Постанова

Іменем України

28 березня 2019 року

м. Київ

справа № 127/9949/18

провадження № 61-1812св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Ступак О. В. (суддя-доповідач), Кузнєцова В. О., Погрібного С. О.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_5 на постанову Вінницького апеляційного суду від 11 грудня 2018 року у складі колегії суддів: Міхасішина І. В., Стадника І. М., Войтка Ю. Б.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів

У квітні 2018 року ОСОБА_4 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_5 про повернення коштів.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначив, що ОСОБА_5 є власником житлового будинку з господарськими будівлями, що знаходиться по АДРЕСА_1 та земельної ділянки площею 0,1000 га, яка розташована за цією ж адресою. 02 вересня 2008 року між сторонами досягнуто усної домовленості щодо купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки по АДРЕСА_1, з яких частина земельної ділянки розміром 0,0600 га перебувала в оренді у відповідача, а інша частина - у власності, за ціною 69 000,00 доларів США. Договір купівлі-продажу повинен був бути укладений після введення відповідачем в експлуатацію самочинно зведених споруд і оформлення права власності на земельну ділянку площею 0,0600 га. На підтвердження своїх намірів та з метою виконання угоди 24 жовтня 2008 року він передав відповідачеві 47 000,00 доларів США як завдаток, про що останньою складено розписку. При цьому, позивач разом із сім'єю поселився у вказаному будинку, проте йому стало відомо, що інша особа займається питанням оформлення орендованої ОСОБА_5 земельної ділянки площею 0, 0600 га. На початку квітня 2018 року сторони домовилися про зменшення суми доплати за будинок, та 24 квітня 2018 року з метою укладення договору купівлі-продажу зустрілися в нотаріальній конторі, де позивачу стало відомо, що офіційно на праві власності ОСОБА_5 належить земельна ділянка площею 0,1000 га, а також остання інвентаризація будинку проводилася у 2008 році, в зв'язку з чим неможливо встановити наявність чи відсутність самочинно збудованих приміщень. Із цих підстав нотаріусом винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії.

Враховуючи те, що договір купівлі-продажу не був укладений у зв'язку з відсутністю у відповідача необхідного обсягу документів, що свідчить про односторонню відмову від взятих на себе зобов'язань, передана ним сума коштів у сумі 47 000,00 доларів США, що станом на 26 квітня 2018 року за офіційним курсом Національного банку України становить 1 234 715, 62 грн підлягає поверненню на користь позивача як аванс, а тому позивач просив стягнути з відповідача на свою користь суму коштів у розмірі 1 234 715, 62 грн.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 12 жовтня 2018 року у задоволенні позову відмовлено. Скасовано заходи забезпечення позову. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що на час надання відповідачем розписки були відсутні перешкоди для укладення договору купівлі-продажу з підстав, що в технічному паспорті на житловий будинок від 17 вересня 2008 року відсутні вказівки про наявність самовільних побудов, відповідач виконала свої зобов'язання щодо передачі житлового будинку покупцеві, позивач зі своєю сім'єю проживає у спірному будинку, зареєстрований у ньому та впродовж десяти років використовує його для власних потреб, при цьому можливість укладення договору купівлі-продажу не вичерпана і не втрачена, оскільки відповідач неодноразово виражала готовність оформити договір купівлі-продажу, тобто права позивача відповідачем не порушені.

Постановою Вінницького апеляційного суду від 11 грудня 2018 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 суму авансу в розмірі 1 234 715,62 грн. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про задоволення позову, апеляційний суд виходив із того, що висновки суду першої інстанції про те, що ОСОБА_5 виконала свої зобов'язання за договором купівлі-продажу, оскільки передала житловий будинок для проживання позивачу разом із його сім'єю не ґрунтуються на нормах матеріального права, оскільки договір купівлі-продажу у встановленому законом порядку не був укладений, а отже сам по собі факт реєстрації і проживання сім'ї позивача у вказаному приміщенні не підтверджує укладення правочину.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги та позиції інших учасників

У січні 2019 року ОСОБА_5 подала до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Вінницького апеляційного суду від 11 грудня 2018 року, в якій просить скасувати зазначене судове рішення та залишити в силі рішення суду першої інстанції, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

У касаційній скарзі заявник вказує на те, що встановлені апеляційним судом обставини не відповідають дійсності, оскільки всі документи, необхідні для укладання у 2008 році договору купівлі-продажу у неї були, проте договір не був укладений з вини позивача, який не мав всієї суми коштів для виплати, при цьому 24 квітня 2018 року ОСОБА_4 запросив її до нотаріуса для консультації які документи треба підготувати для укладання договору, в свою чергу, вона подала нотаріусу всі документи, які були у неї готові станом на 2008 рік, проте нотаріус повідомив про необхідність оновлення документів, у тому числі виготовлення нового технічного паспорта та нової оцінки об'єктів продажу, на що вона, виконуючи вказівки нотаріуса замовила новий техпаспорт, при виготовленні якого з'ясувалося, що позивач, який протягом останніх десяти років проживав та був прописаний у належному їй будинку, без її відома та дозволу знищив належне їй приміщення сараю та звів самочинну прибудову до житлового будинку. Протягом десяти років вона мала бажання оформити договір купівлі-продажу належного їй домоволодіння. Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що на час написання нею розписки були відсутні перешкоди для укладення договору купівлі-продажу з підстав, що у технічному паспорті на житловий будинок від 17 вересня 2008 року відсутні вказівки про наявність самовільних побудов, а вона, в свою чергу, виконала зобов'язання щодо передачі житлового будинку покупцеві. Враховуючи наведене, висновок апеляційного суду про те, що підставою для відмови у посвідченні договору стала відсутність відповідного комплекту документів у продавця є неправильним та суперечить матеріалам справи.

У березні 2018 року ОСОБА_4 подав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому просив касаційну скаргу відхилити, рішення суду апеляційної інстанції залишити без змін, посилаючись на те, що у нього на момент усної домовленості була фінансова можливість придбати будинок та земельну ділянку, при умові правильно оформлених продавцем документів, проте договір купівлі-продажу не був оформлений з вини відповідача, яка так і не надала відповідних документів для укладення угоди, в результаті чого 24 квітня 2018 року нотаріус винесла постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 31 січня 2018 року відкрито касаційне провадження у зазначеній цивільній справі, витребувано справу та надано строк для подання відзиву на неї.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Позиція Верховного Суду

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, оскільки його ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Рішення суду апеляційної інстанції відповідає вимогам ЦПК України (у редакції на час його ухвалення) щодо законності та обґрунтованості.

Судом установлено, що ОСОБА_5 є власником житлового будинку з господарськими будівлями АДРЕСА_1, на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого 09 червня 2005 року державним нотаріусом Першої вінницької державної нотаріальної контори та зареєстрованого в реєстрі за № 4-888.

За змістом вказаного свідоцтва, відповідно до відомостей, викладених в довідці-характеристиці, виданої КП «Вінницьке обласне об'єднане бюро технічної інвентаризації» 27 травня 2005 року за № 4541, на земельній ділянці розташовано: житловий будинок «А», сам.об.цег., 1959 року побудови, огорожа № 1-2, криниця К, сараї Б, В, погріб п/Б.

У той же час, самовільно зведені: житловий будинок Д, житловою площею 74,7 кв. м, сіни а, сараї б, в, вбиральня Г до свідоцтва про право на спадщину не включені.

У технічному паспорті на житловий будинок індивідуального житлового фонду по АДРЕСА_1, виготовленому 16 травня 2005 року КП «Вінницьке обласне об'єднане бюро технічної інвентаризації» наявні відмітки про самовільно збудовані сіни літера «а», площею 10,8 кв. м, сараї б, в, вбиральню «Г», а також будинок «Д».

На підставі державного акта на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1, виданого 15 листопада 2007 року на підставі рішення Вінницької міської ради від 30 березня 2007 року № 895, ОСОБА_5 є власником земельної ділянки площею 0,1000 га для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, яка розташована по АДРЕСА_1, кадастровий номер земельної ділянки НОМЕР_2.

Відповідно до договору оренди землі від 11 серпня 2006 року Вінницькою міською радою, на підставі рішення від 04 липня 2006 року за № 232, надано ОСОБА_5 у строкове платне користування земельну ділянку сільськогосподарського призначення, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, строком на 4 роки 10 місяців із моменту прийняття рішення Вінницькою міською радою про надання земельної ділянки в оренду.

25 вересня 2015 року між Вінницькою міською радою та ОСОБА_5 укладена угода про поновлення договору оренди земельної ділянки від 11 серпня 2006 року, площею 0,0269 га, під городництво, терміном на 4 роки 10 місяців, з моменту прийняття рішення міською радою.

Відповідно до пункту 3 угоди вона набуває чинності з дня її підписання сторонами та діє до 28 червня 2020 року.

За замовленням ОСОБА_5, КП «Вінницьке обласне об'єднане бюро технічної інвентаризації» виготовлений новий технічний паспорт на садибний (індивідуальний) житловий будинок по АДРЕСА_1 від 17 вересня 2008 року, в якому відсутні відмітки про наявність самочинного будівництва, а також записи про наявність приміщень сіней літера «а», площею 10,8 кв. м, сараїв б, в, вбиральні «Г», а також будинку «Д».

Згідно з актом поточних змін від 15 вересня 2008 року під час обстеження в натурі будинковолодіння по АДРЕСА_1 виявлено знесення сараїв «в», «б», вбиральні «Г», прибудови «а», заміряно земельну ділянку та виявлено віддані землі, площею 0,03 га сусідці по АДРЕСА_2, де остання самочинно побудувала новий збудований будинок.

24 жовтня 2008 року ОСОБА_5 склала розписку про те, що вона отримала від ОСОБА_4 завдаток у сумі сорок сім тисяч доларів США за будинок, що належить їй за адресою: АДРЕСА_1, вартість якого 69 000,00 доларів США. В розписці зазначено, що будинок може бути куплений за готівку або іпотеку. Ця розписка підписана ОСОБА_5, ОСОБА_4 та двома свідками ОСОБА_6 та ОСОБА_5.

Згідно з відмітками у паспорті ОСОБА_4, із 02 грудня 2008 року його зареєстрованим місцем проживання є АДРЕСА_1.

Позивачем не заперечується, що з вересня 2008 року і до цього часу він разом із своєю дружиною та дочкою фактично проживає у житловому будинку, який мав намір придбати у відповідача.

24 квітня 2018 року ОСОБА_4, ОСОБА_6 та ОСОБА_5 звернулися до приватного нотаріуса Вінницького міського нотаріального округу Лукашенка В. Б. для оформлення договору купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки, розташованих по АДРЕСА_1, що належать ОСОБА_5, однак постановою приватного нотаріуса від 24 квітня 2018 року № 310/02-31 відмовлено у посвідчені договорів купівлі-продажу об'єктів нерухомості.

Відмова обґрунтована тим, що подані ОСОБА_5 документи на посвідчення договорів купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки не містять витягу з Державного земельного кадастру, оцінки нерухомого майна, а з наданого технічного паспорта вбачається, що остання інвентаризація об'єкта проведена у 2008 році, з якого неможливо перевірити наявність або відсутність самовільно збудованих або перепланованих будівель, чим порушено статтю 46, пункт 2 частини першої статті 49 Закону України «Про нотаріат».

23 травня 2018 року на замовлення ОСОБА_5 КП «Вінницьке обласне об'єднане бюро технічної інвентаризації» виготовлений технічний паспорт на будинок по АДРЕСА_1, згідно з яким приміщення «кухня», площею 10,9 кв. м, яке відображено на схематичному плані № «І» збудовано самочинно.

07 червня 2018 року приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Лукашенком В. Б., на прохання ОСОБА_5, надіслано ОСОБА_4 заяву наступного змісту: «ОСОБА_4, згідно наших домовленостей я продаю вам належні мені житловий будинок та земельну ділянку, площею 0,1 га, по АДРЕСА_1, за 1 794 000,00 грн. Прошу вас з'явитися 12 червня 2018 року на 10 год 00 хв, до приватного нотаріуса Вінницького міського нотаріального округу Лукашенка В. Б., за адресою: АДРЕСА_3, для посвідчення договорів купівлі-продажу зазначеної нерухомості». Вказана заява зареєстрована в реєстрі за № 4255.

12 червня 2018 року приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Лукашенком В. Б. винесено постанову № 397/02-31 про відмову у вчиненні нотаріальної дії, якою відмовлено у посвідченні договорів купівлі-продажу житлового будинку з господарськими будівлями АДРЕСА_1 та земельної ділянки площею 0,1000 га, кадастровий № НОМЕР_2, за цією ж адресою з підстав, що покупець за зазначеними договорами до нотаріуса не з'явився, а під час здійснення перевірок заборони відчуження (арешту) по Реєстру речових прав на нерухоме майно було виявлено арешт зазначеного нерухомого майна, накладений на підставі ухвали Вінницького міського суду Вінницької області від 03 травня 2018 року, справа № 127/9949/18.

21 червня 2018 року ОСОБА_5 звернулася до КП «Вінницьке обласне об'єднане бюро технічної інвентаризації» із заявою про винесення на розгляд комісії по прийняттю в експлуатацію об'єктів нерухомого майна, побудованих (переобладнаних, перепланованих) з 06 серпня 1992 року без дозволу на виконання будівельних робіт, питання про прийняття в експлуатацію об'єкта нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1, зафіксованого в технічному паспорті від 23 травня 2018 року та яка значиться під літерою «а?» (прибудова), 1996 року будівництва.

На підставі вказаної заяви державною технічною комісією прийнято в експлуатацію прибудову літ. «а?», загальною площею 10,9 кв. м, про що складений акт комісії про прийняття в експлуатацію від 25 червня 2018 року, затверджений рішенням Виконавчого комітету Вінницької міської ради 05 липня 2018 року за № 1450.

На підставі акта про прийняття до експлуатації будівель 09 липня 2018 року внесено зміни до технічного паспорта на житловий будинок від 23 травня 2018 року шляхом вилучення з відміток про самочинне будівництво прибудови «а?» , площею 10, 9 кв. м.

Нормативно-правове обґрунтування

Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Частина перша статті 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 635 ЦК України встановлено, що попереднім є договір, сторони якого зобов'язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір у майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором.

Відповідно до частини першої статті 546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Згідно зі статтею 570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов'язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом.

З огляду на викладене, на відміну від завдатку, аванс - це лише спосіб платежу. Він не виконує забезпечувальної функції, а виконує функцію попередньої оплати, яка підлягає поверненню у випадку не виконання зобов'язання.

Правила статті 570 ЦК України поширюються на випадки, коли договір було укладено, але одна із сторін ухиляється від його виконання.

Внесення завдатку як способу виконання зобов'язання може мати місце лише в разі наявності зобов'язання, яке повинно було виникати на підставі договору купівлі-продажу.

Частиною другою статті 533 ЦК України передбачено, якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Враховуючи наведене, ухвалюючи оскаржуване рішення, суд апеляційної інстанції, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, з урахуванням встановлених обставин і вимог, дійшов правильного висновку, що між сторонами досягнуто домовленості про купівлю-продаж житлового будинку та земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1, 105 у м. Вінниці, які належать відповідачу, в рахунок попередньої оплати вартості вказаного майна ОСОБА_4 передано ОСОБА_5 47 000,00 доларів США, однак договір купівлі-продажу не був укладений у зв'язку з відсутністю у продавця відповідного пакету документів, необхідних для оформлення угоди, тобто з причин невиконання продавцем своїх договірних зобов'язань, досягнутих між сторонами у жовтні 2008 року під час передачі позивачем коштів та написанням відповідачем відповідної розписки, тобто передана позивачем відповідачу грошова сума в розмірі 47 000,00 доларів США є авансом та підлягає поверненню позивачу в еквіваленті, визначеному на день проведення платежу.

Разом з тим, у позовній заяві ОСОБА_4 визначивши еквівалент іноземної валюти до національної валюти за офіційним курсом на день звернення із позовом, просив стягнути на його користь аванс виключно в грошовій одиниці України в сумі 1 234 715, 62 грн, а тому апеляційний суд обмежуючись вимогами позовної заяви, дійшов правильного висновку про стягнення з відповідача на користь позивача суми авансу у визначеному позивачем розмірі.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Тобто Верховний Суд не має права встановлювати обставини справи і оцінювати докази.

Доводи касаційної скарги по своїй суті зводяться до переоцінки доказів, що згідно з положеннями статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції. При цьому, наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновків суду по суті вирішення указаного позову та не дають підстав вважати, що судом порушено норми матеріального та процесуального права, про що зазначає у касаційній скарзі заявник.

Крім того, Верховний Суд враховує, що вимога пункту 1 статті 6 Конвенції щодо обґрунтовування судових рішень не може розумітись як обов'язок суду детально відповідати на кожен довід заявника. Стаття 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами. Проте Європейський суд з прав людини оцінює ступінь умотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи.

Оскаржуване судове рішення містить висновки щодо результатів оцінки зібраних у справі доказів, відповідає вимогам ЦПК України щодо законності й обґрунтованості.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване рішення апеляційного суду без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 409, 410 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Постанову Вінницького апеляційного суду від 11 грудня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:О. В. Ступак В. О. Кузнєцов
С. О. Погрібний