Справа №489/1777/17
Провадження №22-ц/812/546/19 Головуючий суду першої інстанції - Тихонова Н.С.
Категорія 5 Доповідач суду апеляційної інстанції - Локтіонова О.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 квітня 2019 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого - Локтіонової О.В.,

суддів: Колосовського С.Ю., Ямкової О.О.,

із секретарем судового засідання - Лептугою С.С.,

за участі:

представника позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_4,

представника відповідача ОСОБА_5 - ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Ленінського районного суду м.Миколаєва від 03 грудня 2018 року, ухвалене о 16 год.18 хв. під головуванням судді Тихонової Н.С. в приміщенні суду в м.Миколаєві, повний текст якого складено 05 грудня 2018 року, за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_5 про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні майном шляхом виселення та за зустрічним позовом ОСОБА_8 до ОСОБА_3, ОСОБА_7 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, визнання договору купівлі-продажу недійсним та витребування майна з чужого незаконного володіння,

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2017 року ОСОБА_3 подала до відповідачів вищезазначений позов, який обґрунтовувала наступним.

28 грудня 2016 року ОСОБА_7 на підставі договору купівлі-продажу продав ОСОБА_3 належну йому на праві приватної власності квартиру АДРЕСА_1.

Позивач вказувала, що в подальшому вона дізналась, що у вищезазначеній квартирі проживають та зареєстровані члени сім'ї колишнього власника, а саме ОСОБА_8, ОСОБА_9 та ОСОБА_5, хоча мають належне їм майно, яке придатне для проживання.

ОСОБА_3 вказувала, що зареєстровані у належній їй квартирі відповідачі не є членами її сім'ї та чинять перешкоди у здійсненні прав власності.

Посилаючись на зазначені обставини, ОСОБА_3 просила зобов'язати відповідачів не чинити їй перешкоди у користуванні та розпорядженні вищезазначеною квартирою, виселивши їх з квартири.

Під час розгляду справи ОСОБА_8 подала до ОСОБА_10 та ОСОБА_7 зустрічний позов, який обґрунтовувала наступним.

ОСОБА_8 вказувала, що вона проживає у спірній квартирі з 19 липня 1979 року.

Під час перебування у шлюбі з ОСОБА_7 у період з 20 серпня 1983 року по 30 червня 2005 року ним 07 липня 1992 року набуто право власності на вказану квартиру, про що видано свідоцтво про право власності.

Посилаючись на зазначене, ОСОБА_8 наполягала на тому, що спірна квартира має статус спільної сумісної власності подружжя. У зв'язку з чим, між нею та ОСОБА_7 після розірвання шлюбу досягнуто усної домовленості про те, що квартира залишається у її користуванні та їх дітей, а в подальшому перейде у їх власність.

З огляду на дані обставини ОСОБА_8 вказувала на порушення її права власності на Ѕ частину спірної квартири внаслідок укладання без її згоди 28 грудня 2016 року ОСОБА_7 та ОСОБА_3 договору купівлі-продажу.

Посилаючись на зазначені обставини, ОСОБА_8 просила визнати квартиру АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_7 та ОСОБА_5; визнати недійсним договір купівлі-продажу вищезазначеної квартири, укладений 28 грудня 2016 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_3, посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Міхняєвою А.А., зареєстрований в реєстрі під №369; витребувати її з чужого незаконного володіння.

Не погоджуючись із зустрічним позовом, ОСОБА_3 подала відзив, у якому зазначала, що ОСОБА_5 не доведено належності вищезазначеної квартири до спільного сумісного майна подружжя. З огляду на зазначене ОСОБА_3 просила відмовити у задоволенні зустрічного позову.

Рішенням Ленінського районного суду м.Миколаєва від 03 грудня 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_5, ОСОБА_9 та ОСОБА_5 про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні майном шляхом виселення відмовлено.

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_7 задоволено. ОСОБА_7 виселено з квартири АДРЕСА_1, без надання іншого житлового приміщення.

Зустрічний позов ОСОБА_5 задоволено частково. Визнано спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_5 та ОСОБА_7 3/5 частки вищезазначеної квартири. За ОСОБА_5 визнано право власності на 3/10 частки спірної квартири. Визнано недійсним договір купівлі-продажу від 28 грудня 2016 року вказаної квартири, укладений між ОСОБА_7 та ОСОБА_3, в частині купівлі-продажу 3/10 частки квартири. Витребувано з володіння ОСОБА_3 3/10 частки квартири у володіння ОСОБА_5

Обґрунтовуючи своє рішення, суд першої інстанції виходив із того, що право власності на 60% площі спірної квартири набуто ОСОБА_7 під час перебування у шлюбі з ОСОБА_5, внаслідок сплати 60% пайових внесків до житлово-будівельного кооперативу «Гігант» за рахунок коштів подружжя, а іншої частини матір'ю ОСОБА_7 - ОСОБА_12

З огляду на зазначене суд першої інстанції дійшов висновку про належність 1/3 частки квартири ОСОБА_5, внаслідок чого відчуження даної частки без згоди власника на користь ОСОБА_3 є незаконним.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просила рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги, а у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_5 відмовити.

Скарга мотивована тим, що суд першої інстанції помилково визнав частину спірної квартири спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_5, оскільки докази сплати ними пайових внесків за квартиру відсутні. Спірна квартира була придбана батьками ОСОБА_7 та оформлена на нього, що свідчить про те, що вона є приватною власністю ОСОБА_7 За вказаного ОСОБА_3 просила скасувати оскаржуване рішення в частині відмови у задоволенні позовної вимоги про виселення відповідачів та в частині задоволення зустрічного позову.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_7 та ОСОБА_8 перебували у шлюбі з 20 серпня 1983 р. по 30 червня 2005 р. (а.с.37, 38).

07 липня 1992 року ОСОБА_7 на підставі рішення виконкому Ленінської районної ради м.Миколаєва №112 від 19 червня 1992 р. отримав свідоцтво про право особистої власності на квартиру АДРЕСА_1 (а.с.52).

У рішенні виконкому зазначено, що воно винесено на підставі матеріалів, підготовлених бюро технічної інвентаризації та відповідно до списків, представлених правлінням житлово-будівельного кооперативу про погашення позики володільцями (а.с.70).

Відповідно до талону №69 ЖБК «Гігант» без дати, виготовленому на бланку типографії за 1969 рік, ОСОБА_12 - мати ОСОБА_7 сплатила за вказану квартиру 40% її вартості (1560 карбованців) та згідно з квитанцією від 28.08.1971 р. доплатила ще 280 карбованців (а.с.72).

10 листопада 1974 року ОСОБА_12 видано ордер №1507 на право зайняття квартири АДРЕСА_4 у складі сім'ї з 3 осіб: ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_7 (дружина, чоловік, син) (а.с.71).

Згідно з паспортом на дану квартиру №304 без дати, виготовленому на бланку типографії за 1988 р., виданому ОСОБА_7, вартість квартири складала 4365 карбованців, які повністю сплачені (а.с.73).

Відповіді ОСББ «Гігант» та бюро технічної інвентаризації не містять даних про наявність у них інформації про сплачені внески за спірну квартиру (а.с.86, 115).

За даними довідки ОСББ «Гігант» від 16.03.2017 р. у квартирі зареєстровані: ОСОБА_7 - з 29.03.1983 р., ОСОБА_8 - з 19.07.1979 р. (за даними паспорта та довідки ОСББ «Гігант» від 17.12.2016 р. - з 08 травня 1984 р.), ОСОБА_9 - з 20.05.2002 р., ОСОБА_5 - з 24.04.2012 р. (а.с.36, 39, 54).

28 грудня 2016 року ОСОБА_3, знаючи про реєстрацію у квартирі відповідачів за первісним позовом, придбала у ОСОБА_7 на підставі договору купівлі-продажу спірну квартиру за 46 322 грн. (а.с.8-10, 11, 55).

Відповідно до ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Згідно з ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Права власника житлового будинку, квартири визначені ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК УРСР. Власник має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у права власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім'ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім'ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом зазначених норм матеріального права правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім'ї власника нарівні з власником квартири, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім'ї власника квартири користуватись жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на квартиру в особи, членами сім'ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім'ї. Власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім'ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

Згідно з ст.ст.9, 109 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Положення статей 146, 149 ЖК України передбачають, що поділ квартири в будинку житлово-будівельного кооперативу між членом кооперативу і його дружиною допускається в разі розірвання шлюбу між ними, якщо пай є спільною власністю подружжя і якщо кожному з колишнього подружжя є можливість виділити ізольоване жиле приміщення в займаній ними квартирі. Поділ квартири провадиться за згодою між колишнім подружжям, а в разі відсутності згоди - за рішенням суду. Якщо поділити квартиру неможливо, один з колишнього подружжя, за яким визнано право на частину паєнагромадження, вправі вимагати від другого, який є членом житлово-будівельного кооперативу, виплати йому суми, що відповідає його частині паєнагромадження. Після одержання зазначеної компенсації він повинен звільнити займане приміщення, а в разі відмовлення - підлягає виселенню в судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

Права і обов'язки члена житлово-будівельного кооперативу, а також членів його сім'ї, умови користування і підстави припинення користування жилими приміщеннями визначаються статутом кооперативу.

Відповідно до пунктів 31-34, 37 Типового статуту житлово-будівельного кооперативу, затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР від 27.06.1972 р. №297, який діяв на час отримання ордеру членом ЖБК «Гігант» ОСОБА_12, після закінчення будівництва кооперативного будинку (будинків) кожному члену житлово-будівельного кооперативу з членами сім'ї надається окрема квартира у відповідності з розміром його паю і рішенням загальних зборів членів кооперативу про розподіл квартир. Заселення будинків житлово-будівельних кооперативів як вперше, так і квартир, що звільняються, провадиться тільки членами кооперативу та їх сім'ями по ордерах, які видаються виконкомами місцевих Рад депутатів трудящих відповідно до списків, що їх подають кооперативи. Розмір паю кожного члена кооперативу повинен відповідати будівельній вартості окремої квартири, крім випадків розділу паю (пункти 43 та 44 цього статуту) та застосування поправочних коефіцієнтів до вартості квартир. Кожний член кооперативу в строки, встановлені загальними зборами, зобов'язаний внести не менше 40 процентів вартості закріпленої за ним квартири (або відповідно не менше 30 процентів вартості закріпленого за ним будинку або квартири, якщо кооператив організовується в сільській місцевості). Член кооперативу має право за згодою загальних зборів членів кооперативу (зборів уповноважених) передати свій пай будь-кому з постійно проживаючих з ним повнолітніх членів сім'ї. Один з подружжя може передати пай лише при наявності згоди іншого з подружжя, якщо паєнагромадження утворились під час перебування у шлюбі.

Згідно з пунктами 31, 43 Примірного статуту житлово-будівельного кооперативу, затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР від 30.04.1985 р. №186, який діє до сьогоднішнього часу, член житлово-будівельного кооперативу має право за згодою загальних зборів членів кооперативу передати свій пай будь-кому з постійно проживаючих з ним членів сім'ї, які досягли вісімнадцятирічного віку або одружилися чи влаштувалися на роботу в передбачених законом випадках до досягнення зазначеного віку. Пай, який є спільною власністю подружжя, може бути переданий тільки при наявності згоди іншого з подружжя. Член житлово-будівельного кооперативу, який повністю виплатив пайовий внесок за квартиру, в разі вибуття з кооперативу вправі передати квартиру своїм родичам або іншим особам, які відповідно до законодавства мають право на одержання жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду або на вступ до кооперативу і беруть на себе зобов'язання по додержанню статуту кооперативу. Зазначена передача допускається за умови, що при цьому не обмежуються права членів сім'ї, які проживають разом з членом кооперативу, що вибуває. Згода вказаних вище членів сім'ї (включаючи тимчасово відсутніх) на передачу квартири викладається в письмовій формі та подається до правління кооперативу разом з відповідною заявою члена кооперативу. Особа, якій член кооперативу передав пай, користується перевагою перед усіма іншими особами на вступ до цього кооперативу.

Таким чином, необхідною умовою передачі квартири є виплата членом кооперативу її вартості.

Поділ квартири між членом житлово-будівельного кооперативу і його дружиною допускається в разі розірвання шлюбу між ними, якщо пай є спільною власністю подружжя і якщо кожному з колишнього подружжя можливо виділити ізольоване жиле приміщення в займаній ними квартирі. Поділ квартири провадиться за згодою між колишнім подружжям, а при відсутності згоди - за рішенням суду.

Обов'язковою умовою поділу квартири є спільна власність подружжя на паєнагромадження.

Згідно з ст.15 Закону України «Про власність» від 07.02.1991 р., який діяв з 15.04.1991 р. до 20.06.2007 р., член житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані йому в користування, набуває права власності на це майно. Наймач жилого приміщення в будинку державного чи громадського житлового фонду та члени його сім'ї мають право придбати у власність відповідну квартиру або будинок шляхом їх викупу або на інших підставах, передбачених законодавством України. Громадянин, який став власником цього майна, має право розпоряджатися ним на свій розсуд: продавати, обмінювати, здавати в оренду, укладати інші угоди, не заборонені законом.

Відповідно до ст.ст.22, 28 Кодексу про шлюб та сім'ю України від 20.06.1969 р. (далі - КпШС України), в редакції на час отримання ОСОБА_7 спірної квартири у власність, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. В разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними.

Пункт 6 (підпункти «а», «в», «и») постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про житлово-будівельні кооперативи» від 18.09.1987 р. №9 роз'яснює, що при розгляді спорів про поділ квартири між подружжям, яке розлучилося, судові слід керуватися ст.146 ЖК України, ст.15 Закону «Про власність», п.43 Примірного статуту ЖБК і чинним законодавством про шлюб та сім'ю (статті 22, 24, 28, 29 КПШС України), враховуючи таке: а) пай, внесений подружжям в ЖБК у період сумісного проживання за рахунок спільних коштів, а також за рахунок коштів, подарованих подружжю або одержаних ним у позичку, а після повної сплати пайового внеску - квартира, є їх спільним майном і підлягає поділу на загальних підставах. При цьому суд повинен враховувати суму боргу, яку один з подружжя зобов'язаний повернути кредитору; в) поділ квартири у будинку ЖБК може бути проведений, якщо кожному з колишнього подружжя можливо виділити ізольоване жиле приміщення. Поділ приміщень при цьому провадиться відповідно до виділених їм часток у паєнагромадженні або визначених у праві власності на квартиру; и) до повної сплати пайового внеску за квартиру суд вирішує питання про право власності на частку в паєнагромадженні, а після завершення сплати - про право на частку в праві власності на квартиру залежно від належної особі частки у паєнагромадженні.

Проаналізувавши викладене, колегія суддів вважає, що висновок районного суду про наявність підстав для часткового задоволення зустрічного позову ОСОБА_5 є помилковим, оскільки не відповідає обставинам справи та вимогам законодавства.

Обов'язковою умовою поділу квартири є спільна власність подружжя на паєнагромадження.

Відповідно до ст.ст.12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

ОСОБА_8 належними та допустимими доказами факту придбання спірної квартири за спільні кошти подружжя не довела.

Єдиним її доводом, що квартира є спільною сумісною власністю подружжя, зазначено отримання квартири у власність її чоловіком під час шлюбу.

Проте, матеріали справи свідчать, що членом кооперативу була мати її чоловіка. Вона сплачувала пай за квартиру та після його сплати, як того вимагає п.31 Примірного статуту ЖБК від 30.04.1985 р., передала його своєму синові ОСОБА_7, який у 1992 році оформив право особистої власності на неї.Іншого, відповідно до вказаних норм законодавства відбутися не могло. ОСОБА_12 не могла передати пай, повністю не оплативши вартість квартири.

При цьому, з указаного часу ОСОБА_8 жодним чином не заперечувала факту придбання ОСОБА_7 вказаної квартири в особисту власність.

Отже, відсутні підстави вважати спірну квартиру спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_7.

За такого, оскаржуване рішення суду в частині вирішення зустрічного позову ОСОБА_5 до ОСОБА_3 та ОСОБА_7 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, визнання договору купівлі-продажу недійсним та витребування майна з чужого незаконного володіння підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового судового рішення про відмову у задоволенні зустрічного позову.

Що ж стосується вимог первісного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_5, ОСОБА_9, ОСОБА_5 про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні майном, то вони, на думку колегії суддів, підлягають задоволенню, виходячи з того, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім'ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

Оскільки вказані відповідачі не є членами сім'ї позивача, перешкоджають останній у здійсненні нею права на користування та розпорядження належним їй майном, то вони підлягають виселенню зі спірної квартири.

Зазначений висновок суду узгоджується з правовими позиціями Верховного Суду України, викладеними ним у постановах від 05.11.2014 р. у справі №6-158цс14 та від 16.11.2016 р. у справі №6-709цс16.

За такого,рішення районного суду в частині вирішення первісного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_5, ОСОБА_9, ОСОБА_5 про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні майном шляхом виселення підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового судового рішення про задоволення позову.

В іншій частині рішення суду не переглядалося, оскільки не оскаржувалося.

Керуючись ст.ст.374, 376, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Ленінського районного суду м.Миколаєва від 03 грудня 2018 року в частині вирішення зустрічного позову ОСОБА_8 до ОСОБА_3 та ОСОБА_7 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, визнання договору купівлі-продажу недійсним та витребування майна з чужого незаконного володіння скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення про відмову у задоволенні зустрічного позову.

Рішення Ленінського районного суду м.Миколаєва від 03 грудня 2018 року в частині вирішення первісного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_5 про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні майном скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення про задоволення позову.

Усунути перешкоди у користуванні та розпорядженні майном ОСОБА_3 шляхом виселення ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_5 з квартири АДРЕСА_1.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і у випадках, передбачених ст.389 ЦПК України, може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий О.В. Локтіонова

Судді С.Ю. Колосовський

О.О. Ямкова

Повний текст постанови складено 04 квітня 2019 року.