Постанова

Іменем України

09 січня 2019 року

м. Київ

справа № 483/1700/15-ц

провадження № 61-27590св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Курило В. П. (суддя-доповідач), Коротуна В. М.,

Червинської М. Є.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

треті особи: ОСОБА_6, Очаківська міська рада Миколаївської області,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Очаківського районного суду Миколаївської області від 03 травня 2017 року у складі судді Чаус Л. В. та ухвалу апеляційного суду Миколаївської області від 15 червня 2017 рокуу складі колегії суддів: Коломієць В. В., Данилової О. О., Лівінського І. В.,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2015 року ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_5 про знесення самочинного будівництва.

Позовна заява мотивована тим, що згідно договору купівлі-продажу від

18 грудня 1986 року вона разом із своїм чоловіком ОСОБА_6 придбали житловий будинок АДРЕСА_1. Власником сусіднього будинку АДРЕСА_2 є ОСОБА_5

В липні 2014 року відповідач шляхом самовільного захвату території уздовж вулиці Бебеля встановила нову капітальну огорожу, що призвело до затікання дощової води під будинок позивача, внаслідок чого той став руйнуватися, крім того, огорожа заважає під'їзду до земельної ділянки позивача.

У зв'язку з виявленими порушеннями Очаківською міською радою відповідачці було надіслано попередження про приведення огорожі у відповідність до правоустановчих документів на користування земельною ділянкою.

18 грудня 2014 року Очаківська міська рада відмовила ОСОБА_5 в наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення безоплатно у власність земельної ділянки, на якій розташований спірний паркан, та зобов'язала звільнити вказану земельну ділянку шляхом знесення самовільно встановленого паркану в термін до 01 січня 2015 року.

ОСОБА_4, з урахуванням уточнених позовних вимог, просила зобов'язати ОСОБА_5 демонтувати самовільно встановлену капітальну огорожу та встановити її на старих межах земельної ділянки, а у разі відмови виконати ці дії добровільно - знести цю огорожу.

Ухвалою Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від

03 квітня 2017 року залучено до справи у якості третіх осіб, що не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору, ОСОБА_6 та Очаківську міську раду Миколаївської області.

Рішенням Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від

03 травня 2017 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Рішення мотивовано недоведеністю позивачкою того, що внаслідок спорудження відповідачкою паркану створено перешкоди у під'їзді до їх з чоловіком земельної ділянки та руйнування житлового будинку, що свідчило б про порушення її законних прав та інтересів, тоді як судовому захисту підлягає лише дійсне порушене право.

Ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 15 червня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилено.

Рішення Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від

03 травня 2017 року залишено без змін.

Відхиляючи апеляційну скаргу ОСОБА_4, суд апеляційної інстанції погодився з висновком суду першої інстанції.

04 липня 2017 року ОСОБА_4 через засоби поштового зв?язку подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Очаківського районного суду Миколаївської області від 03 травня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Миколаївської області від 15 червня 2017 року та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити, мотивуючи свої вимоги неправильним застосуванням судами норм матеріального та порушенням норм процесуального права.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення»

ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Статтею 388 ЦПК України встановлено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року касаційна скарга разом із матеріалами цивільної справи надійшла до Верховного Суду.

Відзив на касаційну скаргу не надійшов.

Перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.

Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вимогами частин першої та другої статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а аргументи касаційної скарги висновків судів попередніх інстанцій не спростовують.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 18 грудня 1986 року, чоловік позивачки - ОСОБА_6 придбав житловий будинок АДРЕСА_1. Також на ім'я ОСОБА_6 04 грудня

2009 року видано державний акт на право власності на земельну ділянку, розташовану за цією ж адресою, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.

Вищевказана земельна ділянка межує з земельною ділянкою, що розташована по АДРЕСА_2, яка належить на праві власності ОСОБА_5 Також останній належить на праві власності житловий будинок, розташований за цією ж адресою.

У 2014 році ОСОБА_5 поза межами належної їй земельної ділянки, з боку АДРЕСА_1 на земельній ділянці, що перебуває у комунальній власності, було самовільно збудовано паркан з бетонних конструкцій. Вказаний паркан є самочинною спорудою.

Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення будь-яких порушень його права власності, гарантованого статтею 41 Конституції України, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням володіння. При цьому право власності має захищатися лише при доведеності самого факту його порушення діями відповідача у створенні позивачеві перешкод щодо здійснення ним цього права із застосування наслідків, в тому числі і звільнення земельної ділянки від самовільно зведених споруд шляхом їх знесення чи усунення інших перешкод у користуванні земельною ділянкою.

Крім того, вирішуючи питання про знесення нерухомого майна, суди в кожному випадку з'ясовують, яку частину земельної ділянки займає споруджена будівля, її розмір і конфігурацію, яка частина будівлі підлягає знесенню. За необхідності з'ясування питань, що виникають при розгляді справи і потребують спеціальних знань, суд має право призначити експертизу. Невстановлення вказаних обставин унеможливлює виконання такого рішення.

Така правова позиція міститься у Постанові Верховного Суду України від

19 квітня 2017 року у справі № 6-129цс17.

Відповідно до частини першої статті 376 ЦК України об'єкт нерухомості вважається самочинним будівництвом за наявності однієї з наведених умов: земельна ділянка не відведена для цієї мети, немає належного дозволу на будівництво чи затвердженого належним чином проекту, під час будівництва допущені істотні порушення будівельних норм і правил.

За змістом частин четвертої та сьомої статті 376 ЦК України залежно від ознак самочинного будівництва зазначені в цих пунктах особи можуть вимагати від особи, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво: знесення самочинно збудованого об'єкта або проведення перебудови власними силами чи за її рахунок; приведення земельної ділянки до попереднього стану або відшкодування витрат.

З урахуванням змісту цієї статті в поєднанні з положеннями статей 16, 386, 391 ЦК України позивачами за такими вимогами можуть бути відповідний орган державної влади або орган місцевого самоврядування та інші особи, право власності яких порушено самочинним будівництвом.

За змістом статті 376 цього Кодексу вимоги про знесення самочинного будівництва інші особи можуть заявляти за умови доведеності факту порушення прав цих осіб самочинною забудовою. Такий висновок узгоджується з нормами статей 3, 15, 16 ЦК України, статті 3 ЦПК України (в редакції, чинній на час розгляду справи в суді першої та апеляційної інстанцій), згідно з якими кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Така правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України

від 19 листопада 2014 року у справі № 6-180цс14, та від 19 квітня 2017 року у справі № 6-129цс17.

Відповідно до вимог статті 376 ЦК України право на звернення до суду з позовом про знесення або перебудову самочинно збудованого об'єкта нерухомості мають як органи державної влади, так і органи місцевого самоврядування. У випадках порушення прав інших осіб право на звернення до суду належить і таким особам за умови, що вони доведуть наявність порушеного права.

Аналогічні роз'яснення викладені у пункті 5 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 6 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)».

Суд першої інстанції, висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, встановивши, що позивачем не надано доказів того, що внаслідок спорудження відповідачкою паркану створено перешкоди у під'їзді до їх з чоловіком земельної ділянки та руйнування житлового будинку, що свідчило б про порушення її законних прав та інтересів, суд дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, оскільки захисту в судовому порядку з підстав передбачених статтею 376 ЦК України підлягає лише тільки дійсне порушено право.

Доводи касаційної скарги не спростовують правильність висновків судів попередніх інстанцій, якими у повному обсязі з'ясовані права та обов'язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені та їм дана належна оцінка, а зводяться до переоцінки доказів, що відповідно до приписів статті 400 ЦПК України виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки підстави для скасування судових рішень відсутні.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4залишити без задоволення.

Рішення Очаківського районного суду Миколаївської області від 03 травня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Миколаївської області від 15 червня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. П. Курило

В. М.Коротун

М. Є. Червинська