справа № 278/102/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 квітня 2019 року м. Житомир

Житомирський районний суд Житомирської області в складі головуючого судді Грубіяна Є.О. за участю секретаря Журиної А.В., розглянув цивільну справу за заявою представника позивача ПП "Сучасне Дорожне Будівництво" - ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач ПП "Сучасне дорожне будівництво" звернувся до суду з вище вказаним позовом, яким просив стягнути з ОСОБА_2 кошти в сумі 14 350,00 грн в якості витрат, пов'язаних із ремонтом автотранспортного засобу, який було пошкоджено відповідачем у дорожньо-транспортній пригоді. В обґрунтування позову зазначено, що 27.06.2018 року в м. Житомир по вул. Баранова з вини відповідача, який перебуває у трудових відносинах з ПП "Сучасне дорожне будівництво", була скоєна дорожньо-транспортна пригода (далі по тексту ДТП). Позивач, який є власником пошкодженого автомобіля, з метою отримання відшкодування, звернувся до ПАТ Страхова компанія "Галицька", однак останньою було відмовлено у виплаті такого відшкодування. Позивачем було здійснено ремонт пошкодженого автомобіля за власні кошти на загальну суму 14 350,00 грн. Відповідач не бажає компенсувати завдану шкоду майну позивача, у зв'язку з чим останній звернувся до суду з позовом про відшкодування шкоди. Враховуючи положення ст. 274 ЦПК України розгляд справи проводився в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами за відсутності заперечень учасників справи щодо цього. Судовий розгляд цієї справи здійснено на підставі наявних у суду матеріалів. Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійcнювалось, що відповідає правилам, встановленим реченням другим ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Відповідач відзиву на позов не подав, свого ставлення до позовних вимог не висловив. Дослідивши матеріали справи, судом встановлені наступні фактичні обставини і відповідно ним правовідносини. Згідно до наказу № 7к від 16 квітня 2018 року ОСОБА_2 з 17.04.2018 року прийнятий на роботу на посаду механіка відділу головного механіка Приватного підприємства "Сучасне дорожне будівництво" (а.с. 7). 27.06.2018 року 15 год. 10 хв. в м. Житомирі по вулиці Баранова з вини відповідача, ОСОБА_2, який керував Мersedes-Benz 110 CDI, державний номерний знак "НОМЕР_1", була скоєна дорожньо-транспортна пригода. В результаті вказаної ДТП був пошкоджений автомобіль марки Мersedes-Benz 110 CDI, державний номерний знак "НОМЕР_1", власником якого є Приватне підприємство "Сучасне дорожне будівництво". Розмір завданих збитків, які поніс позивач у зв'язку з ремонтом вищевказаного пошкодженого автотранспортного засобу, згідно видатковій накладній №КV118F086444 від 30.07.2018 року, наряду-замовлення від 30.07.2018 року та акту №575 здачі-приймання робіт (надання послуг) від 01.08.2018 року, складає 14 350,00 грн (а.с.8-10). З відповіді, наданої позивачу Приватним акціонерним товариством страховою компанією "Галицька" 13 вересня 2018 року за №1269 на заяву про здійснення страхового відшкодування за пошкоджений в результаті дорожньо-траспортної пригоди автомобіль Мersedes-Benz Vito 110 CDI, державний номерний знак НОМЕР_1, вбачається, що позивачу відмовлено у виплаті страхового відшкодування у зв'язку з відсутністю на це правових підстав (а.с 11). Правовідносини між сторонами врегульовані наступними положеннями норм законодавства України. Працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов'язків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством. За наявності зазначених підстав і умов матеріальна відповідальність може бути покладена незалежно від притягнення працівника до дисциплінарної, адміністративної чи кримінальної відповідальності. На працівників не може бути покладена відповідальність за шкоду, яка відноситься до категорії нормального виробничо-господарського ризику, а також за шкоду, заподіяну працівником, що перебував у стані крайньої необхідності. Відповідальність за не одержаний підприємством, установою, організацією прибуток може бути покладена лише на працівників, що є посадовими особами. Працівник, який заподіяв шкоду, може добровільно покрити її повністю або частково. За згодою власника або уповноваженого ним органу працівник може передати для покриття заподіяної шкоди рівноцінне майно або поправити пошкоджене (ст. 130 Кодексу законів про працю далі за текстом скорочено КЗпП). За шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов'язків, працівники, крім працівників, що є посадовими особами, з вини яких заподіяно шкоду, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку. Матеріальна відповідальність понад середній місячний заробіток допускається лише у випадках, зазначених у законодавстві (ст. 132 КЗпП України). Відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли: 1) між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до статті 135-1цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей; 2) майно та інші цінності були одержані працівником під звіт за разовою довіреністю або за іншими разовими документами; 3) шкоди завдано діями працівника, які мають ознаки діянь, переслідуваних у кримінальному порядку; 4) шкоди завдано працівником, який був у нетверезому стані; 5) шкоди завдано недостачею, умисним знищенням або умисним зіпсуттям матеріалів, напівфабрикатів, виробів (продукції), в тому числі при їх виготовленні, а також інструментів, вимірювальних приладів, спеціального одягу та інших предметів, виданих підприємством, установою, організацією працівникові в користування; 6) відповідно до законодавства на працівника покладено повну матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов'язків; 7) шкоди завдано не при виконанні трудових обов'язків; 8) службова особа, винна в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу; 9) керівник підприємства, установи, організації всіх форм власності, винний у несвоєчасній виплаті заробітної плати понад один місяць, що призвело до виплати компенсацій за порушення строків її виплати, і за умови, що Державний бюджет України та місцеві бюджети, юридичні особи державної форми власності не мають заборгованості перед цим підприємством (ст. 134 КЗпП України). Межі матеріальної відповідальності працівників за шкоду, завдану підприємству, установі, організації розкраданням, умисним зіпсуттям, недостачею або втратою окремих видів майна та інших цінностей, а також у тих випадках, коли фактичний розмір шкоди перевищує її номінальний розмір, встановлюються законодавством (ст. 135 КЗпП України). Письмові договори про повну матеріальну відповідальність може бути укладено підприємством, установою, організацією з працівниками (що досягли вісімнадцятирічного віку), які займають посади або виконують роботи, безпосередньо зв'язані із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей. Перелік таких посад і робіт, а також типовий договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність затверджуються в порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України (ст. 135-1 КЗпП України). Згідно ч. 2 ст. 1187 ЦК України, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі володіє транспортним засобом. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Статтею 1192 ЦК України передбачено, що суд за вибором потерпілого може зобов'язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі або відшкодувати завдані збитки в повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Згідно п.п. 4, 6 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №4 від 01.03.2013 року "Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки", розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК України шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов'язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини. Особою, яка зобов'язана відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, є фізична або юридична особа, що на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди, позички тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Частиною першою статті 1166 ЦК України визначено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Проаналізував фактичні обставини справи та норми законодавства, якими вони врегульовані, суд дійшов висновку про відсутність підстав для його задоволення з огляду на наступне. Суду не надано жодних доказів наступних фактичних обставин, на які позивач посилається в обгрунтування позовної заяви: факт дорожньо-транспортної пригоди за участі відповідача, а також факт того, що саме відповідач визнаний винним у скоєнні такої ДТП; належність автомобіля марки Мersedes-Benz 110 CDI, державний номерний знак "НОМЕР_1" позивачу. Крім цього, в обгрунтування розміру понесених витрат на ремонт вказаного автомобіля позивач посилається на видаткову накладну №КV118F086444 від 30.07.2018 року, наряд-замовлення від 30.07.2018 року та акт №575 здачі-приймання робіт (надання послуг) від 01.08.2018 року, однак у вказаних доказах інформація про те, що проводився ремонт саме автомобіля Мersedes-Benz 110 CDI, державний номерний знак "НОМЕР_1" міститься лише в наряді-замовленні від 30.07.2018 року. В решті доказах відсутня будь-яка інформація про те, що витрати на ремонт стосуються саме вищевказаного автомобіля. На переконання суду, у даному випадку збитки, заподіяні внаслідок пошкодження відповідачем автомобіля до відшкодування не підлягають адже, серед іншого, був відсутній договір між сторонами про повну матеріальну відповідальність відповідача. Позивачем суду не надавалась довідка про розмір середнього заробітку відповідача, тому суд позбавлений можливості стягнути шкоду і в такому розмірі. Цивільне судочинство здійснюється на засадах диспозитивності та змагальності. За такими принципами: кожна сторонами повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом (ч. 3 ст. 12 ЦПК України); суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Мало того, тягар доказування покладається на сторони. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України). Враховуючи, що позов не підлягає до задоволення понесені позивачем при зверненні до суду судові витрати до подальшого розподілу не підлягають. Такі положення задекларовані у ст. 141 ЦПК України. На підставі вищевикладеного, керуючись ст. ст. 263 - 265 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В :

В задоволенні позову відмовити.

Складення повного судового рішення відповідає даті ухвалення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги. Рішення може бути оскаржено шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Житомирського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя Є.О. Грубіян