Акціонерного товариства "Українська залізниця" (юридична адреса 03680, м. Київ, вул. Тверська, буд. 5, ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП - НОМЕР_1, мешкає за адресою: АДРЕСА_1): заборгованість по заробітній платі у розмірі 7103,00( сім тисяч сто три) гривні, компенсації за невикористані дні відпустки у розмірі 9389 ( дев'ять тисяч триста вісімдесят девять) гривень 62 копійки, заборгованісті з нарахованої, але не виплавченої винагороди у розмірі 2547 (дві тисячі п'ятсот сорок сім) гривень 83 копійки, а всього 19038 (дев'ятнадцять тисяч тридцять вісім) гривень 45 копійок.

В частині позовних вимог ОСОБА_1, щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку в розмірі 118503,48 гривень - відмовити у звязку з відсутністю підстав.

Стягнути з Акціонерного товариства "Українська залізниця" (юридична адреса 03680, м. Київ, вул. Тверська, буд. 5, ) на користь держави судові витрати в частині сплати судового збору у розмірі 190 (сто дев'яносто) гривень 38 копійок.

Іншу частину судових витрат в частині сплати судового збору в розмірі 1213,25 гривень - компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Відмовити ОСОБА_1 у задоволенні її клопотання щодо відшкодування за рахунок відповідача на її користь судових витрат, повязаних з наданням правової допомоги, в розмірі 1000,00 гривень через необгрунтованість позивачем, саме такого розміру витрат.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку через Краснолиманський міський суд Донецької області до Донецького апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя -