Постанова

Іменем України

11 січня 2019 року

м. Київ

справа № 757/21590/14-ц

провадження № 61-33245св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Штелик С. П. (суддя-доповідач), Лесько А. О., Мартєва С. Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - товариство з обмеженою відповідальністю «Фьорст Ло Групп»,

третя особа - державна податкова інспекція у Печерському районі головного управління Міністерства доходів і зборів України у м. Києві,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду м. Києва в складі суддів: Прокопчук Н. О., Саліхова В. В., Семенюк Т. А., від 20 квітня 2017 року,

В С Т А Н О В И В :

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України (далі - Цивільний процесуальний кодекс України), у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У серпні 2014 року ОСОБА_4 звернувся до суду із позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Фьорст Ло Групп» (далі - ТОВ «Фьорст Ло Групп»), третя особа - державна податкова інспекція у Печерському районі головного управління Міністерства доходів і зборів України у м. Києві (далі - ДПІ у Печерському районі м. Києва), про виплату заборгованості із заробітної плати, відшкодування моральної шкоди, встановлення правового факту укладення усного договору, сплати обов'язкових платежів, вчинення дій.

Позов обґрунтовано тим, що з 01 березня 2012 року по 18 лютого 2013 року він працював юристом у державному концерні «Укрветсанзавод». Згодом його було переведено на роботу до ТОВ «Інвестиційні спілки України», яке в змінило назву на ТОВ «Фьорст Ло Груп», з керівництвом якого у позивача була домовленість про заробітну плату в розмірі 4 700 грн, яку він отримував від керівника товариства щомісячно, за вирахуванням усіх необхідних платежів. Під час звільнення з роботи у жовтні 2013 року він дізнався, що йому нараховувалась заробітна плата на рівні 1 250 грн на місяць і з цієї суми роботодавець сплачував податки. Позивачем указано, що нарахування указаної сум заробітної плати керівництвом відбулось із порушенням умов усного договору «Про умови роботи та розмір заробітної плати ОСОБА_4.».

Посилаючись на зазначене та вважаючи свої права порушеними, позивач з урахуванням уточнень просив суд установити факт укладення та дії усного договору «Про умови роботи та розмір заробітної плати ОСОБА_4.», стягнути з ТОВ «Фьорст Ло Груп» на його користь заборгованість із заробітної плати в розмірі 62 403,94 грн, до складу якої входить середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, стягнути з відповідача грошову компенсацію завданої моральної шкоди в розмірі 50 000 грн, зобов'язати ТОВ «Фьорст Ло Груп» сплатити ДПІ у Печерському районі м. Києва обов'язкові платежі відповідно до розміру заробітної плати ОСОБА_4 в розмірі 18 912 грн, зобов'язати ТОВ «Фьорст Ло Груп» видати ОСОБА_4 довідку про фактичну середню заробітну плату (доходу) (для розрахунку виплат на випадок безробіття) у розмірі 4 700 грн та відшкодувати судові витрати.

Заочним рішенням Печерського районного суду м. Києва в складі судді Цокол Л. І. від 24 жовтня 2014 року позов ОСОБА_4 задоволено частково.

Встановлено факт укладення та дії усного договору «Про умови роботи та розмір заробітної плати ОСОБА_4.» в період з 19 лютого 2013 року по 23 жовтня 2013 року.

Стягнуто з ТОВ «Фьорст Ло Груп» на користь ОСОБА_4 заборгованість із заробітної плати в розмірі 6 003,94 грн, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 56 400 грн, судові витрати в розмірі 630 грн.

Зобов'язано ТОВ «Фьорст Ло Груп» сплатити ДПІ у Печерському районі м. Києва обов'язкові платежі відповідно до розміру заробітної плати ОСОБА_4 в розмірі 18 912 грн.

Зобов'язано ТОВ «Фьорст Ло Груп» видати ОСОБА_4 довідку про фактичну середню заробітну плату (доходу) для розрахунку виплат на випадок безробіття.

В решті вимог позову ОСОБА_4 відмовлено.

Стягнуто з ТОВ «Фьорст Ло Груп» в дохід держави судовий збір в розмірі 813,15 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що сторони даної справи у період з 19 лютого 2013 року по 23 жовтня 2013 рокуперебували у трудових відносинах і є встановленим факт того, що між останніми існувала домовленість про розмір заробітної плати позивача в сумі 4 700 грн, яка отримувалась позивачем саме у такому розмірі. При звільненні з роботи належні позивачу до сплати платежі були обраховані із заробітної плати в розмірі 1250 грн, у зв'язку із чим різниця у заробітній платі та середній заробіток за час затримки розрахунку підлягають стягненню з відповідача на користь ОСОБА_4 Крім того, суд вважав за можливе зобов'язати ТОВ «Фьорст Ло Груп» сплатити у ДПІ у Печерському районі м. Києва відповідні обов'язкові платежі згідно розміру заробітної плати ОСОБА_4 в розмірі 18 912 грн та видати позивачеві довідку про його заробітну плату, виходячи з 4 700 грн.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 20 квітня 2017 рокуапеляційну скаргу ТОВ «Фьорст Ло Групп» задоволено частково.

Заочне рішення Печерського районного суду м. Києва від 24 жовтня 2014 року скасовано.

Ухвалено нове рішення, яким відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_4 до ТОВ «Фьорст Ло Групп», третя особа: ДПІ у Печерському районі м. Києва, про виплату заборгованості по зарплаті, відшкодування моральної шкоди, встановлення правового факту укладання усного договору, сплату обов'язкових платежів, вчинення дій.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що з 19 лютого 2013 року ОСОБА_4 був прийнятий на посаду головного юрисконсульта ТОВ «Інвестиційні спілки України», а згодом переведений на посаду головного юрисконсульта ТОВ «Фьорст Ло Груп», і йому встановлено посадовий оклад відповідно до штатного розпису підприємства. Згідно наданих сторонами належних та допустимих доказів посадовий оклад за штатним розписом позивача було визначено у розмірі 1200 грн. При цьому, згідно довідки про середню заробітну плату ОСОБА_4, виданої йому відповідачем за період роботи позивача в ТОВ «Фьорст Ло Груп», позивачу нараховувалася заробітна плата у розмірі 1 250 грн, а при звільненні з роботи йому було нараховано 923,91 грн. У зв'язку із тим, що ОСОБА_4 не довів належним чином існування між ним та роботодавцем домовленості щодо нарахування та отримання ним заробітної плати у розмірі 4 700 грн, а також того, що у день звільнення ОСОБА_4 відповідач не провів із позивачем повного остаточного розрахунку, суд апеляційної інстанції вказав на необхідність залишення позову без задоволення через його недоведеність.

У касаційній скарзі, поданій у травні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржене судове рішення та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що, на думку скаржника, суд апеляційної інстанції невірно оцінив надані сторонами докази та помилково відмовив у позові. Указано, що між позивачем та керівництвом відповідача укладеноусний договір «Про умови роботи та розмір заробітної плати ОСОБА_4.», за умовами якого позивач отримував заробітну плату у розмірі 4 700 грн. Такий трудовий договір порушено відповідачем. Отримання скаржником указаної суми заробітної плати підтверджує свідок. Скаржником також зазначено, що підписи у відомостях щодо отримання заробітної плати у розмірі 1 250 грн вчинялися ним під тиском роботодавця. Судом апеляційної інстанції винесено ухвалу про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_4 про відвід колегії суддів, яка, на думку скаржника, є формальною, не мотивованою та не об'єктивною. Скаржник указує, що ухвалене у справі судове рішення є упереджене та не об'єктивне.

У листопаді 2017 року директор ТОВ «Фьорст Ло Групп» - Собовий О. подав відзив на касаційну скаргу, посилаючись на те, що обставини справи судом апеляційної інстанції встановлені повно та відповідають фактичними обставинам, які склалися між учасниками даної справи. Апеляційний суд законно скасував рішення суду першої інстанції, яке ґрунтувалося на припущеннях і яким установлено факти, що не підтверджені належними доказами. Суд апеляційної інстанції, на думку заявника, вірно оцінив належні та допустимі докази, які підтверджують дійсний розмір заробітної плати позивача, а саме: відповідний штатний розпис, накази підприємства та розрахункові відомості. Посилання останнього на показання свідків, недостатність для нормального проживання суми у 1 200 грн та порівняння такої заробітної плати із середньомісячною є неналежними доказами у даній справі та не можуть спростовувати висновки апеляційного суду у даній справі. У відзиві на касаційну скаргу заявник просив відмовити у задоволенні касаційної скарги та залишити оскаржуване рішення без змін, посилаючись на його законність і обґрунтованість.

Згідно частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

За частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Судами встановлено, що позивач перебував у трудових відносинах з відповідачем з 19 лютого 2013 року по 23 жовтня 2013 року.

На підставі наказу № 17-К від 19 лютого 2013 року ОСОБА_4 був прийнятий на посаду головного юрисконсульта ТОВ «Інвестиційні спілки України» з 19 лютого 2013 року з окладом згідно зі штатним розкладом, з випробувальним терміном 6 місяців.

Наказом № 27-К від 17 липня 2013 року, у зв'язку із проведенням державної реєстрації змін до установчих документів, які пов'язані із зміною відомостей про юридичну особу (зміна назви), ОСОБА_4 був переведений з посади головного юрисконсульта ТОВ «Інвестиційні спілки України» на посаду головного юрисконсульта ТОВ «Фьорст ЛоГруп» та йому встановлено оклад відповідно до штатного розпису підприємства.

Наказом № 34-К від 23 жовтня 2013 року ОСОБА_4 був звільнений з роботи за угодою сторін з 23 жовтня 2013 року на підставі поданої ним заяви згідно пункту 1 частини першої статті 36 КЗпП України.

Згідно довідки про середню заробітну плату ОСОБА_4, виданої йому відповідачем, за період роботи позивача в ТОВ «Фьорст Ло Груп» йому щомісячно нараховувалася заробітна плата у розмірі 1 250 грн. При звільненні з роботи йому було нараховано 923,91 грн.

Звертаючись до суду із даним позовом, ОСОБА_4 указував на те, що між ним та відповідачем фактично було укладено усний договір «Про умови роботи та розмір заробітної плати ОСОБА_4.», який останній вважав трудовим договором. Указаним усним договором за домовленістю сторін, як указано позивачем, заробітна плата останнього складала 4 700 грн щомісячно.

На підтвердження указаних обставин позивач послався на показання свідка ОСОБА_7

Заперечуючи проти позову та указаних ОСОБА_4 обставин, відповідач зазначав, що на підставі відповідних наказів підприємства позивач працював неповний робочий день та отримував заробітну плату відповідно до штатного розпису у розмірі 1 200 грн, про що розписувався у відомостях на виплату заробітної плати.

На підтвердження своїх заперечень відповідач надав суду відповідні накази та штатний розпис, згідно якого заробітна плата ОСОБА_4 становила 1 200 грн, а також відомості про виплату позивачу заробітної плати в указаному розмірі.

Згідно статті 2 КЗпП України право громадян України на працю, - тобто на одержання роботи з оплатою праці не нижче встановленого державою мінімального розміру, - включаючи право на вільний вибір професії, роду занять і роботи, забезпечується державою.

Відповідно до статті 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

За статтею 24 КЗпП України трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Укладення трудового договору оформляється наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу про зарахування працівника на роботу. Трудовий договір вважається укладеним і тоді, коли наказ чи розпорядження не були видані, але працівника фактично було допущено до роботи.

Статтею 47 КЗпП України передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Згідно статей 94, 95 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується. Мінімальна заробітна плата - це законодавчо встановлений розмір заробітної плати за просту, некваліфіковану працю, нижче якого не може провадитися оплата за виконану працівником місячну, а також погодинну норму праці (обсяг робіт).

Відповідно до статті 110 КЗпП України при кожній виплаті заробітної плати власник або уповноважений ним орган повинен повідомити працівника про дані, що належать до періоду, за який провадиться оплата праці.

Згідно статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Згідно статті 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд.

Разом з тим, правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003).

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів.

Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

При цьому, згідно вимог частини першої, другої статті 10 ЦПК України в редакції станом на момент розгляду справи судами попередніх інстанцій цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Вимогами статті 60 ЦПК України в указаній редакції було передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 58 ЦПК України у відповідній редакції).

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (частина друга статті 59 ЦПК України у відповідній редакції.

Повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв'язку, врахувавши, що згідно відповідних наказів підприємства та штатним розписом заробітна плата ОСОБА_4 була визначена у розмірі 1 200 грн, установивши, що указана сума щомісячно без зауважень отримувалась останнім та зазначивши, що позивач не довів належним чином існування між ним та роботодавцем домовленості щодо нарахування та отримання ним заробітної плати у розмірі 4 700 грн, а також того, що у день звільнення ОСОБА_4 відповідач не провів із позивачем повного остаточного розрахунку, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову у даній справі.

Доводи касаційної скарги щодо визначення роботодавцем позивачу суми заробітної лати у розмірі 4 700 грн спростовуються змістом наказів про працевлаштування ОСОБА_4, штатним розписом, зміст якого не спростовано позивачем, іншими матеріалами справи та обґрунтованими висновками суду апеляційної інстанції.

Безпідставними є доводи касаційної скарги про укладення між сторонами справиусного договору «Про умови роботи та розмір заробітної плати ОСОБА_4.», порушення відповідачем такого договору та підписання відомостей щодо отримання заробітної плати у розмірі 1 250 грн під тиском роботодавця, оскільки на підтвердження таких доводів ОСОБА_4 не надав належних та допустимих доказів.

Протягом спірного періоду перебування у трудових відносинах з відповідачем з лютого 2013 року по жовтень 2013 рокуОСОБА_4 не оспорював, зокрема, визначені внутрішніми розпорядчими документами відповідача умови оплати його праці з підстав порушення відповідних трудових прав та не ініціював внесення змін та доповнень до умов праці, які погоджені сторонами даної справи, що також спростовує відповідні доводи касаційної скарги.

Доводи касаційної скарги про те, що судом апеляційної інстанції необгрунтовано відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_4 про відвід колегії суддів у складі: Прокопчук Н. О., Саліхова В. В., СеменюкТ. А., не містять підстав для скасування оскарженого судового рішення.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 411 ЦПК України судові рішення підлягають обов'язковому скасуванню з направленням справи на новий розгляд, якщо в ухваленні судового рішення брав участь суддя, якому було заявлено відвід, і судом касаційної інстанції визнано підстави про відвід обґрунтованими.

Обґрунтування заяви ОСОБА_4 про відвід колегії суддів суду апеляційної інстанції зводяться до того, що суд, на думку скаржника, не вірно оцінює надані ним докази, не дає йому можливості реалізувати надані законом процесуальні права та висловлює упередженість.

Разом з тим, заява не містить вказівки на наявність передбачених процесуальним законом обставин, які підтверджені належним чином та мають наслідком задоволення заяви про відвід колегії суддів у даній справі.

Відмовляючи у задоволенні заяви про відвід, апеляційний суд обґрунтовано указав, що дії колегії суддів спрямовані на забезпечення повного, всебічного та об'єктивного з'ясування обставин справи та узгоджуються з вимогами ЦПК України, а обставин, які могли б викликати сумнів у безсторонності колегії суддів не встановлено.

У зв'язку із зазначеним, Верховний Суд вважає, що підстави для застосування у даній справі положень пункту 2 частини першості статті 411 ЦПК України відсутні.

Доводи касаційної скарги в їх сукупності зводяться до невірного розуміння скаржником вимог чинного законодавства та власного тлумачення характеру спірних правовідносин. Такі доводи були предметом перегляду судом апеляційної інстанції та не знайшли свого підтвердження.

Згідно вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення у справах «Пономарьов проти України» та «Рябих проти Російської Федерації», у справі «Нєлюбін проти Російської Федерації») повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржені судові рішення постановлено без додержанням норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що, відповідно до положень статті 400 ЦПК України, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду.

Колегія суддів перевірила доводи касаційної скарги на предмет законності судового рішення виключно в межах які безпосередньо стосуються правильності застосування місцевим та апеляційним судом норм матеріального і дотримання норм процесуального права, у зв'язку із чим, не вдається до аналізу і перевірки інших доводів, які за своїм змістом зводяться до незгоди сторони із ухваленим судовим рішенням.

У зв'язку з наведеним колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.

Згідно із частиною третьою статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

З урахуванням викладеного та керуючись статтями 400, 401, 415 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду м. Києва від 20 квітня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: С. П. Штелик

А. О. Лесько

С.Ю. Мартєв