Номер провадження 2/243/1305/2019
Номер справи 243/2956/19
РІШЕННЯ

І м е н е м У к р а ї н и

(Заочне)

«04» квітня 2019 року Словянський міськрайонний суд Донецької області у складі:

Головуючого - судді Хаустової Т.А.

за участю: секретаря судового засідання - Кобець О.М.,

розглянувши в порядку спрощеного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до Словянського міськрайонного суду Донецької області з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що він домовився з відповідачами про купівлю-продаж будинку №5, розташованого по вул. Київській в с. Богородичне Словянського району Донецької області за 35000,00 грн.

В якості гарантії, що він має намір придбати у відповідачів будинок №5, розташований по вул. Київській в с. Богородичне Словянського району Донецької області, він надав їм 19500,00 грн., а ОСОБА_3, 11 жовтня 2017 року, надала йому розписку про отримання вказаної суми, в якій також вказала, що грошові кошти у сумі 19500,00 грн. вона отримала за купівлю будинку №5, розташованого по вул. Київській в с. Богородичне Словянського району Донецької області.

Залишок 15000,00 грн. він повинен був передати відповідачам після оформлення відповідних документів.

Також він надавав відповідачам у різний період часу грошові кошти у розмірі 2000,00 грн. для вирішення питань з оформлення документів на будинок.

Декілька разів він з відповідачами приїжджали до міста для відвідування юридичної консультації, БТІ та нотаріуса.

Однак в подальшому, відповідачі почали затягувати оформлення договору купівлі - продажу будинку.

З травня по липень 2018 року він перебував у лікарні на стаціонарному лікуванні, а коли повернувся з лікарні, то від матері йому стало відомо, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 вже продали будинок №5, розташований по вул. Київській в с. Богородичне Словянського району Донецької області, про купівлю - продаж якого він з ними домовлявся.

06 серпня 2018 року він звернувся до відповідачів з вимогою повернути йому сплачені ним грошові кошти, але ОСОБА_3 відмовила йому у поверненні грошей та сказала, що грошей у неї немає та це питання він повинен вирішувати з особою яка придбала спірний будинок - ОСОБА_4

З даного приводу він звернувся до Прокуратури Донецької області з Заявою про вчинення злочину та за наслідками розгляду його Заяви Словянською місцевою прокуратурою Донецької області були внесені відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000118 від 26 вересня 2018 року за ч.1 ст. 190 КК України за фактом заволодіння шахрайським шляхом грошових коштів у розмірі 20000,00 грн.

28 грудня 2018 року слідчою СВ Словянського ВП ГУНП України в Донецькій області ОСОБА_5 було складено Постанову про закриття вищезазначеного кримінального провадження, та розяснено йому, що під час проведення досудового розслідування встановлено, що між ним та ОСОБА_2 та ОСОБА_3 склалися відносини цивільно - правового характеру, та рекомендовано звернутися до суду з позовом про відшкодування шкоди.

Вважає, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 спричинили йому моральну шкоду, яку він оцінює у 20000,00 грн., оскільки відповідачі не повернули йому грошові кошти та він змушений звертатися до різних правоохоронних органів за захистом своїх прав, а також матеріальну шкоду у розмірі 50000,00 грн., яка складається з: завдатку 19500,00 грн. в подвійному розмірі, що дорівнює 39000,00 грн., 2000,00 грн., які він передавав відповідачам у різний час для оформлення документів, а також упущену вигоду, яка складається з річних відсотків за користування грошима та суму індексу інфляції.

Просить суд стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 РНОКПП НОМЕР_1 та ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, РНОКПП НОМЕР_2, на його, ОСОБА_1, користь матеріальну шкоду у розмірі 50000,00 грн. та моральну шкоду у розмірі 20000,00 грн., судові витрати по справі віднести на рахунок відповідачів.

Відповідно до ч.5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження за наявними у справі матеріалами.

Відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 повідомлялися про розгляд справи у спрощеному провадженні, а також про необхідність у строк до 04 квітня 2019 року надати відзив на позовну заяву із зазначенням заперечень та доказів, що підтверджують їх відзив. (а.с.15).

У відповідності до п.3, п.4 ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо відповідач не подав відзив та позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце судового розгляду справи у спрощеному порядку, не використали наданого законом права на подачу відзиву на позовну заяву, тому суд, враховуючи згоду позивача (представника позивача), відповідно до положень частини першої статті 280 ЦПК України, вважає можливим провести заочний розгляд справи, вирішити справу за наявними в матеріалах доказами та ухвалити заочне рішення.

Суд, розглянувши подані сторонами документи та матеріали, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно з вимогами ст. 55 Конституції України права та свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод, інтересів.

У відповідності до п. п. 10,11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 1 листопада 1996 року « Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» «Конституційні положення про законність судочинства та рівність усіх учасників процесу перед законом і судом ( ст. 129 Конституції) зобовязують суд забезпечити всім їм рівні можливості щодо надання та дослідження доказів, заявлення клопотань та здійснення інших процесуальних прав. При вирішенні цивільних справ суд має виходити з поданих сторонами доказів.

Гарантоване право кожного подати будь-який позов до суду, що стосується його цивільних прав і обовязків, передбачений пунктом 1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Проте право на суд не є абсолютним і воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання з боку Держави.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Стаття 12 ЦПК України передбачає, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд на підставі ст.ст. 12, 13, 43, 81 ЦПК України розглядає справу у межах заявлених позовних вимог та на підставі доказів, наданих сторонами. Особа, яка бере участь у справі, зобовязана надати усі наявні у неї докази та довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, що мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких виник спір.

Так, в судовому засіданні встановлено, 11 жовтня 2017 року позивач ОСОБА_1 передав відповідачу ОСОБА_3 грошові кошти у розмірі 19500,00 грн. в рахунок купівлі будинку №5, розташованого по вул. Київській в с. Богородичне Словянського району Донецької області.

Вказані обставини в судовому засіданні підтверджені Розпискою яку надав позивач ОСОБА_1 де вказано, що ОСОБА_3 взяла у ОСОБА_1 гроші за купівлю будинку №5 по вул. Київська, крім цього, ОСОБА_3 зазначила у розписці, що у разі невдалої угоди купівлі - продажу будинку, ОСОБА_3 зобов'язується повернути гроші у тій сумі, якій отримала (а.с.4).

Статтею 571 ЦК України, правові наслідки порушення або припинення зобов'язання, забезпеченого завдатком, частиною 3 передбачено, у разі припинення зобов'язання до початку його виконання або внаслідок неможливості його виконання завдаток підлягає поверненню.

Відповідно статті 657 ЦК України, договір купівлі-продажу житлового будинку (квартири) чи іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації.

Відповідно до ч.1 ст. 220 ЦК України у випадку недодержання вимог закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Відповідно до статті 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору або вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною першою статті 546 ЦК України передбачено, що виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 547 ЦК України правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання вчиняється у письмовій формі.

Відповідно до ст. 570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов'язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом.

Отже аналіз вищенаведених положень закону дає підстави для висновку, що грошові кошти, передані однією стороною договору іншій є завдатком за одночасного існування таких умов: по-перше, сторони мають прямо зазначити у договорі, що кошти, які сплачуються покупцем у рахунок майбутніх платежів є завдатком; по-друге, договір, який містить положення про завдаток має обовязково укладатися у письмовій формі, при чому такі положення можуть бути включені або до основного договору купівлі-продажу, або сторони можуть укласти окремий письмовий договір про завдаток; по-третє, між сторонами обовязково має бути укладений основний договір, виконання якого і забезпечено завдатком. Тобто внесення завдатку як способу виконання зобов'язання може мати місце лише в разі наявності основного зобов'язання, яке повинно виникнути на підставі, зокрема, договору купівлі-продажу.

Такий висновок суду узгоджується з правовою позицією Верховного суду України, викладеною у його Постанові від 13 лютого 2013 року у справі № 6-176цс12, в якому вказано, що згідно зі ст. 570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобовязання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом.

Внесення завдатку як способу забезпечення виконання зобовязання може мати місце лише в разі наявності зобовязання, яке повинно було виникати на підставі договору.

Оскільки договору, який би за своєю формою та змістом відповідав вимогам закону, між сторонами укладено не було, а вони лише домовилися укласти такий договір у майбутньому, то передана однією зі сторін грошова сума є авансом, який підлягає поверненню (Постанова судових палат у цивільних та господарських справах Верховного Суду України від 13 лютого 2013 р. у справі № 6-176цс12).

Таким чином, внесення завдатку, як способу виконання зобов'язання може мати місце лише в разі наявності зобов'язання, яке повинно було виникати на підставі договорів купівлі-продажу квартири.

Таким чином, враховуючи, що між ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_1 не було укладено попереднього Договору купівлі-продажу будинку, в якому зазначено щодо наміру сторін відносно майна, то підстава виникнення забезпеченого завдатком зобовязання, відсутня, а тому суд, приходить до висновку, що Розписка, надана 11 жовтня 2017 року ОСОБА_3 ОСОБА_1 про надання ОСОБА_1 ОСОБА_3 грошових коштів в рахунок придбання будинку №5 по вул. Київській у сумі 19500,00 грн., за своєю юридичною природою не є Договором про завдаток, оскільки не містить відповідних положень про завдаток, а саме: в розписці не зазначено, що кошти, які сплачуються ОСОБА_1 є завдатком; не укладено в письмовій формі договір, який містить положення про завдаток, а також не укладено основний договір, виконання якого і забезпечено завдатком, а тому сума яку ОСОБА_1 передав ОСОБА_3 в рахунок сплати вартості житлового будинку, є авансом, який підлягає поверненню позивачу.

Частиною 2 ст. 570 ЦК України передбачено, що якщо не буде встановлено, що сума сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом.

Аванс у цивільному праві - це грошова сума або інша майнова цінність, яка передається однією стороною договору другій у рахунок майбутніх платежів. На відміну від завдатку, який при невиконанні договору стороною, що дала завдаток, нею втрачається, аванс у разі порушення умов договору повертається стороні, яка його видала. Як і завдаток, аванс служить доказом укладення договору, але, на відміну від завдатку, не є способом забезпечення виконання зобов'язання. Тому будь-яка попередня плата вважається авансом, якщо в договорі немає прямої вказівки на те, що ця плата є завдатком. При належному виконанні договірного зобов'язання аванс включається в загальний рахунок остаточної плати.

Суд звертає увагу, що у Розписці, зазначені: сторони зобовязання, грошова сума, яка передається в рахунок придбання будинку та особистий підпис продавця ОСОБА_3

Отже, саме між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 виникли цивільно-правові відносини з приводу придбання будинку.

Тому суд, приходить до обґрунтованого висновку, що цією Розпискою відповідач ОСОБА_3 власноруч посвідчила факт передання їй позивачем грошових коштів у сумі 19500,00 грн. (а.с. 4).

Таким чином, в судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_1 передав грошові кошти ОСОБА_3 у розмірі 19500,00 грн. в рахунок придбання житлового будинку, але не придбав його з вини відповідача, тому суд приходить до переконання, що ОСОБА_1 має право на відшкодування авансу, переданого ним у розмірі 19500,00 грн.

Разом з тим, суд приходить до переконання, що така сума авансу підлягає стягненню саме з відповідача ОСОБА_3, а не з ОСОБА_2 та ОСОБА_3, оскільки з Розписки від 11 жовтня 2017 року, вбачається, що саме ОСОБА_3 отримала грошові кошти від ОСОБА_1 у якості авансу за продаж будинку № 5 по вул. Київська, а не ОСОБА_3 та ОСОБА_2, як зазначає позивач.

Таким чином, оскільки в судовому засіданні встановлено, що грошові кошти за Розпискою отримала ОСОБА_3, то суд приходить до переконання, що саме вона, ОСОБА_3, повинна нести цивільно - правову відповідальність у даній справі, оскільки ОСОБА_1 суду не надано належних та допустимих доказів того, що ОСОБА_2 також брав у нього грошові кошти в рахунок купівлі - продажу будинку.

Також суд не приймає до уваги посилання позивача ОСОБА_1 на ті підставі, що він, крім 19500,00 грн., які зазначено у Розписці, додатково надавав відповідачам ОСОБА_2 та ОСОБА_3 грошові кошти у розмірі 2000,00 грн., оскільки крім пояснень, викладених у позовній заяві, він не надав суду належних та допустимих доказів щодо передачі додатково грошових котів у сумі 2000,00 грн.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідносини, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Зобов'язання виникають з підстав, установлених статтею 11 цього Кодексу.

Так, у частині п'ятій статті 11 ЦК України визначено, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникнути з рішення суду.

Згідно із частиною другою статті 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов'язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Отже, положення зазначеної норми права передбачають, що зобов'язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду.

Таким чином, оскільки суд прийшов до висновку про стягнення суми авансу в розмірі 19500,00 грн. з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 і таке зобов'язання зводиться до сплати грошей, отже, є грошовим зобов'язанням, то суд приходить до обґрунтованого висновку щодо наявності між сторонами грошових зобов'язань, які ОСОБА_3 належним чином не виконує, що дає підстави для стягнення на користь позивача інфляційних витрат за весь час прострочення та 3 % річних від простроченої суми, які входять до складу грошового зобов'язання, оскільки боржник зобов'язаний відшкодувати інфляційні витрати від знецінення неповернутих коштів за час виконання рішення суду про стягнення суми.

Згідно статті 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання, на вимог кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три процента річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Таким чином з відповідача ОСОБА_3 підлягає стягненню на користь позивача ОСОБА_1 три процента річних у розмірі 849,45 грн. за період, з 11 жовтня 2017 року по 25 березня 2019 року (день звернення з позовом до суду) (19500,00 грн. /365 днів на рік *530 днів прострочення *3%).

Крім того, відповідно до статті 3 Закону України від 3 липня 1991 року № 1282-Х11 «Про індексацію грошових доходів населення» індекс споживчих цін (індекс інфляції) обчислюється спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади у галузі статистики (Державним комітетом статистики України) і не пізніше 10 числа кожного місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях. Обчислення індексу споживчих цін для індексації грошових доходів населення провадиться наростаючим підсумком, починаючи з місяця введення в дію цього Закону (стаття 4).

З урахуванням встановленого за повідомленнями Державного комітету статистики України індексу споживчих цін (індексу інфляції) ОСОБА_3 повинна повернути аванс ОСОБА_1 з урахуванням втрати від зростання споживчих цін з жовтня 2017 року по 28 лютого 2019 року (у жовтні 2017 року 101,2, у листопаді 2017 року 100,9, у грудні 2017 року 101,0, у січні 2018 року 101,5, у лютому 2018 року 100,9, у березні 2018 року 101,1, у квітні 2018 року 100,8, у травні 2018 року 100,0, у червні 2018 року 100,0, у липні 2018 року 99,3, у серпні 2018 року 100,0, у вересні 2018 року 101,9, у жовтні 2018 року 101,7, у листопаді 2018 року 101,4, у грудні 2018 року 100,8, у січні 2019 року 101,0, у лютому 2019 року 100,5 ) від загальної суми заборгованості 19500,00 грн. становить 3061,50 грн. (101,2% * 100,9% * 101,0%* 101,5% *100,9% * 101,1% * 100,8% * 100,0% * 100,0% * 100,0% * 101,9% * 101,7% * 101,4% * 100,8% * 101,0% * 100,5%) = 115,7% * 19500,00 грн. - 19500,00 грн. = 3061,50 грн.

Таким чином суд приходить до обґрунтованого висновку про стягнення з відповідача суми авансу у розмірі 19500,00 грн., нарахованих 3 процентів річних у розмірі 849,45 грн. та суми індексу інфляції (інфляційних збитків) у розмірі 3061,50 грн., а всього 23411,00 грн.

Позивачем ОСОБА_1 також заявлені і вимоги про відшкодування моральної шкоди в сумі 20000 грн., яка виражається в тому, що відповідач ОСОБА_3 не повернула грошові кошти, внаслідок чого ОСОБА_1 вимушений звертатися до правоохоронних органів для захисту своїх прав.

Через дії відповідача позивач витрачає свій час на звернення до прокуратури, суду, що доставляє йому додаткові турботи.

Дані обставини підтверджується зверненнями ОСОБА_1 до Генеральної Прокуратури України, Прокуратури Донецької області, Словянської місцевої прокуратури Донецької області ( а.с. 5,6,7,8).

У відповідності до ч.3 ст. 23 ЦК України, розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

У зв'язку з тим, що протиправними діями відповідача ОСОБА_3 дійсно були порушені права позивача, що вимагало від ОСОБА_1 додаткових зусиль, у зв'язку з порушенням звичайного укладу його життя, але суд вважає, що позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди у розмірі 20000,00 гривень є завищеними та підлягають зменшенню до розміру 2000,00 грн., зазначена сума є достатньою та такою, що відповідає характеру та обсягу страждань, їх тривалості та тяжкості вимушених змін у житті позивача.

На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача в частині відшкодуванні йому моральної шкоди підлягають задоволенню частково і стягненню моральної шкоди у розмірі 2000 грн. на користь позивача, що на думку суду, буде відповідати перенесеним ним моральним стражданням і переживанням.

Також, у відповідності до вимог ст.4 Закону України Про судовий збір, за подання позовних заяв в порядку цивільного судочинства майнового характеру сплачується судовий збір у розмірі один відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 5 розмірів мінімальної заробітної плати, за подання позовної заяви немайнового характеру 0,4 розміру мінімальної заробітної плати.

Згідно статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2019 рік» від 23 листопада 2018 року № 2629-VIII, розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи на 01 січня 2019 року складає 1921,00 грн.

Згідно п.9 ч.1 ст.5 Закону України Про судовий збір від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються інваліди І ти ІІ групи.

Так, з пенсійного посвідчення серії ААК № 297742 виданого 18 вересня 2018 року Пенсійним фондом України, вбачається, що ОСОБА_6 є інвалідом ІІ групи довічно (а.с. 21).

Тому при зверненні до суду з даним позовом ОСОБА_1 не було сплачено судовий збір, оскільки його звільнено від сплати судового збору на підставі п.9 ч.1 ст.5 Закону України Про судовий збір .

Суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог позивача про стягнення матеріальної шкоди у розмірі 23411 грн.00 коп. та моральної шкоди у розмірі 2000,00 грн. з ОСОБА_3

Отже процентне співвідношення задоволених вимог становить 36,30% ((25411,00 грн. задоволені вимоги) / (70000,00 грн. заявлені позовні вимоги )*100%).

З цих задоволених вимог підлягає сплаті судовий збір у сумі 278 грн. 93 коп. (768,40 грн. судовий збір за звернення з позовом до суду * 36,30 %), який підлягає стягненню з відповідача ОСОБА_3 на користь держави і тому з ОСОБА_3 слід стягнути на користь держави судовий збір у розмірі 278,93 грн..

На підставі викладеного, керуючись ст. 55 Конституції України, п. п. 10, 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 1 листопада 1996 року « Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», п. 1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст.ст. 23, 220, 526, 546, 547, 570, 571, 657 ЦК України, ст.ст. 2, 4, 258, 259, 263-268, 271-273 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, РНОКПП НОМЕР_2, яка зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_3, інші дані суду невідомі, на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_4, РНОКПП НОМЕР_3, який зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_5, інші дані суду невідомі, матеріальну шкоду, яка складається з авансу у розмірі 19500,00 грн., трьох процентів річних у розмірі 849,45 грн., інфляційних збитків у розмірі 3061,50 грн., а всього 23411,00 грн. (двадцять три тисячі чотириста одинадцять грн. 00 коп.) та моральну шкоду у розмірі 2000,00 (дві тисячі грн. 00 коп.).

Стягнути з ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, РНОКПП НОМЕР_2, яка зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_3, інші дані суду невідомі, судовий збір у розмірі 278 грн. 93 коп. (двісті сімдесят вісім грн. 93 коп.) до державного бюджету коштів на доходний рахунок 6001, отримувач коштів ГУК у м. Києві/м.Київ/22030106, банк отримувача Казначейство України (ЕАП), МФО 899998, , код класифікації доходів бюджету: 22030106.

У задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди - відмовити у звязку з відсутністю підстав.

Рішення може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Донецького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

У відповідності до п.п. 15.5 п. 15 ч. 1 Розділу ХІІІ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно- телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

Рішення прийнято, складено і підписано в нарадчій кімнаті складом суду, який розглянув справу.

Повне судове рішення складено 04 квітня 2019 року.

Головуючий:

суддя Словянського

міськрайонного суду ОСОБА_7