Постанова

Іменем України

25 березня 2019 року

м. Київ

справа № 183/2689/17

провадження № 61-1303св18

Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Олійник А. С. (суддя-доповідач), Кузнєцова В.О., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 21 серпня 2017 року у складі судді Сороки О. В. та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 07 грудня 2017 року у складі колегії суддів: Пищиди М. М., Ткаченко І. Ю., Каратаєвої Л. О.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2017 року ОСОБА_6 звернулася до суду з позовомдо ОСОБА_5 про стягнення боргу за договором позики.

Позов обгрунтовано тим, що ОСОБА_6 12 грудня 2014 року надалау борг ОСОБА_5 грошові кошти, а остання зобов'язалась сплачувати відсотки за користування грошовими коштами. 12 грудня 2014 року позивач передала відповідачу 27 000,00 грн, відповідач власноручно написала розписку та зобов'язалася повернути кошти за першою вимогою, сплачувати відсотки у розмірі 2 200,00 грн щомісяця.

05 липня 2016 року позивач надала відповідачу 11 718,00 грн та 700 доларів США, про що ОСОБА_5 написала розписку. Відповідач за цим договором зобов'язалася сплачувати відсотки у розмірі 8% щомісяця від суми позики та повернути борг 31серпня 2016 року. Відсотки за договором позики від 05липня 2016 року тасуму боргу ОСОБА_5 не повернула, у зв'язку з чим ОСОБА_4 направила на її адресу письмову вимогу, однак відповіді не отримала.

За договором позики від 12 грудня 2014 року ОСОБА_5 сплачувала відсотки до 01 січня 2017 року, надалі відмовилася їх сплачувати, як і відмовилася за першою вимогою повернути борг.

Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 21 серпня 2017 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 07 грудня 2017 року, позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4борг за договором позики від 12 рудня 2014 року у розмірі 27 000,00 грн. Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4борг за договором позики від 05 липня 2016 року у розмірі 29 561,28 грн. Вирішено питання розподілу судового збору.

Рішення суду першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, мотивовано тим, що між сторонами укладено договір, відповідач свої зобов'язання не виконала, у зазначені строки гроші не повернула, тому відповідно до чинного законодавства необхідно стягнути заборгованість за борговими розписками.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У січні 2018 року ОСОБА_5 звернулася до Верховного Суду України з касаційною скаргою, у якій просить скасувати ухвалені у справі судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову у позові.

Заперечень на касаційну скаргу до суду касаційної інстанції не надходило.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

01 березня 2018 року ухвалою Верховного Суду відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ОСОБА_5

У січні 2018 року справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційну скаргу мотивовано тим, що судами першої та апеляційної інстанцій не досліджено, що відповідач не отримувала кошти саме від позивача за розписками від 12 грудня 2014 року та 05 липня 2016 року. За цими розписками відповідач брала кошти у ОСОБА_7, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1

Матеріали справи не містять жодного доказу, що позивач є позикодавцем за спірними розписками. У тексті розписки відсутні відомості про позивача та свідків. Лише факт наявності у позивача оригіналів розписок, як єдиний доказ права вимоги коштів від відповідача, є недопустимим.

Відсутні підтвердження, що відповідачем відповідно до розписок здійснювались виплати на користь позивача за відсотками.

Судами першої та апеляційної інстанцій не взято до уваги, що цей спір розглядався правоохоронними органами і під час розгляду проведено відповідні процесуальні дії, якими встановлено відсутність у діях відповідача ознак злочину та не встановлено боргові зобов'язання відповідача перед позивачем.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що ОСОБА_6 12 грудня 2014 року надала уборг ОСОБА_5 грошові кошти, а остання зобов'язалась сплачувати відсотки за користування грошовими коштами. 12 грудня 2014 року позивач передала відповідачу 27 000,00 грн, відповідач власноручно написала розписку та зобов'язалася повернути кошти за першою вимогою, сплачувати відсотки у розмірі 2 200,00 грн щомісяця.

05 липня 2016 року позивач надала відповідачу 11 718,00 грн та 700 доларів США, про що ОСОБА_5 написала розписку. Відповідач за цим договором зобов'язалася сплачувати відсотки у розмірі 8% щомісяця від суми позики та повернути борг 31серпня 2016 року.

Суду першої інстанції надано оригінал розписки від 12 грудня 2014 року, відповідно до якої ОСОБА_5 отримала у борг 27 000,00 грн, зобов'язавшись їх повернути за першою вимогою.

Надано оригінал розписки від 05 липня 2016 року відповідно до якої ОСОБА_5 отримала у борг 11 718,00 грн та 700,00 доларів США, зобов'язавшись їх повернути 31 серпня 2016 року.

Зазначені розписки, відповідно до вимог частини першої статті 1047 ЦК України є договором, що укладений у письмовій формі, оскільки його сума більш, ніж у 10 разів перевищує розмір неоподаткованого мінімуму громадян.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи, зміст оскаржуваного судового рішення, обговоривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення з таких підстав.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьоюстатті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 3 ЦПК України 2004 року кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Частиною першою статті 1049 ЦК України передбачено, що за договором позики позичальник зобов'язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Договір позики за своєю юридичною природою є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов'язанням повернення) певної грошової суми, так і дата її отримання, що узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15.

Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов'язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов'язанням їх повернення та дати отримання коштів.

Відповідно до статті 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.

Відповідно до змісту статті 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов'язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов'язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов'язку.

ОСОБА_5 не погоджується з тим, що кошти вона позивача у ОСОБА_4

Суди першої та апеляційної інстанцій, встановивши обставини справи, дійшли висновку, що наявність будь-яких інших зобов'язань між сторонами відповідачем не доведено, наявність оригіналу розписки у позивача свідчить, що зобов'язання відповідачем не виконано.

Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень (частина перша статті 60 ЦПК України 2004 року).

Відповідно до статті 400 ЦПК України Верховний Суд не має повноважень встановлювати обставини справи та оцінювати докази.

Враховуючи наведене, ухвалюючи оскаржувані судові рішення, суди на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, з урахуванням встановлених обставин дійшли правильного висновку про задоволення позову.

Доводи касаційної скарги є аналогічними доводам, викладеним в апеляційній скарзі, та не спростовують висновків суду першої та апеляційної інстанцій, викладених у мотивувальній частині рішень, зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками судів попередніх інстанцій щодо їх оцінки.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій - без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 21 серпня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 07 грудня 2017 року залишити без змін.

Постанова оскарженню не підлягає.

Судді: А. С. Олійник

В.О. Кузнєцов

Г.І. Усик