Справа № 351/1975/18
Номер провадження №2/351/92/19
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
11 березня 2019 року м.Снятин
Снятинський районний суд Івано-Франківської області в складі:
головуючого-судді Калиновського М.М.
з участю секретаря Маланчук С.Г.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Снятині справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя,-
ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя. Позовні вимоги мотивувала тим, що з 03.09.2005р. по 20.11.2015р. вони з відповідачем перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Снятинського районного суду від 20.11.2015р.. Згідно даного рішення їхніх дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_3 було залишено проживати з нею.
Під час перебування у шлюбі 17.01.2012р. нею було придбано житловий будинок з належними господарськими будівлями і спорудами, що знаходиться в АДРЕСА_1.
Вважає, що розподіл спільного майна між нею та відповідачем слід провести наступним чином - залишити у її власності 3/4 частини спірного майна, а за відповідачем визнати право власності на 1/4 частину спірного майна.
Однак у зв'язку із неможливістю спільного проживання разом із відповідачем у даному господарстві, вважає за доцільне виплатити грошову компенсацію відповідачу у розмірі, яка буде відповідати вартості його частини.
Відповідач постійно зловживає алкогольними напоями, неодноразово притягувався до адміністративної відповідальності за насильство в сім'ї, в період з 2016-2017р. розпродав усі меблі та інші цінні речі з їхнього будинку, а також заборгував значну суму по аліментах.
З врахуванням уточнюючих позовних вимог просить поділити житловий будинок з належними господарськими будівлями і спорудами, що знаходиться в АДРЕСА_1, визначивши їй 3/4 частки, а відповідачу ОСОБА_2 - 1/4 частки; припинити право власності на 1/4 частки ОСОБА_2 на вказаний житловий будинок; відповідачу ОСОБА_2 присудити грошову компенсацію в розмірі 19 755 грн., яка відповідає вартості 1/4 частки житлового будинку; визнати за нею право власності на цілий житловий будинок, що знаходиться в АДРЕСА_1.
Позивачка подала до суду заяву про розгляд справи у її відсутності, позовні вимоги підтримала, просила позов задоволити. Згідна на заочний розгляд справи.
Відповідачповторно в судове засідання не з'явився, хоча належним чином повідомлявся про час та місце розгляду справи, зокрема через оголошення на вебсайті Снятинського районного суду, а тому справу слід розглянути заочно у відсутності відповідача.
Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового засідання технічними засобами не проводилось.
Відповідно до ч.1 ст.280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з'явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Дослідивши матеріали справи, повно та всебічно оцінивши наявні у справі докази в їх сукупності, суд дійшов до висновку про задоволення позову з таких підстав.
Відповідно до заочного рішення Снятинського районного суду від 20.11.2015р. шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірвано, дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_4 залишено проживати біля матері; вирішено стягувати з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в твердій грошовій сумі по 500 грн. щомісячно на кожну дитину.
Згідно свідоцтв про народження серії НОМЕР_1, НОМЕР_2 у позивачки та відповідача ІНФОРМАЦІЯ_1. народився син ОСОБА_3 та ІНФОРМАЦІЯ_2. народилася донька ОСОБА_4.
Із договору купівлі-продажу від 17.01.2012р. вбачається, що ОСОБА_5 продала, а ОСОБА_1 купила житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, що в АДРЕСА_1.
Відповідно до акту обстеження матеріально-побутових умов проживання сім'ї Іллінецької сільської ради від 24.05.2017р. позивачка на своє ім'я придбала житловий будинок, що в с. Іллінці по вул. Шкільна Снятинського району. Згодом вона почала їздити на заробітки, діти залишала з чоловіком. Після чого в сім'ї почали виникати недоброзичливі стосунки, в 2015р. сторони розлучились. Відповідач повиносив із житлового будинку меблі, коври, побутову техніку, комплект кухні, ванну та ін. Станом на 24.05.2017р. будинок «запущений», в будинку немає всіх меблів, коврів, побутової техніки, в кожній кімнаті безлад.
Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 24.05.2017р. позивачці ОСОБА_1 на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу від 17.01.2012р. належить вищевказаний житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами.
Згідно акту обстеження матеріально-побутових умов проживання сім'ї від 22.02.2019р., складеного Іллінецьким старостинським округом Заболотівської селищної ради ОТГ, сім'я позивачки у спірному житловому будинку не проживає, оскільки позивачка ОСОБА_1 перебуває за межами України, відповідач ОСОБА_2 в даному будинку не проживає, оскільки вибув з нього за рішенням Снятинського районного суду від 18.04.2018р..
Відповідно до довідки Іллінецького старостинського округу Заболотівської селищної ради ОТГ від 22.02.2019р. до складу сім'ї позивачки ОСОБА_1 входять: син ОСОБА_3 та донька ОСОБА_4.
Статтею 60 Сімейного кодексу України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.
За нормами сімейного законодавства, умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об'єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім'ї, а не власні, не пов'язані з сім'єю інтереси одного з подружжя (ч. 3 ст. 61 та ч. 4 ст. 65 Сімейного кодексу України).
Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 Сімейного кодексу України та статтею 372 Цивільного кодексу України.
Приписами статті 69 Сімейного кодексу України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Договір про поділ житлового будинку, квартири, іншого нерухомого майна, а також про виділ нерухомого майна дружині, чоловікові зі складу усього майна подружжя має бути нотаріально посвідчений.
Відповідно до ч. 1 ст. 70 Сімейного кодексу України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
За ч. 2 цієї статті, при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї.
Згідно із ч. 1 та ч. 2 ст. 71 Сімейного кодексу України, майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.
За змістом ч. 4 та ч. 5 вказаної статті, присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.
Положеннями ч. 2 ст. 372 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення.
У відповідності з ч. 3 ст. 372 Цивільного кодексу України, у разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.
Згідно роз'яснень, що містяться в п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.
Пунктом 24 цієї Постанови роз'яснено, що до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб.
Верховний Суд України в постанові від 11 березня 2015 року в справі №6-211цс14 дійшов до висновку, що під час вирішення спору щодо поділу майна частка кожного з подружжя в спільному майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожної зі сторін у придбане майно, у тому числі за рахунок майна, набутого одним із подружжя до шлюбу, яке є його особистою приватною власністю, у придбання (набуття) майна. Якщо в придбання майна вкладено, крім спільних коштів, кошти, що належали одній зі сторін, то частка в цьому майні відповідно до розміру внеску є її власністю.
Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо.
До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб.
Оцінюючи всі зібрані по справі докази, суд приходить до висновку, що вищезазначене майно було придбане сторонами за час шлюбу, за спільні кошти та є об'єктом права спільної сумісної власності.
Відповідно до ч.1 ст.356 Цивільного кодексу України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.
Правовий режим спільної часткової власності визначається главою 26 Цивільного кодексу України з урахуванням інтересів усіх її учасників. Володіння, користування і розпорядження спільною частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди спір вирішується судом. Незалежно від розміру часток, співвласники при здійсненні зазначених правомочностей мають рівні права.
За змістом зазначеної норми закону припинення права особи на частку у спільному майні допускається за наявності будь-якого з передбачених п.1, 2, 3 ч.1 ст.365 Цивільного кодексу України випадку, але в тому разі, коли таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї.
Судом встановлено про те, що згідно рішення Снятинського районного суду від 20.11.2015р. неповнолітніх дітей: ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2 залишено проживати біля матері ОСОБА_1
Відповідно до ч.3 ст. 70 СК України за рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з ними проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, донька, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.
Враховуючи встановлені обставини справи, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, суд вважає, що у даному випадку можна відступити від засади рівності часток подружжя у їхній спільній сумісній власності.
За ч.2 ст.365 ЦК України, суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.
Згідно з правовою позицією Верховного Суду України висловленою в постанові від 24.02.2016 року № 6-2784цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права, процедура внесення суми відшкодування вартості частини майна на депозит суду, з одного боку, є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв'язку з припиненням її права на частку у спільному майні, а з іншого боку, є технічною функцією щодо забезпечення виконання позивачем у справі своїх зобов'язань перед відповідачем.
Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення, а тому слід поділити спірний житловий будинок з належними господарськими будівлями і спорудами, визначивши позивачці 3/4 частки, а відповідачу - 1/4 частки; припинити право власності відповідача на 1/4 частки на вказаний житловий будинок; відповідачу присудити грошову компенсацію в розмірі 19 755 грн., яка відповідає вартості 1/4 частки житлового будинку; визнати за позивачкою право власності на цілий житловий будинок, що знаходиться в АДРЕСА_1.
Керуючись ст. ст. 4, 12, 89, 141, 259, 263-265, 280-282 ЦПК України, суд,-
Позов задовольнити повністю.
Поділити житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, що знаходиться в АДРЕСА_1.
Виділити у користування ОСОБА_1 3/4 частки житлового будинку та ОСОБА_2 1/4 частину житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, що знаходиться в АДРЕСА_1.
Припинити право власності за ОСОБА_2 на 1/4 частину житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, що в АДРЕСА_1.
Визнати за ОСОБА_1 право власності на цілий житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, що в АДРЕСА_1.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів безпосередньо до Івано-Франківського апеляційного суду з дня його проголошення. У разі, якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Суддя Снятинського районного суду Калиновський М.М.