Справа № 357/2429/19
У Х В А Л А

18 березня 2019 року Білоцерківський міськрайонний суд Київської області у складі:

головуючого судді Кошель Б. І. ,

при секретарі Тодосієнко О. А.,

за участі:

представника Білоцерківського МВ ДВС ГТУЮ у Київській області ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду №6 м. Біла Церква скаргу ОСОБА_2 на дії начальника Білоцерківського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Київській області ОСОБА_3, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_2 звернувся до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області із вказаною скаргою, мотивуючи тим, на виконанні у Білоцерківському МВ ДВС перебуває виконавче провадження №51542090 щодо стягнення ОСОБА_2 на користь ПАТ «Перший український міжнародний банк» заборгованості по виконавчому листу №2/357/384/16. 10.10.2017 року стягувач по даній справі направив на адресу начальника Білоцерківського МВ ДВС заяву про повернення даного виконавчого документу стягувачу на підставі п.1 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження». 26.11.2018 року стягувач повторно звернувся із заявою про повернення виконавчого листа та зняття арешту з майна боржника. Однак, всупереч зазначеному, арешт з майна боржника знято не було. В подальшому, ОСОБА_2 звернувся до начальника Білоцерківського МВ ДВС із вимогою про скасування заходів примусового виконання рішення суду та зняття арешту з майна божника, проте отримав відмову, мотивовану несплатою виконавчого збору та інших витрат виконавчого провадження. Вважаючи такі дії протиправними та такими, що суперечать ч. 3 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження», скаржник просить суд визнати дії начальника Білоцерківського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Київській області ОСОБА_3 протиправними та зобовязати начальника Білоцерківського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Київській області ОСОБА_3 зняти арешт з майна боржника по виконавчому провадженню №51542090.

ОСОБА_2 в судове засідання не зявився, про місце та час розгляду скарги повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив, просив проводити розгляд скарги за його відсутності.

Представник Білоцерківського МВ ДВС ГТУЮ у Київській області ОСОБА_1 проти задоволення скарги заперечувала, посилаючись на доводи, викладені у запереченнях.

Суд, дослідивши матеріали скарги, та надавши належному правову оцінку доводам скаржника, дійшов наступних висновків.

Так, судом встановлено, що 04.07.2016 року державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження (номер ЄДРВП 51542090) з примусового виконання виконавчого листа Білоцерківського міськрайонного суду Київської області про стягнення з ОСОБА_2 заборгованість за кредитним договором на користь ПАТ «Перший Український міжнародний банк» в розмірі 56959,58 доларів США та судові витрати в розмірі 18433,63 грн.

25.04.2017 року згідно заяви стягувача, державним виконавцем винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження.

В подальшому, 26.11.2018 року, до Білоцерківського МВ ДВС ГТУЮ у Київській області надійшла заява представника ПАТ «Перший Український міжнародний банк» направив на адресу начальника Білоцерківського МВ ДВС заяву про повернення виконавчого листа стягувачу на підставі п.1 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження».

Як вбачається із матеріалів скарги, 18.12.2018 року ОСОБА_2 також особисто звернувся до Білоцерківського МВ ДВС ГТУЮ у Київській області із заявою про скасування заходів примусового виконання рішення суду та зняття арешту з майна божника, однак отримав відмову

14.03.2019 року державним виконавцем винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження.

Того ж дня, у відповідності до ч. 3 ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження», державним виконавцем винесено постанови про стягнення виконавчого збору та стягнення з боржника витрат виконавчого провадження, які виведені в окреме провадження, що підтверджується постановами про відкриття виконавчого провадження від 18.03.2019 року (ВП № 58636504, ВП №58636736).

Досліджуючи подану скаргу на наявність чи відсутність підстав для її задоволення, суд виходить з наступного.

Судовий контроль за виконанням судових рішень врегульовано законодавцем у розділі VII ЦПК України.

Відповідно до ч.1 ст. 447 ЦПК України, сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Як зазначено в п.3 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №6 від 07.02.2014 року «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах», при розгляді скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби суди повинні враховувати, що Законом про виконавче провадження передбачено заборону на зловживання процесуальними правами під час здійснення виконавчого провадження. Так, державний виконавець зобов'язаний вживати передбачені Законом про виконавче провадження заходи примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії, а особи, які беруть участь у виконавчому провадженні, зобов'язані сумлінно користуватися усіма наданими їм правами з метою забезпечення своєчасного та в повному обсязі вчинення виконавчих дій.

Так, в обґрунтування своїх вимог заявник посилається, зокрема на те, що оскільки 14.03.2019 виконавчий документ було повернуто стягувачу, то і накладені рамках зазначеного виконавчого провадження заборони, в тому числі і накладений арешт на нерухоме майно боржника мали бути скасовані, а існування такої заборони порушує права заявника.

Однак, суд вважає, що зазначені доводи заявника є безпідставними, з огляду на таке.

Відповідно до статтей 129, 129-1 Конституції України судове рішення є обов'язковим до виконання, обов'язковість судового рішення віднесено до основних засад судочинства.

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Горнсбі проти Греції, Скордіно проти Італії).

У іншому випадку, положення статті 6 Конвенції будуть позбавлені ефекту корисної дії (Бурдов проти Росії).

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий документ повертається стягувачу, якщо стягувач подав письмову заяву про повернення виконавчого документа.

У відповідності до ч. 3 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» у разі повернення виконавчого документа з підстав, передбачених частиною першою цієї статті, стягувачу повертаються невикористані суми внесеного ним авансового внеску. На письмову вимогу стягувача виконавцем надається звіт про використання авансового внеску. У разі повернення виконавчого документа стягувачу на підставі пунктів 1, 3, 11 частини першої цієї статті арешт з майна знімається.

Однак, згідно ч.ч.1, 3 ст. 40 вказаного Закону у разі закінчення виконавчого провадження (крім офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за судовим рішенням, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також, крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат виконавчого провадження, нестягнення основної винагороди приватним виконавцем), повернення виконавчого документа до суду, який його видав, арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у звязку із закінченням виконавчого провадження.

Виконавче провадження, щодо якого винесено постанову про його закінчення, не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом.

У разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 частини першої статті 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 9 (крім випадку, передбаченого частиною девятою статті 27 цього Закону), 11, 14 і 15 частини першої статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.

Таким чином, судом встановлено, що на час винесення постанови про повернення виконавчого документу стягувачу від 14.03.2019, повернення виконавчого документу стягувачу не вважалось закінченням виконавчого провадження.

Більше того, державним виконавцем, у відповідності до ч. 3 ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження» того ж дня, 14.03.2019 року винесено постанови про стягнення виконавчого збору та стягнення з боржника витрат виконавчого провадження, які виведені в окреме провадження (постанова про відкриття виконавчого провадження №58636504 та постанова про відкриття виконавчого провадження ВП №58636736).

Тому у державного виконавця не було підстав для винесння постанови про скасування арешту майна.

Отже, судом встановлено, що в рамках виконавчого провадження № 51542090, яке було відкрито 04.07.2016, держаним виконавцем не виносилась постанова про закінчення виконавчого провадження, а тому у державного виконавця не було правових підстав для скасування вжитих заходів примусового виконання рішення, в тому числі і зняття арешту з майна боржника. А тому, відсутні підстави для визнання неправомірними дій начальника Білоцерківського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Київській області ОСОБА_3 протиправними, так як, державний виконавець діяв в межах його повноважень, передбачених Законом України «Про виконавче провадження».

Згідно до ч.ч. 1, 3 ст. 451 ЦПК України, за результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу. Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Відповідно до розяснень наданих в п.18 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №6 від 07.02.2014 року «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах», якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність було прийнято або вчинено відповідно до закону, у межах повноважень суб'єкта оскарження і права чи свободи заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги. При цьому, визнаючи доводи скарги необґрунтованими і відмовляючи в її задоволенні, суд має зазначити в ухвалі, у зв'язку з чим і на підставі яких саме норм закону він дійшов такого висновку.

Таким чином суд приходить до висновку, що скарга ОСОБА_2 в цілому не підлягає задоволенню, оскільки судом встановлено, що державний виконавець діяв відповідно до закону, в межах повноважень та з його боку право заявника порушено не було.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст 19, 129 Конституції України, ст.ст.37, 40 Закону України «Про виконавче провадження», ст.ст. 447,451 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В :

У задоволенні скарги ОСОБА_2 на дії начальника Білоцерківського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Київській області ОСОБА_3 відмовити.

Ухвала може бути оскаржена.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга подається до Апеляційного суду Київської області через Білоцерківський міськрайонний суд Київської області протягом п'ятнадцяти днів з дня проголошення ухвали.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом пятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Повний текст ухвали складено 21 березня 2019 року.

СуддяОСОБА_4