Провадження №22-ц/812/41/19
ПОСТАНОВА

Іменем України

10 січня 2019 року м. Миколаїв

справа № 473/836/18

Миколаївський апеляційний суд у складі:

головуючого Коломієць В.В.

суддів Данилової О.О., Шаманської Н.О.,

із секретарем судового засідання Лептугою С.С.,

переглянувши у спрощеному позовному провадженні без виклику сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні житлом шляхом вселення за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області, ухвалене 09 жовтня 2018 року під головуванням судді Старжинської О.Є. у приміщенні цього суду, повний текст якого складений цього ж дня,

В С Т А Н О В И В:

У березні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні житлом шляхом вселення.

Позивач зазначила, що ОСОБА_2 є її колишнім чоловіком, шлюб між ними розірвано у 2014 році. Рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 23.06.2016 року за нею визнано право власності на 43/100 частки житлового будинку АДРЕСА_1 з господарчими будівлями (спорудами), а саме: житлову кімнату 2 площею 10,5 кв.м., житлову кімнату 2 площею 10,5 кв.м., житлову кімнату 3 площею 8,8 кв.м., сіни ІІ площею 7,43 кв.м., а за ОСОБА_2 визнано право власності на 57/100 вказаного житлового будинку з господарчими будівлями (спорудами), а саме: житлову кімнату 4 площею 14,2 кв.м., кімнату 1 (передня) площею 8,5 кв.м., сіни І площею 7,77 кв.м., літню кухню Г-1 площею 22,6 кв.м., сарай Е-1 площею 4,3 кв.м., гараж Д-1 площею 18,6 кв.м., тамбур б-1 площею 5,3 кв.м. Свою частку в будинку позивач зареєструвала у державного реєстратора, про що отримала витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 06.04.2017 року. Рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 26.10.2015 року визнано за позивачкою право власності на ? частку земельної ділянки площею 0,0507 га, розташовану біля житлового будинку АДРЕСА_1.

Як вказала позивач, в даному будинку вона зареєстрована з 12.03.2007 року.

Посилаючись на те, що після припинення подружніх відносин, з кінця 2013 року відповідач перешкоджає їй потрапити до її частину будинку, ОСОБА_1 просила усунути перешкоди в користуванні житловим будинком шляхом вселення її в цей будинок та зобов'язати ОСОБА_2 не чинити їй в подальшому перешкоди в користуванні будинком, включаючи період проведення будівельних робіт по реконструкції її частини будинку, яка виділена їй в натурі.

12.04.2018 року позивач уточнила позовні вимоги та просила в порядку усунення перешкод в користуванні будинком вселити її в частину будинку АДРЕСА_1, яка належить їй відповідно до рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 23.06.2016 року та складає 43/100 частки житлового будинку АДРЕСА_1, а саме: житлову кімнату 2 площею 10,5 кв.м., житлову кімнату 2 площею 10,5 кв.м., житлову кімнату 3 площею 8,8 кв.м., сіни ІІ площею 7,43 кв.м., та заборонити ОСОБА_2 вчиняти наступні дії: замінювати замки на вхідних дверях до двору та до будинку, не допускати до двору та приміщення будинку осіб, які здійснюватимуть ремонтні роботи та роботи по реконструкції будинку.

Рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 09 жовтня 2018 року позов задоволено частково. Зобов'язано ОСОБА_2 усунути перешкоди в користуванні 43/100 частками житлового будинку АДРЕСА_1 шляхом вселення її в цю частину житлового будинку, яка складається з житлової кімнати 2, площею 10,5 кв.м., кімнати 3, площею 8,8 кв.м., сіней ІІ, площею 7,43 кв.м. В іншій частині позову відмовлено. Стягнуто з відповідача на користь позивачки судові витрати в сумі 1704 грн.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 - адвокат ОСОБА_3 -просила скасувати рішення в частині задоволення позовних вимог та ухвалити в цій частині нове рішення - про відмову у їх задоволенні. Апелянт зазначав, що судом безпідставно не враховано те, що на теперішній час не здійснено переобладнання будинку, яке б дозволило фактично розділити його на дві частини з окремими входами, а тому вселення позивачки є передчасним і буде порушувати право власності відповідача, до того ж ОСОБА_2 не чинить перешкод позивачці у вселенні до будинку. Крім того, на думку апелянта суд невірно розподілив судові витрати.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню із наступних підстав.

Судом встановлено і таке підтверджується матеріалами справи, що сторони з 01.06.1996 року по 26.05.1999 року та з 03.03.2007 року по 28.07.2014 року перебували в зареєстрованому шлюбі, в період якого за договором купівлі-продажу придбали жилий будинок АДРЕСА_1, право власності на який було оформлено на ОСОБА_2 У даному будинку проживали сторони разом зі своїми дітьми, з 12.03.2007 року ОСОБА_1 зареєстрована за вказаною адресою. Рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 25.07.2014 року (справа № 473/2526/14-ц) в порядку поділу майна подружжя за ОСОБА_1 визнано право власності на ? частку зазначеного будинку. Рішенням цього ж суду від 26.10.2015 року (справа № 473/4073/15-ц) за ОСОБА_1 визнано право власності на ? частку земельної ділянки, на якій розташований вказаний будинок.

Рішенням Вознесенського міськрайонного суду від 23.06.2016 року (справа № 473/3929/15-ц) було проведено виділ в натурі часток сторін в даному будинку. Визнано за ОСОБА_1 право власності на 43/100 часток цього будинку з господарськими будівлями (спорудами), які складаються: у будинку - з житлової кімнати №2 площею 10,5 кв.м., кімнати №3 площею 8,8 кв.м., сіней 11 площею 7,43 кв.м., та господарських споруд - літньої кухні Б площею 23,5 м2, сарая В-1 площею 11,4 м2. Визнано за ОСОБА_2 право власності на 57/100 часток цього будинку з господарськими будівлями (спорудами), які складаються: у будинку - з житлової кімнати 4 площею 14,2м2; кімнати 1 (передня) площею 8,5м2; сіней І площею 7,77м2; та господарських споруд - літньої кухні Г-1 площею 22,6 м2, сарая Е-1 площею 4,3 м2; гаража Д-1 площею 18,6м2; тамбура б-1 площею 5,3 м2.

Зобов'язано ОСОБА_2 у виділеній йому частині будинку (сінях) розширити за власні кошти дверний проріз як зазначено у висновку експерта №128 від 15.06.2016 року.

Зобов'язано ОСОБА_1 влаштувати за власні кошти в сінях перегородку як зазначено у висновку експерта №128 від 15.06.2016 року, закласти дверний проріз між кімнатами 3 та 4.

За такого, судом вірно встановлено, що визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі припинило спільну власність сторін на будинок АДРЕСА_1.

Також судом правильно встановлено, що наявність перешкод в користуванні ОСОБА_1 виділеною їй у власність частиною будинку є доведеною, оскільки підтверджується відповідними Актами, складеними за участі голови квартального комітету з залученням свідків (а.с. 89, 90).

Положеннями статті 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Право приватної власності є непорушним.

Загальні положення про право власності викладені у главі 23 ЦК України.

Статтями 317, 319, 321 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно з вимогами статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що спірні правовідносини за своєю природою ґрунтуються на обставинах, пов'язаних з фактом порушення відповідачем права власності позивачки, шляхом створення їй перешкод у користуванні її власністю, а тому її порушені права підлягають захисту.

Таким чином, відповідно до вищевикладених вимог закону суд обґрунтовано ухвалив рішення про задоволення позовних вимог про усунення перешкод ОСОБА_1 в користуванні 43/100 частками житлового будинку АДРЕСА_1 шляхом вселення її в цю частину житлового будинку, яка складається з житлової кімнати 2, площею 10,5 кв.м., кімнати 3, площею 8,8 кв.м., сіней ІІ, площею 7,43 кв.м..

Посилання апеляційної скарги на неможливість вселення позивачки у виділену їй рішенням Вознесенського міськрайонного суду від 23.06.2016 року частину будинку в зв'язку з його невиконанням в частині зобов'язання сторін здійснити роботи з перепланування будинку, є необґрунтованими, оскільки зазначені обставини не мають правового значення при вирішенні даного спору. До того ж, зі змісту Актів від 16.04.2018р. та 24.03.2018р. вбачається, що ОСОБА_1 намагається виконати рішення суду щодо влаштування в сінях перегородки та закладення дверного прорізу між кімнатами 3 та 4. проте, відповідач не допускає до двору та житлового будинку осіб, з якими позивач домовилась про здійснення робіт з перепланування будинку відповідно до рішення суду, та перешкоджає доступу працівників Вознесенського МБТІ для виготовлення нового техпаспорту на будинок (а.с. 89, 90). Такі факти також підтверджуються поясненнями допитаних судом першої інстанції свідків ОСОБА_4 та ОСОБА_5

За такого, не можуть бути прийняті до уваги доводи апеляційної скарги про те, що вселення позивачки буде порушувати право власності відповідача на його частину будинку.

Разом із тим, колегія суддів погоджується із доводами апеляційної скарги щодо невірного розподілу судом судових витрат.

Так, за правилами ч.ч. 1, 2, 13 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

До витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу (п.1 ч.3 ст.133 ЦПК України).

Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов?язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

На підтвердження понесених позивачкою судових витрат в матеріалах справи міститься копія квитанції до прибуткового касового ордера від 20.03.2018 року про сплату ОСОБА_1 адвокату ОСОБА_6 1000 грн. за надання правничої допомоги на підставі договору про надання правової допомоги № 5 від 20.03.2018 року, що підтверджується відповідним ордером (а.с. 14, 15.

Таким чином, враховуючи принцип пропорційності відшкодування судових витрат при частковому задоволенні вимог, приймаючи до уваги роз'яснення, викладені у абзаці другому п. 36 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 10 від 17.102014р. «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» про те, що у разі неможливості точно визначити розподіл судових витрат при частковому задоволенні позову немайнового характеру судові витрати розподіляються між сторонами порівну, колегія суддів дійшла висновку, що з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягають стягненню відшкодування судових витрат в розмірі 852 грн. 40 коп. (704грн. 80коп. судового збору + 1000грн. витрат на правову допомогу) : 2).

Оскільки суд першої інстанції на зазначене уваги не звернув, то рішення відповідно до п.4 ч.1 ст.376 ЦПК України рішення суду в частині розподілу судових витрат підлягає зміні.

Отже, апеляційна скарга ОСОБА_2 в частині вимог щодо перерозподілу судових витрат підлягає задоволенню.

Між тим, сплачений ОСОБА_2 судовий збір за апеляційну скаргу не підлягає відшкодуванню, оскільки оскарження рішення суду в частині розподілу судових витрат не оплачується судовим збором (п. 36 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 10 від 17.102014р. «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах»)

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 09 жовтня 2018 року в частині розподілу судових витрат змінити, зменшивши розмір судових витрат з 1704грн. до 852 грн. 40 коп. (вісімсот п'ятдесят дві гривні сорок копійок).

В іншій частині рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий В.В. Коломієць

Судді: О.О. Данилова

Н.О. Шаманська

Повний текст судового рішення складено 14 січня 2019 року