ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 2-153/09Головуючий у 1-й інстанції Сташків Н.Б.
Провадження № 22-ц/817/95/19 Доповідач - Ткач З.Є.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 січня 2019 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі колегії:

головуючого - Ткач З.Є.

суддів: Міщій О. Я., Шевчук Г. М.,

розглянув у письмовому провадженні цивільну справу №2-153/09 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Підволочиського районного суду Тернопільської області від 24 жовтня 2018 року, ухваленого суддею Сташків Н.Б., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів, -

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2009 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення аліментів на його користь на утримання дочки ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, в розмірі 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і до досягнення дитиною повноліття, посилаючись на те, що 12 грудня 2006 року він із відповідачкою розірвав шлюбні відносини. Від даного шлюбу у 2000 році в них народилась дочка ОСОБА_4

Після розірвання шлюбу стали проживати окремо, дружина залишила його із дочкою. З того часу ОСОБА_4 постійно проживає із ним. Відповідачка не надає матеріальної допомоги на утримання дитини, а також не приймає участі у її вихованні, у зв'язку з чим просить заявлені позовні вимоги задовольнити.

Рішенням Підволочиського районного суду Тернопільської області від 24 жовтня 2018 року вирішено:

"У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, жителя АДРЕСА_1, до ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_4, жительки АДРЕСА_2, про стягнення аліментів - відмовити."

Не погодившись із даним рішенням ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, просить рішення суду скасувати та постановити нове, яким задовольнити його позовні вимоги.

Апеляційна скарга позивача зводиться до того, що їхня дочка ОСОБА_4 проживає разом з ним, перебуває на повному його забезпеченні, тому з ОСОБА_2 слід стягнути аліменти на утримання дитини.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. Зазначила, що перебуваючи на заробітках за кордоном, постійно надавала кошти дитині для забезпечення її матеріальних потреб. Кошти надавала безпосередньо дитині, а не позивачу, оскільки перебувала з останнім у неприязних відносинах. Також оплачувала борги доньки за продукти харчування у крамниці.

Частина 1, 2, 4 ст. 274 ЦПК України встановлює, що у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються справи: 1) малозначні справи; 2) що виникають з трудових відносин. У порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті. В порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах, зокрема, що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів та поділ майна подружжя.

За таких обставин апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до приписів ч.13 ст.7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Згідно ч.ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення першої інстанції відповідає вказаним вимогам закону.

Судом першої інстанції установлено, що сторони зареєстрували шлюб 06 травня 1998 року.

12 грудня 2006 року сторони розірвали шлюбні відносини, що стверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії НОМЕР_2 від 12 грудня 2006 року, виданим відділом реєстрації актів цивільного стану Підволочиського районного управління юстиції у Тернопільській області, про що відповідним чином зроблено актовий запис за № 117.

Від даного шлюбу ІНФОРМАЦІЯ_1 року у сторін народилась дочка ОСОБА_4, що стверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 від 24 січня 2000 року, виданим Староміщинською сільською радою, про що зроблено актовий запис за №3.

На час вирішення спору в суді дочка ОСОБА_4 досягла повноліття.

Згідно довідки про доходи № 14 від 07 лютого 2009 року, виданої ТОВ «Україна» вбачається, що сукупний дохід позивача ОСОБА_1 за 2008 рік складає 9615,06 грн.

Згідно довідки від 09 лютого 2009 року Староміщинського фельдшерсько-акушерського пункту вбачається, що ОСОБА_4 не хворіла і є повністю здоровою.

З характеристик дирекції Староміщинської загальноосвітньої школи та Підволочиської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів від 03 квітня 2018 року вбачається, що ОСОБА_4 є ученицею 3 класу та проживає разом із бабусею ОСОБА_5 та батьком ОСОБА_1 За період навчання показала себе як старанна, організована, самостійна учениця. Добра, чуйна, бере активну участь у позакласних і позашкільних заходах. Вихованням займається бабуся та батько. Мати проживає окремо від родини і проблемами дитини не цікавиться. За час навчання дочки, мати була лише один раз у школі.

Заочним рішенням Підволочиського районного суду Тернопільської області від 06 квітня 2009 року позов задоволено. Стягнуто із ОСОБА_3 в користь ОСОБА_1 на утримання дочки ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, аліменти в розмірі по 200 гривень щомісячно, починаючи з 18 лютого 2009 року і до досягнення дитиною повноліття.

Ухвалою Підволочиського районного суду Тернопільської області від 15 червня 2018 року заочне рішення Підволочиського районного суду від 06 квітня 2009 року за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів скасовано.

Таким чином судом встановлено, що 12 грудня 2006 року сторони розірвали шлюбні відносини, проте від даного шлюбу ІНФОРМАЦІЯ_1 року у них народилась дочка ОСОБА_4 Дитина після розірвання шлюбу проживала разом із покійною бабцею та батьком у с. Староміщина Підволочиського району Тернопільської області, успішно навчалась у школі, була здорова та доглянута.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено, що відповідачка ОСОБА_2 ухилялась від обов'язку утримувати дитину до досягнення її повноліття, не турбувалась про неї, не давала коштів та не забезпечувала свою дочку усім необхідним для її проживання, а тому заявлені позовні вимоги позивача до відповідача є безпідставними та до задоволенню не підлягають.

Колегія суддів погоджується із вказаними висновками, так як вони є обґрунтованими, відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Так, ураховуючи положення ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини, ч.7 ст.7 СК України при вирішенні будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дітей.

Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України №789-ХІІ від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Згідно статті 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Згідно ст. 184 СК України, якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі.

За змістом ст.182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних осіб; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів, а також інші обставини, що мають істотне значення для справи.

При цьому, згідно ч. 2 ст. 182 СК України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Статтею 183 СК України встановлено, що розмір аліментів визначається у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини. Суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі, якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення (частини 1 статті 184 СК України).

При цьому підстави визначення розміру аліментів у частках до заробітку (доходу) або у твердій сумі визначаються з урахуванням як положень статті 182 СК України, так і положень статті 183, 184 СК України.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Подаючи позовну заяву ОСОБА_1 посилався на те, що дружина покинула його та дочку. Участі в вихованні ОСОБА_4 не приймає та матеріальної допомоги не надає. Донька залишилась проживати з ним.

На підтвердження цього надав акт обстеження сім'ї гр. ОСОБА_1 №73 від 29 лютого 2009 року, характеристики дирекції Староміщинської загальноосвітньої школи I-III ступенів та дирекції Підволочиської загальноосвітньої школи I-III ступенів від 03 квітня 2018 року.

Однак колегія суддів критично ставиться до вищенаведених документів, оскільки вони підтверджують факт відсутності матері за місцем її реєстрації та те, що їхня дочка виховується у її відсутності батьком та бабцею.

Також з характеристики Староміщинської загальноосвітньої школи I-III ступенів вбачається, що мати один раз була у школі, коли дитина навчалась у 2 класі.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивачем не надано належних і допустимих доказів, які б свідчили, що ОСОБА_2 не надає матеріальної допомоги на утримання дитини та не приймає участі у її вихованні.

Також судом першої інстанції вірно було встановлено, що відповідачка після розірвання шлюбу із позивачем та у період, коли неповнолітня дочка ОСОБА_4 проживала у АДРЕСА_1 разом із батьком та покійною бабцею, постійно турбувалась про неї, приїздила, придбавала продукти харчування, одяг, взуття, забезпечувала усім необхідним, давала кошти, розраховувалась за борги у магазинах, оплачувала школу, придбала мобільний телефони, ноутбук та інші речі першої необхідності.

Дані обставина підтверджуються показами свідків ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 та ОСОБА_9 допитаних в суді першої інстанції. Вони вказали, що ОСОБА_2 перебуває за кордоном, однак періодично приїжджає до дочки, привозить подарунки (телефон, ноутбук, тощо), продукти харчування. Також зазначили, що вихованням дитини займались не лише батько, а і покійна бабця.

Також в судовому засідання в суді першої інстанції була допитана повнолітня ОСОБА_4, яка наголосила на тому, що хоча і матір працювала за кордоном, але провідувала її та надавала матеріальну допомогу.

Таким чином, відсутність матері за місцем її реєстрації не може свідчити про свідоме нехтування нею своїми обов'язками щодо виховання дитини, та незважаючи на те, що ОСОБА_2 перебуває в іншій країні турбується про духовний та фізичний розвиток ОСОБА_4, що виражається в прийнятті участі в вихованні останньої та надання матеріальної допомоги.

Ті обставини та докази, зокрема, пояснення свідків, на які позивач посилається в апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом першої інстанції були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що позивачем не доведено, що ОСОБА_2 (ОСОБА_3) не брала участі у вихованні дитини ОСОБА_4, не приїжджала до неї та не надавала матеріальної допомоги останній, а відтак суд першої інстанції обґрунтовано відмовив в задоволенні позову про стягнення аліментів.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення судом норм матеріального права і процесуального права, а зводяться до переоцінки доказів, яким судом дана належна правова оцінка.

Таким чином, рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, висновки суду є обґрунтованими, передбачених законом підстав для його скасування при апеляційному розгляді не встановлено.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно із ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи наведене та положення ст.375 ЦПК України, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

У відповідності до вимог абз. 2 ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складання повного судового рішення.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382, 389 ЦПК України, суд апеляційної інстанції, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Підволочиського районного суду Тернопільської області від 24 жовтня 2018 року залишити без зміни.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Постанова складена 10 січня 2019 року.

Головуючий: Ткач З.Є.

Судді: Міщій О.Я.

Шевчук Г.М.