Справа № 240/597/18
Провадження № 2/240/15/19
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 січня 2019 року смт. Олександрівка

Олександрівський районний суд Донецької області у складі:

головуючого - судді Щербак Ю.В.,

за участі:

секретаря судового засідання- Осадчої Л.В.,

представника служби у справах дітей Олександрівської районної державної адміністрації - Страшненко Т.С.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду смт. Олександрівка цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, що діє в своїх інтересах та інтересах малолітньої ОСОБА_4, третя особа: Служба у справах дітей Олександрівської райдержадміністрації, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням,

В С Т А Н О В И В:

До Олександрівського районного суду Донецької області звернулася ОСОБА_2 з позовом до ОСОБА_3, що діє в своїх інтересах та інтересах малолітньої ОСОБА_4, третя особа: Служба у справах дітей Олександрівської райдержадміністрації, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

В обґрунтування своїх позовних вимог зазначила, що вона є власником квартири АДРЕСА_1, що підтверджується свідоцтвом НОМЕР_3 про право власності на житло від 9 грудня 1999 року, виданного згідно з розпорядженням Олександрівської районної державної адміністрації від 9 грудня 1999 року, № 577р., реєстраційний запис № 518-п від 09.12.1999 року.

За цією адресою, разом з позивачем, зареєстровані її син - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, а також - ОСОБА_3, та її малолітня донька - ОСОБА_4, які не є, та не були членами сім'ї власника.

Відповідач з донькою з серпня 2010 року за вказаною вище адресою не проживає, родинних стосунків з позивачем не має, та добровільно зніматися з реєстраційного обліку не має можливості, оскільки, перебуває в Російській Федерації.

Факт реєстрації відповідача з її донькою перешкоджає позивачу розпоряджатися належної їй квартирою. Також, вона змушена нести додаткові витрати на утримання квартири у зв'язку з тим, що розрахунок вартості комунальних послуг ведеться від числа зареєстровних в ній осіб.

За таких обставин порушуються права позивача, як власника майна, на вільне володіння та користування квартирою.

На підставі викладеного, позивач просить суд усунути перешкоди у здійсненні нею, як власником, права користування та розпорядженням належним їй нерухомим майном - квартирою, яка розташована АДРЕСА_1, шляхом позбавлення ОСОБА_3, та її малолітньої доньки - ОСОБА_4, права користування зазначеним житловим приміщенням.

Позивач в судове засідання не з'явилася, належним чином повідомлена про день розгляду справи. Надала до суду заяву, про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, та не заперечує проти заочного розгляду справи.

а.с. 43

Відповідач повторно в судове засідання не з'явилася, причини неявки суду не відомі, про час розгляду справи належним чином повідомлена. Відзив на позовну заяву не подала.

Представник третьої особи - органу опіки та піклування Олександрівської райдержадміністрації - Страшненко Т.С. в судовому засіданні позовні вимоги визнала частково. Не заперечує, щодо визнання ОСОБА_3 такою, що втратила право користування житловим приміщення за адресою: АДРЕСА_1. Однак, з метою соціального захисту житлових прав, враховуючи інтереси малолітньої дитини, не підтримує позовні вимоги в частині визнання доньки відповідача- ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

У зв'язку з повторною неявкою відповідача, повідомленої про час і місце судового засідання, суд, відповідно до вимог ст. 223, 280-282 ЦПК України, прийняв рішення про заочний розгляд справи , оскільки позивач не заперечував проти такого вирішення справи.

Дослідивши письмові матеріали справи та докази в їх сукупності, на підставі повного, об'єктивного та всебічного дослідження, суд встановив таке.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно свідоцтва про право власності на житло НОМЕР_3 від 9 грудня 1999 року, виданого на підставі розпорядження (наказу) від 9 грудня 1999 року № 577р органом приватизації державного житлового фонду Олександрівської районної державної адміністрації, квартира, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, дійсно належить на правах спільної часткової власності ОСОБА_2 та членам її сім'ї: ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10 та ОСОБА_5. Загальна площа квартири становить 62,8 кв.м.

а.с. 17

Відповідно до акту перевірки Олександрівської селищної ради місця проживання сім'ї ОСОБА_2 від 22 серпня 2018 року, в помешканні за адресою: АДРЕСА_1 , разом із ОСОБА_2 зареєстровані, але не проживають: ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2.

а.с. 15

Згідно довідки Олександрівської селищної ради від 16.08.2018 року № 144/02-28, ОСОБА_2 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1, разом з ОСОБА_5, який з 2007 року не проживає, а також - ОСОБА_3 та її донькою, ОСОБА_4, які не проживають з 2010 року.

а.с. 14

Як вбачається з паспортних даних, відповідач по справі - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, уродженка с. Очеретино Олександрівського району Донецької області, є громадянкою Російської Федерації, яка зареєстрована з 05 липня 1999 року в с. Місайлово (рос. Мисайлово) Колпнянського району Орловської області.

а.с.12

Відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_4, виданого 23 березня 2010 року у відділі реєстрації актів цивільного стану Краматорського міського управління юстиції Донецької області, актовий запис № 432, ОСОБА_3 є матір'ю ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2.

а.с. 13

Як вбачається з довідки адміністрації Краснянського сільського поселення Колпнянського району Орловської області Російської Федерації від 22 серпня 2018 року № 279, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, зареєстрована з 05 липня 1999 року в с. Місайлово (рос. Мисайлово) Колпнянського району Орловської області разом зі своїми дітьми: ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, та ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_7.

а.с. 38

Згідно ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

У відповідності до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась 17 липня 1997 року відповідно до Закону від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, № 7 та № 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння.

Правова позиція Європейського суду з прав людини відповідно до пункту 1 статті 8

Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод гарантує кожній особі, окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів позитивні зобов'язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K., 21.02.1990). Такий загальний захист

поширюється як на власника квартири (рішення в справі Gillow v. the U.K., 24.11.1986), так і на наймача (рішення в справі Larkos v. Cyprus, 18.02.1999).

Згідно зі ст. ст. 379, 382 ЦК України об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло у вигляді житлового будинку, садиби, квартири.

Пунктами 33, 34 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07 лютого 2014 року № 5 передбачено, що відповідно до положень ст. 391 та ст. 396 ЦК України позов про усунення порушень прав, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім'ї, попередніми членами його сім'ї, а також членами сім'ї попереднього власника житла.

При цьому, усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема, жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням, відповідно до норм житлового та цивільного законодавства, а саме, від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення, про позбавлення права користування жилим приміщенням, про визнання особи безвісно відсутньою, про оголошення фізичної особи померлою.

Як зазначено в постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі 6-709цс16, за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України, та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України, слід дійти до висновку, що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинок, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім'ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім'ї, у тому числі, у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім'ї власника без поважних причин понад один рік.

Отже, вирішуючи дану справу, за встановлених фактичних обставин справи, слід дійти висновку, що до правовідносин, які виникли між сторонами необхідно застосувати положення статті 383,391 ЦК України.

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з правом володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст. 16, 386, 391 ЦК України.

Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150

ЖК України, які передбачають права власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.

При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права, на підставі цієї норми права, є наявність у позивача права власності, та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому, не має значення, ким саме спричинено порушене право, та з яких підстав.

Відповідно до ч. 4 ст. 9 ЖК України, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Згідно з ч.1 ст.71 Житлового кодексу України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

Відповідно до ст.72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Згідно статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Наведене відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 16.11.2016 р. у справі №6-709цс16, в якій Суд прийшов до висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, як і не є членами його сім'ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-якій час.

Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про визнання відповідачки такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

На підставі п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» (зі змінами) вказано, що вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з'ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім'ї наймача, чи зареєстровані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім'ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням.

Судом встановлено, що відповідач не є членом сім'ї позивача, не є співвласником квартири, вказані особи не ведуть спільне господарство. Між сторонами не було укладено угоди про безоплатне користування жилим приміщенням, також не був укладений і договір найму житлового приміщення. Таким чином, суд доходить до висновку, що відповідач ОСОБА_3 втратила право користування вказаною квартирою.

В судовому засіданні представник органу опіки та піклування Олександрівської районної державної адміністрації заперечував проти визнання малолітньої ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1, посилаючись, що дитина проживає в Росії разом з матір'ю за волею останньої, а не власною волею.

Вирішуючи спір, суд виходив з такого.

Відповідно до ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків.

За змістом ч. 2 ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Статтею 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачено, що реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Згідно з положеннями ч.ч. 3, 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає.

Так як, вказана квартира, яка розташована за адресою : АДРЕСА_1, не є місцем проживання відповідача - ОСОБА_3, тому квартира не може бути і місцем проживання малолітньої ОСОБА_4, яка проживає разом зі своєю матір'ю - відповідачем по справі.

Згідно правової позиції Верховного Суду, яка викладена у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24.10.2018 у справі № 490/12384/16-ц, особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщенням за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин.

Суд вважає встановленим, що ОСОБА_2 є власником квартири за адресою: АДРЕСА_1 та за вказаною адресою зареєстрована ОСОБА_3 зі своєю донькою - ОСОБА_4, які у зазначеній квартирі не проживають з 2010 року по теперішній час, а зареєстровані та проживають в Російській Федерації, у зв'язку з чим втратили право на користування цією квартирою.

З огляду на викладене, позов підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 4, 5, 12, 13, 81, 223, 263-264, 280-282 ЦПК України, ст.311, 319, 321, 383, 386, 391, 396 ЦК України, ст. 150 ЖК України, суд, -

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3, що діє в своїх інтересах та інтересах малолітньої ОСОБА_4, третя особа: Служба у справах дітей Олександрівської райдержадміністрації про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням задовольнити повністю.

Усунути перешкоди ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_8, у користуванні квартирою АДРЕСА_1, шляхом визнання ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, та її доньки - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, такими, що втратили право користування зазначеним житловим приміщенням.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом,

не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Апеляційна скарга може бути подана позивачем безпосередньо до Апеляційного суду Донецької області або через Олександрівський районний суд Донецької області протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення. Позивач, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому відповідного рішення суду.

Позивач - ОСОБА_2, місце реєстрації - АДРЕСА_1, РНОКПП НОМЕР_1.

Відповідач - ОСОБА_3, місце реєстрації - АДРЕСА_1, РНОКПП НОМЕР_2.

Третя особа - Служба у справах дітей Олександрівської районної державної адміністрації, юридична адреса: вул. Самарська, буд. 20, смт. Олександрівка Олександрівського району Донецької області.

Повний текст рішення складено 14 січня 2019 року.

Суддя Ю.В.Щербак