Єдиний унікальний номер 233/844/18 Номер провадження 22-ц/804/133/19
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 січня 2019 року Донецький апеляційний суд у складі:

головуючого-судді Соломахи Л.І.

суддів Канурної О.Д., Мальованого Ю.М.

за участю:

секретаря судового засідання Розпутько Я.О.

представника позивача - адвоката Різниченко О.О.

відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Бахмут Донецької області у залі судових засідань № 3 цивільну справу № 233/844/18 за позовом Приватного акціонерного товариства "АПК - ІНВЕСТ" до ОСОБА_3, ОСОБА_2, третя особа - Костянтинівська районна державна адміністрація Донецької області, про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки, про поновлення договору оренди земельної ділянки з апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_2, в інтересах якого діє адвокат ОСОБА_4, на рішення Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 25 вересня 2018 року у складі судді Наумик О.О., -

В С Т А Н О В И В:

01 березня 2018 року Приватне акціонерне товариство "АПК - ІНВЕСТ" (ПрАТ "АПК - ІНВЕСТ") звернулося до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_2 про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки, про поновлення договору оренди земельної ділянки.

Зазначало, що 19 березня 2010 року між ПрАТ "АПК - ІНВЕСТ" та ОСОБА_3 було укладено договір оренди землі, який зареєстрований у Костянтинівському районному відділі Донецької регіональної філії державного підприємства "Центр державного земельного кадастру при Державному комітеті України по земельних ресурсах" 18 травня 2010 року за №53, відповідно до якого в оренду передається земельна ділянка для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер НОМЕР_2, загальною площею 4,83 га, що розташована на території Новополтавської сільської ради Костянтинівського району Донецької області. Договір укладено строком на 7 років, тобто до 19 березня 2017 року.

16 лютого 2017 року та 17 квітня 2017 року ПрАТ "АПК - ІНВЕСТ" на адресу відповідача ОСОБА_3 були направлені рекомендованими листами з описом вкладення повідомлення про намір скористатися своїм переважним правом на продовження строку дії договору оренди землі, до яких були додані проекти додаткової угоди до договору оренди землі від 19 березня 2010 року.

Згідно інформації з Державного земельного кадастру на вказану земельну ділянку 09 жовтня 2017 року зареєстровано право оренди за ОСОБА_2

Посилаючись на те, що ПрАТ "АПК - ІНВЕСТ" у строк, встановлений ст. 33 Закону України "Про оренду землі", орендодавцю ОСОБА_3 направлялися повідомлення про намір скористатися своїм переважним правом на продовження строку дії договору оренди від 19 березня 2010 року, що з боку орендодавця не надходило заперечень та/або повідомлень про відмову у поновленні договору оренди землі, що укладення ОСОБА_3 договору оренди на цю ж земельну ділянку кадастровий номер НОМЕР_2 з ОСОБА_2 порушує переважне право ПрАТ "АПК - ІНВЕСТ", як орендаря, на поновлення договору оренди, просило :

- визнати поновленим строком на 7 років договір оренди земельної ділянки, кадастровий номер НОМЕР_2, площею 4,83 га, укладений між ОСОБА_3 та ПрАТ "АПК - ІНВЕСТ" 19 березня 2010 року та відповідно визнати укладеною додаткову угоду до договору оренди земельної ділянки, кадастровий номер НОМЕР_2, площею 4,83 га, укладеного між ОСОБА_3 та ПрАТ "АПК - ІНВЕСТ" 19 березня 2010 року;

- визнати недійсним договір оренди земельної ділянки, кадастровий номер НОМЕР_2, площею 4,83 га, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2, право оренди за яким зареєстровано 09 жовтня 2017 року Костянтинівською районною державною адміністрацією Донецької області в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, номер запису про право (в державному реєстрі прав) 22723546;

- скасувати запис про державну реєстрацію права оренди, яке виникло на підставі договору оренди землі, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 щодо земельної ділянки загальною площею 4,83 га, кадастровий номер НОМЕР_2, що внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень державного реєстратора Костянтинівської районної державної адміністрації Донецької області № 22723546 від 09.10.2017 року (а.с. 1 - 3 т. 1).

Рішенням Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 25 вересня 2018 року позовні вимоги ПрАТ "АПК - ІНВЕСТ" задоволено.

Визнано недійсним договір оренди земельної ділянки кадастровий номер НОМЕР_2, площею 4,83 га, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 02 жовтня 2017 року, право оренди за яким зареєстровано 09 жовтня 2017 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно Костянтинівською районною державною адміністрацією Донецької області, номер запису про право (в державному реєстрі прав) 22723546, скасувавши цей запис.

Визнано поновленим строком на 7 років договір оренди земельної ділянки, кадастровий номер НОМЕР_2, площею 4,83 га, укладений між ОСОБА_3 та ПрАТ "АПК - ІНВЕСТ" 19 березня 2010 року, та відповідно визнано укладеною додаткову угоду до договору оренди земельної ділянки кадастровий номер НОМЕР_2, площею 4,83 га, укладений між ОСОБА_3 та ПрАТ "АПК - ІНВЕСТ" 19 березня 2010 року (а.с. 217 - 224 т. 1).

Не погоджуючись з рішенням суду, відповідач ОСОБА_2, в інтересах якого діяв адвокат ОСОБА_4 на підставі ордера серії АА № 051171 від 16.04.2018 року (а.с. 50 т. 1), подав на нього апеляційну скаргу, в якій посилається на порушення судом норм процесуального та матеріального права, просить скасувати рішення Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 25 вересня 2018 року в частині поновлення договору оренди земельної ділянки від 19 березня 2010 року та ухвалити в цій частині нове рішення, яким відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог про поновлення договору оренди земельної ділянки кадастровий номер НОМЕР_2, площею 4,83 га,, укладеного між ОСОБА_3 та ПрАТ "АПК - ІНВЕСТ" 19 березня 2010 року.

Апеляційна скарга мотивована тим, що договір оренди землі, укладений між ПрАТ "АПК - ІНВЕСТ" та ОСОБА_3, який суд визнав поновленим, є нечинним.

Пунктом 41 договору оренди передбачено, що договір набуває чинності після його підписання сторонами та його державної реєстрації. Аналогічні норми містилися у статтях 125, 126 ЗК України, ст. 18 Закону України "Про оренду землі"(в редакції на дату підписання договору).

На договорі є відмітка про його реєстрацію у Костянтинівському районному відділі Донецької регіональної філії державного підприємства "Центр державного земельного кадастру при Державному комітеті України по земельних ресурсах".

Проте зазначена реєстрація, на його думку, є незаконною, оскільки порядок державної реєстрації договорів оренди землі на той час був встановлений постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.1998 року № 2073 "Про затвердження Порядку державної реєстрації договорів оренди землі", згідно якої державна реєстрація договорів оренди проводиться виконавчими комітетами сільської селищної та міської ради, Київською та Севастопольською міськими державними адміністраціями за місцем розташування земельної ділянки; факт державної реєстрації засвідчується гербовою печаткою та підписом голови відповідної ради, Київської, Севастопольської міської державної адміністрації або уповноваженої ними посадової особи; після засвідчення факту державної реєстрації договір оренди реєструється у Книзі записів державної реєстрації договорів оренди землі; датою реєстрації договору оренди у Книзі записів є дата засвідчення факту державної реєстрації. Тобто, відмітку про державну реєстрацію договору оренди мала проставляти відповідна рада (у цій справі - Новополтавська сільська рада) за підписом голови, запис мав бути посвідчений гербовою печаткою ради. Проте судом до уваги прийнята відмітка на примірнику договору про державну реєстрацію договору, яка здійснена Держкомземом, тобто є незаконною.

Судом також не враховані письмові докази відсутності державної реєстрації договору, а саме, відповідь Держгеокдастру у Костянтинівському районі на запит суду (а.с. 163, а.с. 164 т. 1), витяг з Державного земельного кадастру (а.с. 14 т. 1), копії відповідних аркушів книги реєстрації договорів оренди землі (а.с.165 т. 1), згідно яких жодного права за позивачем не зареєстровано, договір оренди у встановленому законом порядку не реєструвався, у книзі реєстрації договорі оренди землі запис про реєстрацію договору, на який посилається позивач відсутній.

Враховуючи зазначене, суд повинен був відмовити у задоволенні позову через відсутність порушень будь-яких прав позивача, які не могли виникнути за нечинним договором.

Суд не взяв до уваги відповідь ЦПЗ № 2 від 30.05.2018 року, згідно якої на адресу ОСОБА_3 за період з 15 лютого 2017 року по 18 травня 2017 року надходив лише один лист з оголошеною цінністю за № 309. Лист, на який посилається позивач, як на доказ наміру повідомити про поновлення договору оренди, за № 384, на адресу ОСОБА_3 не надходив.

Суд також не взяв до уваги та не мотивував таке своє рішення щодо листа ОСОБА_3 від 16.03.2017 року щодо відсутності намірів поновити договір оренди та мати будь які правовідносини з позивачем (а.с. 151 т. 1), який вона намагалася вручити позивачу 16 березня 2017 року в м. Донецьку за юридичною адресою, зазначеною у договорі. Суд не взяв до уваги і письмові докази того, що ОСОБА_3 уповноважила його на її представництво перед ПрАТ "АПК - ІНВЕСТ", що він направляв на адресу позивача письмове повідомлення від імені ОСОБА_3 датоване 16 березня 2017 року (а.с.194, а.с. 195 т. 1) і від свого імені, як від представника, про відсутність намірів поновлювати або продовжувати договір з ПрАТ "АПК - ІНВЕСТ", що свідчить про відсутність волевиявлення власника майна ОСОБА_3

Посилаючись на постанову Верховного Суду України від 25.02.2015 року у справі № 6-10цс15, згідно якої виходячи з приписів статей 319, 626 ЦК України слід дійти висновку про те, що реалізація переважного права на поновлення договору оренди, яка передбачена частиною першою статті 33 Закону України "Про оренду землі", можлива лише за умови дотримання встановленої цією нормою процедури та наявності волевиявлення сторін, вважає, що ні про який договір мова йтися не може, оскільки волевиявлення ОСОБА_6 відсутнє.

Фактично у своїх додаткових угодах (а.с. 146, а.с. 147 т. 1) ПрАТ "АПК - ІНВЕСТ"прописало, що "сторони дійшли згоди про поновлення договору", що є підтвердженням того, що без згоди волевиявлення не є вільним і порушує права власника майна, що виключає задоволення позову в частині визнання угоди поновленою.

Встановивши, що жодна кореспонденція ОСОБА_3 не вручена, суд дійшов помилкового висновку про належне повідомлення позивачем відповідача ОСОБА_3 про намір поновити договір оренди землі. Суд не врахував правові висновки, які викладені у постановах Верховного Суду України від 13.04.2016 року у справі № 6- 2988цс15, від 17.12.2014 року у справі № 6-143цсІ4, згідно яких під письмовим повідомленням слід розуміти не тільки направлення відповідного листа-повідомлення орендодавцю, а й отримання ним даного листа-повідомлення з проектом додаткової угоди. Це кореспондується з приписами ст. 642 ЦК України, якою передбачено, що згода чи незгода з пропозицією укласти договір висловлюється після одержання такої пропозиції, а не після направлення її поштою без вручення адресату.

Також суд не врахував неналежне виконання позивачем договору оренди в частині сплати орендної плати. Згідно п. 9 договору орендна плата встановлена у розмірі 2 321,37 грн. на рік. Проте у 2010 році ОСОБА_3 сплачено 1 044,78 грн. (а.с. 109 т. 1) та 248,56 грн. (а.с. 93 т. 1), що менше, ніж 2 321,37грн. У 2014 році сплачено 1 834,47 грн. (а.с. 100 т. 1). З 2015 року орендна плата складає з урахуванням індексації 6 336,17 грн., що засвідчується платіжними дорученнями на суму 1 834,49 грн., 2 250,84 грн., 2 250,84 грн. (а.с. 99, а.с. 101, а.с. 102 т. 1). Проте у 2016 році було сплачено лише 2 603,94 грн. (а.с. 94 т. 1).

Отже, враховуючи відсутність чинного договору оренди, відсутність належного повідомлення позивачем орендодавця про намір скористатися переважним правом на поновлення договору оренди, відсутність волевиявлення ОСОБА_3 на продовження строку дії договору, порушення умов нечинного договору щодо сплати орендної плати, суд відповідно до ст. 33 Закону України "Про оренду землі" мав відмовити у задоволенні позову, натомість прийняв рішення, яке порушує права власника ОСОБА_3 на розпорядження своєю власністю (а.с. 237 - 240 т. 1).

В оскаржуваному судовому рішенні зазначено, що воно може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Донецької області.

Згідно з підпунктом 3 пункту 3 розділу ХІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України від 02.06.2016 року № 1402-VIII "Про судоустрій і статус суддів" апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах.

Відповідно до пункту 8 розділу ХІІІ "Перехідні положення" ЦПК України (у редакції Закону України № 2147-УШ від 03.10.2017 року) до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Відповідно до Указу Президента України від 29.12.2017 року № 452/2017 "Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах" апеляційний суд Донецької області ліквідовано та утворено Донецький апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Донецьку область, з місцезнаходженням у містах Бахмуті, Донецьку і Маріуполі, юрисдикція якого поширюється на територію, на яку поширювалася юрисдикція ліквідованого суду.

Відповідно до частини 6 ст. 147 Закону України від 02.06.2016 року № 1402-VIII "Про судоустрій і статус суддів" у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті "Голос України" повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

Суд, що ліквідується, в місячний строк з дня припинення здійснення правосуддя передає до новоутвореного суду матеріали та документи, пов'язані зі здійсненням таким судом повноважень, а судові справи та матеріали проваджень, що перебувають у володінні суду, що ліквідується, передаються негайно, до дня початку роботи новоутвореного суду.

03 жовтня 2018 року в газеті "Голос України" № 185 (6940) опубліковано повідомлення голови Донецького апеляційного суду про початок роботи Донецького апеляційного суду.

У зв'язку із припиненням з 03 жовтня 2018 року здійснення правосуддя апеляційним судом Донецької області справа № 233/844/18 за позовом ПрАТ "АПК - ІНВЕСТ" до ОСОБА_3, ОСОБА_2, третя особа - Костянтинівська районна державна адміністрація Донецької області, про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки з апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_2, в інтересах якого діє адвокат ОСОБА_4, на рішення Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 25 вересня 2018 року підсудна Донецькому апеляційному суду, який створено в апеляційному окрузі, що включає Донецьку область, юрисдикція якого поширюється на територію, на яку поширювалася юрисдикція ліквідованого апеляційного суду Донецької області.

Копія апеляційної скарги відповідача ОСОБА_2, в інтересах якого діяв адвокат ОСОБА_4, позивачем ПрАТ "АПК - ІНВЕСТ" отримана 15 листопада 2018 року, третьою особою - Костянтинівською районною державною адміністрацією Донецької області - 16 листопада 2018 року, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень (а.с. 10, а.с. 12 т. 2).

Відповідач ОСОБА_3, яка згідно матеріалів справи мешкає у м. Сімферополь, Автономна Республіка Крим, про постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження від 12 листопада 2018 року повідомлена відповідно до частини 2 ст. 121 Закону України від 15.04.2014 року № 1207-VII "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України" шляхом розміщення 13 листопада 2018 року інформації на офіційному веб - порталі судової влади з посиланням на веб - адресу судового рішення в Єдиному державному реєстрі судових рішень. Там же була розміщена інформація, що копію апеляційної скарги відповідача ОСОБА_2 та додані до неї матеріали відповідач ОСОБА_3може отримати в Донецькому апеляційному суді (м. Бахмут, вул. Свободи, 10) (а.с. 9 т. 2).

Позивач - ПрАТ "АПК-ІНВЕСТ" у письмовому відзиві на апеляційну скаргу просить апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

Зазначає, що доводи апеляційної скарги про неправильну реєстрацію укладеного між ПрАТ "АПК-ІНВЕСТ" та ОСОБА_3 договору оренди землі від 19 березня 2010 року є необґрунтованими. Зазначений договір оренди зареєстровано відповідно до вимог діючого на той час законодавства. Посилання представника відповідача на постанову Кабінету Міністрів України від 25.12.1998 року № 2073 є помилковим, оскільки відносини щодо державної реєстрації на час укладення договору оренди регулювалися постановою Кабінету Міністрів України від 09.09.2009 року № 1021.

Витяг з Державного земельного кадастру та відповідь Держгеокадастру у Костянтинівському районі не можуть бути належними та допустимими доказами, оскільки вони жодним чином не спростовують факту проведення державної реєстрації договору оренди землі у 2010 році. Щодо відсутності запису у книзі реєстрації договорів оренди землі, позивач повідомляє, що він не відповідає за протиправні дії та/або за бездіяльність посадових осіб державних органів, які мали забезпечити належне ведення вказаної книги.

Доводи апеляційної скарги про те, що лист, на який посилається позивач, як на доказ наміру повідомити про поновлення договору оренди, за № 384 на адресу ОСОБА_3 не надходив, не відповідають дійсності.

Судом першої інстанції встановлено, що 16.02.2017 року та 17.04.2017 року ПрАТ "АПК - ІНВЕСТ"на адресу відповідача ОСОБА_3 рекомендованими листами з описом вкладення були направлені повідомлення №114від 16.02.2017 року та № 322-6 від 17.04.2017 року про намір скористатися своїм переважним правом на продовження строку дії договору оренди землі з додатками - проектом додаткової угоди до договору оренди землі від 19.03.2010 року. Факт відправлення зазначених повідомлень на адресу відповідача ОСОБА_3 підтверджено належними та допустимими доказами, зокрема: копіями самих повідомлень, копіями додаткових угод, що були додані до них, копіями поштових квитанцій та копіями описів вкладення до конвертів (поштові відправлення: № 384 та № 721). Суд цим доказам надав належну правову оцінку.

Ні ст. 777 ЦК України, ні ст. 33 Закону України "Про оренду землі"не дають визначення поняття "повідомлення"орендаря та не передбачають обов'язку позивача доводити у суді при розгляді подібних спорів саме факт отриманняорендодавцем повідомлення про намір скористатися переважним правом, адже сам факт отримання поштових відправлень залежить виключно від волевиявлення адресата. Примусове вручення кореспонденції адресату діючим законодавством не передбачено.

Згідно правових позицій Верховного Суду України, викладених у постановах у справі № 6- 2540цс16 від 23.11.2016 року, у справі № 6-2539цс16 від 06.09.2017 року, у справі № 6-2777цс16 від 18.01.2017 року та постанові Верховного Суду у справі № 594/376/17-ц від 10.04.2018 року, законодавчими актами орендарю не встановлено обов'язку надсилати на адресу орендодавця повідомлення рекомендованим поштовим листом та отримувати такий лист адресатом під розпис.

Позивачем було дотримано всі необхідні умови, які мають місце при переважному праві орендаря щодо поновлення договору оренди землі на новий строк.

По-перше, позивач, як орендар, належно виконує свої обов'язки за договором, в тому числі, ним не було допущено погіршення родючого шару грунту. До матеріалів справи долучено довідку про використання земельної ділянки позивачем, із змісту якої вбачається, що з моменту укладення договору оренди землі і по сьогоднішній день єдиним фактичним користувачем земельної ділянки, належній відповідачу ОСОБА_3 є саме позивач. Крім того, на виконання умов договору здійснювалася оплата орендної плати у розмірі і в строки, передбачені пунктами 9, 11 договору, що підтверджено доданими копіями платіжних доручень.

По-друге, орендар після закінчення строку дії договору оренди землі продовжував користування земельною ділянкою. Між позивачем і відповідачем ОСОБА_3 не було укладено акту прийому-передачі земельної ділянки у зворотному напряму від позивача до відповідача ОСОБА_3

По-третє, зі сторони відповідача ОСОБА_3 заперечень орендодавця щодо поновлення договору оренди протягом місяця після закінчення строку дії такого договору не надходило.

По-четверте, зі сторони ПрАТ "АПК - ІНВЕСТ"повною мірою були дотримані вимоги чинного законодавства щодо направлення на адресу ОСОБА_3 листів про намір скористатися своїм переважним правом на продовження строку дії договору оренди землі з додатком - проектом додаткової угоди до договору оренди землі від 19 березня 2010 року.

Що стосується доводів апеляційної скарги про те, що суд не взяв до уваги письмові докази - лист ОСОБА_3 від 16.03.2017 року та лист її представника - ОСОБА_4, по-перше, в порушення нормчастин 2 - 6 ст. 95 ЦПК України копії документів надіслані представником ОСОБА_3 адвокатом ОСОБА_4 жодним чином не засвідчені, що викликає сумніви у позивача стосовно їх відповідності оригіналам.

По-друге, лист від імені ОСОБА_3, датований 2017 роком, містить адресу місцезнаходження позивача - місто Донецьк. Натомість, з 2014 року ПрАТ "АПК - ІНВЕСТ"перереєстровано за новою адресою, яка є загальновідомою відповідно до даних, що містяться у відкритих джерелах, зокрема Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань. При цьому, представником відповідачів, як і самими відповідачами не надано належних, допустимих та взагалі будь-яких доказів про направлення зазначеного листа на адресу Позивача.

По-третє, суд першої інстанції не прийняв до уваги наданий представником відповідача ОСОБА_2 лист від 14.05.2018 року про відсутність у відповідача ОСОБА_3 намірів продовжувати строк дії договору оренди землі, адресований ПрАТ "АПК - ІНВЕСТ", оскільки зважаючи на положення ст. 9 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України"ОСОБА_2, як представник відповідача ОСОБА_3, діяв на підставі довіреності, посвідченої 05 жовтня 2017 року нотаріусом Сімферопільського міського нотаріального округу Республіки Крим, яка не породжує юридичних наслідків.

Судом першої інстанції правомірно не взято до уваги наданий представником відповідачів лист від 20 серпня 2018 року про відсутність у відповідача ОСОБА_3 намірів продовжувати строк дії договору оренди землі, адресований ПрАТ "АПК - ІНВЕСТ", оскільки відповідачами не надано належних, допустимих та взагалі будь-яких доказів про направлення зазначеного листа на адресу позивача.

Що стосується доводів апеляційної скарги про невірне нарахування орендної плати, то відповідач ОСОБА_3, починаючи з моменту укладення договору оренди землі, приймала належне виконання від позивача, як орендаря, договору оренди землі, зокрема, отримувала платежі і жодного разу не пред'явила претензій або зауважень щодо виконання умов договору оренди і оплати орендних платежів. Не було з її боку і ініційовано розірвання договору оренди землі, або визнання недійсним з будь-яких підстав. Доказів, які б свідчили про інше в матеріалах справи не міститься (а.с. 22 - 24 т. 2).

Відповідачем ОСОБА_3, Костянтинівською районною державною адміністрацією Донецької області письмові відзиви на апеляційну скаргу не надано.

Відповідно до частини 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

У судове засідання апеляційного суду 09 січня 2019 року відповідач ОСОБА_3 та представник Костянтинівської районної державної адміністрації не з'явилися.

Відповідач ОСОБА_3 про дату, час та місце розгляду справи повідомлена відповідно до частини 1 ст. 121 Закону України від 15.04.2014 року № 1207-VII "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України" шляхом розміщення 20 грудня 2018 року оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України (а.с. 54 т. 2).

Костянтинівська районна державна адміністрація судову повістку - повідомлення про розгляд справи 09 січня 2019 року отримала 26 грудня 2018 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (а.с. 78 т. 2).

Відповідач ОСОБА_3 та представник Костянтинівської районної державної адміністрації про причини неявки у судове засідання апеляційний суд не повідомили і відповідно до частини 3 ст. 131 ЦПК України вважається, що вони не з'явилися у судове засідання без поважних причин.

Апеляційний суд вважає можливим розглянути справу у відсутність відповідача ОСОБА_3 та представника Костянтинівської районної державної адміністрації, оскільки відповідно до частини 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

У судове засідання апеляційного суду не з'явився також представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат ОСОБА_8; судову повістку - повідомлення про розгляд справи 09 січня 2019 року отримав 26 грудня 2018 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (а.с. 55 т. 2).

Зі слів відповідача ОСОБА_2 адвокат ОСОБА_8 не з'явився у судове засідання через хворобу.

Відповідно до частини 1 ст. 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.

Адвокат ОСОБА_4, завчасно отримавши судову повістку - повідомлення про розгляд справи, про причини неявки у судове засідання 09 січня 2019 року апеляційний суд особисто не повідомив і клопотання про відкладення розгляду справи не направив. Відповідач ОСОБА_2 клопотання про відкладення розгляду справи у зв'язку із неявкою у судове засідання адвоката ОСОБА_8 не заявив, просив розглянути справу без участі його представника.

Відповідач ОСОБА_2 доводи апеляційної скарги, яка в його інтересах була подана його представником - адвокатом ОСОБА_4, підтримав, просив її задовольнити.

Представник позивача - ПрАТ "АПК - ІНВЕСТ", адвокат Різниченко О.О., яка діє на підставі довіреності юридичної особи від 28.12.2018 року (а.с. 59 т. 2), проти доводів апеляційної скарги відповідача ОСОБА_2 заперечувала, просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення відповідача ОСОБА_2, представника позивача ОСОБА_9, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга відповідача ОСОБА_2, яка була подана в його інтересах адвокатом ОСОБА_4, підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2008 року № 12 "Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку" уразі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується.

Згідно апеляційної скарги відповідача ОСОБА_2 рішення Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 25 вересня 2018 року ним оскаржується лише в частині поновлення договору оренди земельної ділянки від 19 березня 2018 року. Рішення суду в частині задоволених позовних вимог про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки кадастровий номер НОМЕР_2, площею 4,83 га, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 02 жовтня 2017 року, право оренди за яким зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 09 жовтня 2017 року, номер запису про право 22723546, скасування запису про державну реєстрацію цього права оренди, відповідачем ОСОБА_2 не оскаржується і в цій частині відповідно до вимог частини 1 ст. 367 ЦПК України апеляційним судом не переглядається.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_3 відповідно до державного акту на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_3, виданого на підставі розпорядження голови Костянтинівської райдержадміністрації № 115 від 27.02.2004 року та зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 2730, є власником земельної ділянки площею 6,44 га, розташованої за адресою: Донецька область, Костянтинівський район, Новополтавська сільська рада (а.с. 12 - 13 т. 1).

19 березня 2010 року між ОСОБА_3, як орендодавцем, та ПрАТ "АПК - ІНВЕСТ", як орендарем, був укладений договір оренди землі, відповідно до якого орендодавець надає, а орендар приймає в строкове платне користування земельну ділянку загальною площею 4,83 га ріллі, кадастровий номер НОМЕР_2, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що знаходиться на території Новополтавської сільської ради Костянтинівського району Донецької області, строком на 7 років (а.с. 7 - 10 т. 1).

Згідно акту приймання - передачі земельної ділянки від 18 травня 2010 року зазначена земельна ділянка її власником ОСОБА_3 була передана орендарю ПрАТ "АПК - ІНВЕСТ" в особі його генерального директора Распопова Р.С. (а.с. 11, а.с. 110 т. 1).

02 жовтня 2017 року між ОСОБА_3, як орендодавцем, та ОСОБА_2, як орендарем, був укладений договір оренди землі, відповідно до якого орендодавець надає, а орендар приймає в строкове платне користування земельну ділянку загальною площею 4,83 га ріллі, кадастровий номер НОМЕР_2, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що знаходиться на території Новополтавської сільської ради Костянтинівського району Донецької області, строком на 15 років (а.с. 80 - 81 т. 1).

Згідно з інформацією Державного земельного кадастру про право власності та речові права за ОСОБА_2 09 жовтня 2017 року зареєстровано право оренди належної ОСОБА_3 земельної ділянки загальною площею 4,83 га, кадастровий номер НОМЕР_2, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що знаходиться на території Новополтавської сільської ради Костянтинівського району Донецької області (а.с. 14 т. 1)

Задовольняючи позовні вимоги ПрАТ "АПК - ІНВЕСТ", суд першої інстанції виходив з того, що:

- позивач, як орендар, належно виконував обов'язки за умовами договору оренди землі з ОСОБА_3, зокрема, вчасно вносив орендну плату за користування орендованою земельною ділянкою, що підтверджено копіями видаткових касових ордерів та платіжних доручень (а.с. 93 - 109 т. 1);

- позивач продовжує користуватися земельною ділянкою після закінчення строку дії договору оренди, що підтверджено довідкою б/н від 18.09.2018 року (а.с. 196 т. 1), за змістом якої станом на 18 вересня 2018 року земельна ділянка, кадастровий номер НОМЕР_2, площею 4,83, знаходиться в оренді товариства; на даній земельній ділянці була засіяна гірчиця; наразі здійснено агротехнічні роботи та засіяно озиму пшеницю;

- вимога закону про зобов'язання повідомити ОСОБА_3, як орендодавця, ПрАТ "АПК - Інвест",як орендар, який має намір скористатися переважним правом на укладення договору оренди землі на новий строк, позивачем дотримана у законодавчо визначений спосіб та строк, про що свідчать листи № 114 від 16.02.2017 року з додатковою угодою (а.с. 15 - 19, а.с. 146 т. 1), № 322-6 від 17.04.2017 року з додатковою угодою (а.с. 20 - 22, а.с. 147 т.1), які були спрямовані орендарем на адресу орендодавця, зазначену у договорі оренди землі.

Стороною відповідача не доведена та обставина, що протягом одного місяця після закінчення строку договору оренди землі від 19 березня 2010 року, орендодавцем був спрямований орендарю лист - повідомлення про заперечення у поновленні договору оренди землі.

За наведених обставин і підстав, суд вважав, що переважне право позивача на поновлення договору оренди землі відповідачами порушено, а тому підлягає захисту шляхом визнання договору оренди землі від 19 березня 2010 року поновленим строком на 7 років та визнання укладеною додаткової угоди до цього договору оренди, визнання недійсним договору оренди цієї ж земельної ділянки, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 02 жовтня 2017 року та скасування у зв'язку з цим запису про державну реєстрацію права оренди, яке виникло на підставі договору від 02 жовтня 2017 року (а.с. 217 - 224 т. 1).

З висновком суду першої інстанції про визнання договору оренди землі від 19 березня 2010 року, укладеного між позивачем та відповідачем ОСОБА_3, поновленим строком на 7 років та відповідно визнання укладеною додаткової угоди до цього договору оренди погодитися не можливо. До такого висновку суд першої інстанції дійшов внаслідок неправильного застосування норм матеріального права, що відповідно до п. 4 частини 1 ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування судового рішення та ухвалення в цій частині нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Частиною 4 ст. 124 ЗК України передбачено, що передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, здійснюється за договором оренди між власником земельної ділянки і орендарем. Підставою для укладення договору оренди може бути цивільно-правовий договір про відчуження права оренди.

Згідно із частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов'язків.

Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).

Відповідно до вимог частини другої статті 792 ЦК України відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом, зокрема Земельним кодексом України, Законом України від 06.10.1998 року № 161-XIV "Про оренду землі".

Відповідно до статті 13 Закону України від 06.10.1998 року № 161-XIV "Про оренду землі" договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Правові підстави поновлення договору оренди землі визначаються статтею 33 Закону України від 06.10.1998 року № 161-XIV "Про оренду землі", яка фактично об'єднує два випадки пролонгації договору оренди землі.

Так, відповідно до частин першої - п'ятої статті 33 цього Закону (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин у 2017 році) по закінченню строку, на який було укладено договір оренди землі, орендар, який належно виконував обов'язки за умовами договору, має переважне право перед іншими особами на укладення договору оренди землі на новий строк (поновлення договору оренди землі).

Орендар, який має намір скористатися переважним правом на укладення договору оренди землі на новий строк, зобов'язаний повідомити про це орендодавця до спливу строку договору оренди землі у строк, встановлений цим договором, але не пізніше ніж за місяць до спливу строку договору оренди землі.

До листа-повідомлення про поновлення договору оренди землі орендар додає проект додаткової угоди.

При поновленні договору оренди землі його умови можуть бути змінені за згодою сторін. У разі недосягнення домовленості щодо орендної плати та інших істотних умов договору переважне право орендаря на укладення договору оренди землі припиняється.

Орендодавець у місячний термін розглядає надісланий орендарем лист-повідомлення з проектом додаткової угоди, перевіряє його на відповідність вимогам закону, узгоджує з орендарем (за необхідності) істотні умови договору і, за відсутності заперечень, приймає рішення про поновлення договору оренди землі (щодо земель державної та комунальної власності), укладає з орендарем додаткову угоду про поновлення договору оренди землі. За наявності заперечень орендодавця щодо поновлення договору оренди землі орендарю направляється лист-повідомлення про прийняте орендодавцем рішення.

Частинами восьмою та дев'ятою статті 33 Закону України "Про оренду землі" передбачено, що додаткова угода до договору оренди землі про його поновлення має бути укладена сторонами у місячний строк в обов'язковому порядку. Відмова, а також наявне зволікання в укладенні додаткової угоди можуть бути оскаржені в суді.

Ці положення узгоджуються із загальною нормою частини першої статті 777 ЦК України.

Тобто реалізація переважного права на поновлення договору оренди, яка передбачена частиною першою статті 33 Закону України "Про оренду землі", можлива лише за умови дотримання встановленої цією нормою процедури і строків.

Отже, для застосування частини першої статті 33 Закону України "Про оренду землі" та визнання за орендарем переважного права на поновлення договору оренди необхідно встановити такі юридичні факти: орендар належно виконує свої обов'язки за договором; орендар до закінчення строку дії договору повідомив орендодавця в установлені строки про свій намір скористатися переважним правом укладення договору на новий строк; до листа-повідомлення орендар додав проект додаткової угоди; орендодавець протягом місяця не повідомив орендаря про наявність заперечень та своє рішення.

Частиною шостою статті 33 Закону України "Про оренду землі" передбачено іншу підставу поновлення договору оренди землі: у разі, якщо орендар продовжує користуватися земельною ділянкою після закінчення строку договору оренди і за відсутності протягом одного місяця після закінчення строку договору листа-повідомлення орендодавця про заперечення у поновленні договору оренди землі, такий договір вважається поновленим на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором.

Таким чином, для поновлення договору оренди землі з підстав, передбачених частиною шостою статті 33 Закону України "Про оренду землі", необхідна наявність таких юридичних фактів: орендар продовжує користування виділеною земельною ділянкою, орендар належно виконує свої обов'язки за договором; відсутнє письмове повідомлення орендодавця про відмову в поновленні договору оренди; сторони укладають додаткову угоду про поновлення договору оренди.

Отже, аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що порушення переважного права орендаря, яке підлягає захисту відповідно до статті 3 ЦК України, матиме місце при укладенні договору оренди:

-з новим орендарем при отриманні письмового повідомлення попереднього орендаря про намір реалізувати переважне право;

- у разі недосягнення згоди щодо плати за новим договором та інших умов договору з іншим наймачем на більш сприятливих умовах і укладення з ним договору на тих самих умовах, які запропоновані попереднім наймачем при реалізації переважного права;

- укладення договору з новим орендарем за умови, що підставою відмови попередньому орендарю в поновленні договору оренди було повідомлення орендодавця про необхідність використовувати об'єкт оренди для власних потреб.

Такі правові висновки викладені Верховним Судом України у постанові від 25.02.2015 року у справі № 6-10цс15.

Справа з подібними фактичними обставинами також була предметом перегляду Великої Палати Верховного Суду, за результатом якого було прийнято постанову від 10.04.2018 року у справі № 594/376/17-ц (провадження № 14-65цс18).

Велика Палата Верховного Суду погодилася з тим, що реалізація переважного права на поновлення договору оренди, яка передбачена частиною першою статті 33 Закону України "Про оренду землі, можлива лише за умови дотримання встановленої цією нормою процедури і строків.

Для застосування частини першої статті 33 Закону України "Про оренду землі" та визнання за орендарем переважного права на поновлення договору оренди згідно з частинами 2-5 цього закону необхідно встановити такі юридичні факти: орендар належно виконує свої обов'язки за договором; орендар до закінчення строку дії договору повідомив орендодавця в установлені строки про свій намір скористатися переважним правом укладення договору на новий строк; до листа-повідомлення орендар додав проект додаткової угоди; орендодавець протягом місяця не повідомив орендаря про наявність заперечень та своє рішення.

Для поновлення договору оренди землі з підстав, передбачених частиною шостою статті 33 Закону України "Про оренду землі", необхідна наявність таких юридичних фактів: орендар належно виконує свої обов'язки за договором оренди; до закінчення строку дії договору він повідомив орендодавця в установлені строки про свій намір скористатися переважним правом на укладення договору на новий строк; до листа-повідомлення орендар додав проект додаткової угоди, продовжує користуватись виділеною земельною ділянкою; орендодавець письмово не повідомив орендаря про відмову в поновленні договору оренди.

Отже, аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку, що переважне право орендаря, яке підлягає захисту відповідно до статті 3 ЦПК України, буде порушене в разі укладення договору оренди з новим орендарем при дотриманні процедури повідомлення попереднього орендаря про намір реалізувати переважне право, продовження користування земельною ділянкою після закінчення строку дії договору оренди і відсутності протягом місяця після закінчення строку дії договору оренди заперечень орендодавця щодо поновлення договору.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Суд першої інстанції зазначені висновки Верховного Суду не врахував, внаслідок чого неправильно витлумачив норми ст. 33 Закону України "Про оренду землі" та дійшов помилкового висновку про те, що позивачем дотримана процедура повідомлення орендодавця ОСОБА_3 про намір реалізувати переважне право.

Суд першої інстанції правильно встановив, що позивачем направлялися відповідачу ОСОБА_3 листи - повідомлення про намір скористатись переважним правом на поновлення договору оренди землі від 19 березня 2010 року разом з проектом додаткової угоди(листи № 114 від 16.02.2017 року, № 322-6 від 17.04.2017 року (а.с. 15 - 19, а.с. 20 - 22, а.с. 146, а.с. 147 т. 1).

Проте обидва листа - повідомлення відповідачем ОСОБА_3 не отримані, що визнається позивачем та підтверджується матеріалами справи, зокрема:

- роздруківкою з сайту ПАТ Укрпошта, яка додана до позовної заяви позивачем, згідно якої поштове відправлення № 384 від 16.02.2017 року (лист позивача № 114 від 16.02.2017 року) було повернуто відправнику у зв'язку із відсутністю адресата за вказаною адресою (а.с. 19 т. 1); ця обставина підтверджується і доданими позивачем до позовної заяви копією поштового конверту на рекомендоване відправлення № 384 з відміткою на ньому про те, що зазначене поштове відправлення на ім'я ОСОБА_3 повернуто на адресу відправника - ПрАТ "АПК-ІНВЕСТ" у зв'язку з нерозшуком адресата (а.с. 70, а.с. 64 т. 1);

- лист-повідомлення № 322-6 від 17.04.2017 року, який фактично був відправлений 06 липня 2017 року (поштове відправлення № 721 від 06.07.2017 року) також був повернутий на адресу відправника - ПрАТ "АПК-ІНВЕСТ" у зв'язку з непроживанням адресата за зазначеною адресою (а.с. 21, а.с. 22, а.с. 67 - 69 т. 1).

Встановивши факт неотримання відповідачем ОСОБА_3 направлених їй позивачем листів-повідомлень про намір скористатися переважним правом на поновлення договору оренди, суд, посилаючись, що повідомлення були направлені на відому адресу орендодавця, що іншої адреси позивачу не відомо, не врахував правові висновки, які викладені у постановах Верховного Суду України від 25.02.2015 року у справі № 6-10цс15, від 13.04.2016 року у справі за № 6-2988цс15, від 17.12.2014 року у справі № 6-143цс14, згідно яких під письмовим повідомленням слід розуміти не тільки направлення відповідного листа-повідомлення орендодавцю, а й отримання ним даного листа-повідомлення з проектом додаткової угоди, оскільки за загальним змістом термін "повідомлення"включає в себе не тільки направлення відомостей, з якими особа має бути обізнаною, а й отримання цією особою зазначених відомостей.

Така ж правова позиція щодо повідомлення орендодавця викладена і в постанові Великої Палати Верховного Суду від 10.04.2018 року у справі № 594/376/17-ц.

Саме такого правового висновку дійшов і Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 28.11.2018 року у справі №395/1444/16-ц, зазначивши з посиланням на правові висновки, викладені Верховним Судом України у постанові від 25.02.2015 року у справі № 6-10цс15, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10.04.2018 року у справі № 594/376/17-ц, що порушення переважного права орендаря, яке підлягає захисту відповідно до статті 3 ЦК України, матиме місце при укладенні договору оренди:

-з новим орендарем при отриманні письмового повідомлення попереднього орендаря про намір реалізувати переважне право;

- у разі недосягнення згоди щодо плати за новим договором та інших умов договору з іншим наймачем на більш сприятливих умовах і укладення з ним договору на тих самих умовах, які запропоновані попереднім наймачем при реалізації переважного права;

- укладення договору з новим орендарем за умови, що підставою відмови попередньому орендарю в поновленні договору оренди було повідомлення орендодавця про необхідність використовувати об'єкт оренди для власних потреб.

Доводи позивача про те, що у діючому законодавстві, зокрема й у ст. 33 Закону України "Про оренду землі", ст. 777 ЦК України, відсутнє визначення поняття "повідомлення", що відповідно до висновків Верховного Суду України, які викладені у постановах у справі № 6-2540цс16 від 23.11.2016 року, у справі № 6-2539цс16 від 06.09.2017 року, у справі № 6-2777цс16 від 18.01.2017 року, а також у постанові Верховного Суду у справі № 594/376/17-ц від 10.04.2018 року, законодавчими актами орендарю не встановлено обов'язку надсилати на адресу орендодавця повідомлення рекомендованим поштовим листом та отримувати такий лист адресатом під розпис, є необґрунтованими, оскільки у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 594/376/17-ц від 10.04.2018 року, на яку посилається позивач, Велика Палата Верховного Суду погодилася з рішеннями судів першої та апеляційної інстанції, які вирішуючи спір, встановивши, що орендарем не дотримано положень статті 33 Закону України "Про оренду землі" щодо повідомлення орендодавця про намір скористатись переважним правом на укладення договору оренди землі на новий строк, дійшли висновку про те, що загальний зміст поняття "повідомлення"передбачає не тільки направлення відомостей, з якими особу слід ознайомити, а й отримання цією особою зазначених відомостей.

Отже, позиція позивача про те, що обов'язок належного орендаря щодо повідомлення слід вважати виконаним саме у момент відправлення повідомлення орендодавцеві, незалежно від факту його отримання, є необґрунтованою.

Враховуючи зазначене, доводи апеляційної скарги відповідача ОСОБА_2 про те, що ПрАТ "АПК-ІНВЕСТ" не дотримано порядку повідомлення орендодавця ОСОБА_3 про намір скористатися переважним правом на укладення договору оренди землі на новий строк, оскільки жодного з повідомлень остання не отримала, є обгрунтованими.

Доводи апеляційної скарги про те, що згідно відповіді ЦПЗ № 2 від 30.05.2018 року на адресу ОСОБА_3 за період з 15 лютого 2017 року по 18 травня 2017 року надходив лише один лист з оголошеною цінністю за № 309, що лист № 384 на адресу ОСОБА_3 не надходив, не спростовують висновків апеляційного суду.

Крім того, позивачем до матеріалів справи додано: 1. поштовий конверт на поштове відправлення з оголошеною цінністю № 384 від 16 лютого 2017 року на адресу ОСОБА_3, яке повернуто позивачу з відмітками підприємств поштового зв'язку щодо його невручення (а.с. 64, а.с. 70 т. 1); 2. опис вкладення у цей цінний лист від 16 лютого 2017 року; 3. фіскальний чек від 16 лютого 2017 року про оплату послуг поштового зв'язку щодо зазначеного цінного листа (а.с. 17, а.с. 18 т. 1), що свідчить про недостовірність інформації, яка викладена у відповіді ЦПЗ № 2 від 30.05.2018 року.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції також не врахував, що відповідно до частини 8 ст. 33 Закону України "Про оренду землі" додаткова угода до договору оренди землі про його поновлення має бути укладена сторонами в місячний строк в обов'язковому порядку. Відмова, а також наявне зволікання в укладенні додаткової угоди можуть бути оскаржені в суді.

Виходячи з приписів статей 319, 626 ЦК України слід дійти висновку про те, що реалізація переважного права на поновлення договору оренди, яка передбачена ст. 33 Закону України "Про оренду землі", можлива за умови дотримання встановленої цією нормою процедури, а також за наявності волевиявлення сторін.

Згідно з частинами першою - п'ятою статті 33 Закону України "Про оренду землі" у разі поновлення договору оренди землі умови договору можуть бути змінені за згодою сторін з укладенням додаткової угоди. У разі недосягнення домовленості щодо орендної плати чи інших істотних умов договору, які передбачені статтею 15 цього Закону, переважне право орендаря на укладення договору оренди землі припиняється.

Суд не врахував, що до теперішнього часу позивач не уклав із ОСОБА_3 додаткову угоду про поновлення договору оренди землі від 19 березня 2010 року.

Передаючи на розгляд Великої Палати Верховного Суду справу № 594/376/17-ц, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в ухвалі від 14.02.2018 року зазначив, що на відміну від положень ст. 764 ЦК України, частина 6 ст. 33 Закону України "Про оренду землі" передбачає, що одна зі сторін, орендар, обов'язково має попередньо повідомити про своє бажання про поновлення договору оренди землі, оскільки має наступну умову свого застосування - за відсутності протягом одного місяця після закінчення строку договору листа-повідомлення орендодавця про заперечення у поновленні договору оренди землі. Тобто автоматичної пролонгації договору не відбувається.

Відповідно до частини 1 ст. 640 ЦК України договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції.

Тобто, не отримавши пропозиції позивача щодо укладення додаткової угоди про поновлення договору оренди від 19 березня 2010 року, не можна очікувати відповіді орендодавця, а при відсутності відповіді не можна вважати договір, у цій справі додаткову угоду, укладеними.

Задовольняючи позовні вимоги про визнання укладеною додаткової угоди до договору оренди від 19 березня 2010 року, суд першої інстанції зазначене не врахував, внаслідок чого порушив норми статей 626, 628, 638 ЦК України та, визнавши додаткову угоду укладеною, істотних умов цієї додаткової угоди не встановив.

Позивачем не надано доказів про те, що орендодавець ОСОБА_3 має волевиявлення на поновлення договору оренди земельної ділянки та саме на умовах, визначених у проекті додаткової угоди, яка додана позивачем до позовної заяви.

Наданий до суду першої інстанції лист від імені ОСОБА_2, який діяв від імені ОСОБА_3, від 14 травня 2018 року на адресу ПрАТ "АПК - Інвест",про те, що ОСОБА_3 заперечує проти поновлення договору оренди земельної ділянки (а.с. 111 т. 1), не є належним доказом по справі, оскільки ОСОБА_2 на підтвердження своїх повноважень надав довіреність, яка посвідчена 05 жовтня 2017 року нотаріусом Сімферопільського міського нотаріального округу Республіки Крим (а.с. 112 т. 1), яка відповідно до частини 3 ст. 9 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України"є недійсною і не створює правових наслідків.

Наданий до суду першої інстанції адвокатом ОСОБА_4 лист від імені ОСОБА_3 від 16 березня 2017 року на адресу ПрАТ "АПК - Інвест" (пр. Ілліча, 89 м. Донецьк)про те, що вона заперечує проти поновлення договору оренди земельної ділянки від 19 березня 2010 року (а.с. 151 т. 1), також не є належним доказом по справі, оскільки будь-яких доказів його своєчасного направлення на адресу позивача та його отримання позивачем суду не надано. Позивач факт отримання листа такого змісту заперечує.

Доводи апеляційної скарги про недоведеність волевиявлення відповідача ОСОБА_3 на поновлення договору оренди землі від 19 березня 2010 року є обгрунтованими.

Посилання представника позивача на умисне ухилення відповідача ОСОБА_3 від надання інформації стосовно свого фактичного місцезнаходження та отримання поштової кореспонденції від позивача, є необґрунтованими.

Матеріалами справи доведено, що листи - повідомлення про поновлення договору оренди від 19 березня 2010 року відповідачу ОСОБА_3 позивачем направлялися на адресу: АДРЕСА_1 (а.с. 15 - 16, а.с. 20 т. 1). Підприємством поштового зв'язку вони були повернуті позивачу не у зв'язку із відмовою адресата від їх отримання, а у зв'язку із відсутністю адресата за зазначеною адресою, що спростовує доводи позивача про ухилення відповідача ОСОБА_3 від отримання кореспонденції позивача.

Згідно договору оренди від 19 березня 2010 року при його укладенні орендодавцем ОСОБА_3 був наданий паспорт громадянина України НОМЕР_4, виданий Костянтинівським РВ УМВС України в Донецькій області 01 червня 2000 (а.с. 7 - 10 т. 1).

Згідно довідки Іллінівської сільської ради Костянтинівського району Донецької області від 16.03.2018 року № вх.192 ОСОБА_3 була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1, але знята з обліку 07 травня 2008 року до м. Сімферополь (а.с. 32 т. 1).

Чому в договорі оренди від 19.03.2010 року за згодою обох сторін було зазначено місце проживання орендодавця - АДРЕСА_1 представник позивача обґрунтованої відповіді не надав.

На момент виникнення спірних правовідносин у 2017 році щодо поновлення договору оренди землі відповідач ОСОБА_3 фактично мешкала та мешкає на території України в АР Крим, яка згідно Закону України від 15.04.2014 року № 1207-VII "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України" з 20 лютого 2014 року є тимчасово окупованою територією внаслідок збройної агресії Російської Федерації.

На офіційному сайті Укрпошти https://ukrposhta.ua/ru/do-uvagi-kliyentiv-10/ є повідомлення, що починаючи з 27.03.2014 року поштові відправлення, які направлені УДППЗ "Укрпошта" з материкової частини України, не приймаються поштою АР Крим та м. Севастополя та повертаються у зворотному напрямку. За даних обставин УДППЗ "Укрпошта" не має можливості пересилати поштові відправлення до півострова Крим. Враховуючи ситуацію, що склалася, Укрпоштою призупинено приймання поштових відправлень в напрямку півострова Крим.

Зазначене свідчить про неможливість орендодавця ОСОБА_3 повідомити письмово орендаря ПрАТ "АПК - ІНВЕСТ" про відмову у поновленні договору оренди землі.

Крім того, позивач після укладення договору оренди 19 березня 2010 року у зв'язку із проведенням антитерористичної операції також змінив своє місцезнаходження, його місцезнаходженням на теперішній час є с. Рівне Покровського району Донецької області, в той час як в договорі про оренду землі від 19 березня 2010 року його місцезнаходження зазначено: м. Донецьк, пр. Ілліча, 89.

Представник позивача визнає, що повідомлення орендодавцю ОСОБА_3 щодо зміни юридичної адреси не направлялося.

Враховуючи зазначені обставини, у вирішенні цього спору суттєве значення мають дії позивача після закінчення договору оренди.

Як зазначено у правових висновках Верховного Суду України у постановах від 23.11.2016 року у справі № 594/153/16-ц (провадження 6-2540цс16), від 29.11.2017 року у справі №389/1007/16-ц (провадження № 6-1291цс17), участині першій статті 777 ЦК України законодавець закріпив переважне право наймача, який належно виконує свої обов'язки за договором, на укладення договору на новий строк та передбачив певну процедуру здійснення цього права.

Права наймача, що встановлені статтею 777 ЦК України, є переважними, тобто за своєю правовою природою вони є привілеями носія таких прав, який має перевагу на укладення відповідних договорів перед третіми особами.

За відсутності заперечень орендодавця щодо поновлення договору оренди землі з попереднім добросовісним орендарем та за відсутності попереднього повідомлення останнього щодо наміру укладення нового договору оренди з новим орендарем, право особи на реалізацію свого переважного права, що передбачено статтею 777 ЦК України та статтею 33 Закону України "Про оренду землі", буде порушено, а така поведінка орендодавця відносно попереднього орендаря буде недобросовісною.

Враховуючи зазначене, судам слід встановити наявність вчинення орендарем конклюдентних дій, а саме продовження користування носієм переважного права спірною земельною ділянкою та внесення ним відповідної орендної плати після закінчення строку дії договору, які б свідчили про його намір скористатися своїм переважним правом та поновити договір оренди землі, строк дії якого закінчився, що підтверджує наявність підстав визнання договору оренди з новим орендарем недійсним, а договір оренди землі з носієм переважного права поновленим.

Зазначене узгоджується з правовими висновками, викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10.04.2018 року в справі № 594/376/17, згідно яких аналіз ст. 33 Закону України "Про оренду землі" дає підстави для висновку, що переважне право орендаря, яке підлягає захисту відповідно до статті 3 ЦПК України, буде порушене в разі укладення договору оренди з новим орендарем при дотриманні процедури повідомлення попереднього орендаря про намір реалізувати переважне право, продовження користування земельною ділянкою після закінчення строку дії договору оренди і відсутності протягом місяця після закінчення строку дії договору оренди заперечень орендодавця щодо поновлення договору.

Відповідно до ст. 18 Закону України від 06.10.1998 року № 161-XIV "Про оренду землі", в редакції яка діяла на час укладення договору 19.03.2010 року, договір оренди землі набирає чинності після його державної реєстрації.

Згідно відмітки на договорі оренди від 19 березня 2010 року його державна реєстрація здійснена у Костянтинівському районному відділі Донецької регіональної філії державного підприємства "Центр державного земельного кадастру при Державному комітеті України по земельних ресурсах" 18 травня 2010 року за № 53 (а.с. 7 - 10 т. 1). Тобто, договір оренди від 19 березня 2010 року набрав чинності 18 травня 2010 року, саме в цей день 18 травня 2010 року земельна ділянка за договором була передана в оренду позивачу (а.с. 11 т. 1) та з урахуванням положень ст. 18 Закону України від 06.10.1998 року № 161-XIV "Про оренду землі" строк його дії закінчився 18 травня 2017 року.

Задовольняючи позовні вимоги про поновлення договору оренди, суд виходив з того, що позивач продовжує користуватися земельною ділянкою після закінчення строку договору оренди, вважав цей факт доведеним довідкою ПрАТ "АПК-ІНВЕСТ" за № б/н від 18.09.2018 року, згідно якої земельна ділянка кадастровий номер НОМЕР_2, загальною площею 4,83 га, передана у користування ПрАТ "АПК-ІНВЕСТ" ОСОБА_3 на підставі договору оренди землі від 19 березня 2010 року, станом на 18 вересня 2018 року знаходиться в оренді товариства, на цій земельній ділянці засіяна гірчиця; наразі було здійснено агротехнічні роботи та засіяно озиму пшеницю (а.с. 196 т. 1).

Проте суд не врахував, що надана позивачем довідка ПрАТ "АПК-ІНВЕСТ" за № б/н від 18.09.2018 року не підтверджує той факт, що вона оброблялася товариством на час закінчення договору оренди, тобто з 18 травня 2017 року і до 18 вересня 2018 року.

Відповідач ОСОБА_2 факт продовження товариством користуватися спірною земельною ділянкою після закінчення 18 травня 2017 року строку дії договору оренди, укладеного з ОСОБА_3, не визнає. У судовому засіданні апеляційного суду пояснив, що спірною земельною ділянкою на підставі договору оренди, укладеного з ОСОБА_3 02 жовтня 2010 року, він користується з восени 2017 року. Восени 2017 року він її спахав, а весною 2018 року засіяв соняшником. Він же пояснив, що після збирання врожаю 2018 року він домовився з директором департаменту рослинництва і землеробства ПрАТ "АПК-ІНВЕСТ" Бенуа Батай про тимчасовий обмін земельними ділянками, а саме, він передав ПрАТ "АПК-ІНВЕСТ" 4 земельні ділянки, які розташовані у складі поля № 37, в тому числі спірну земельну ділянку, яка належить ОСОБА_3, а ПрАТ "АПК-ІНВЕСТ" передало йому взамін 4 земельні ділянки, які входять до складу поля № под 40, про що був складений акт тимчасового обміну земельними ділянками від 12.09.2018 року, тобто вже після ухвалення судового рішення, у зв'язку з чим не наданий до суду першої інстанції.

Ці обставини позивачем не спростовані.

Згідно наданих позивачем до суду першої інстанції 01 червня 2018 року платіжних доручень про перерахування орендної плати (а.с. 92 - 109 т. 1) апеляційним судом встановлено, що орендарем ПрАТ "АПК-ІНВЕСТ"за договором оренди від 19 березня 2010 року орендна плата відповідачу ОСОБА_3 останній раз перераховувалася платіжним дорученням № 6646 від 25 квітня 2017 року в розмірі 1 139,08 грн., орендна плата перерахована на платіжну картку орендодавця (а.с. 97 т. 1), тобто до закінчення строку дії договору оренди від 19 березня 2010 року.

Представник позивача Різниченко О.О. цей факт визнає, пояснила, що орендна плата відповідачу ОСОБА_3 виплачена лише за період до 19 березня 2017 року, тобто до моменту закінчення строку дії договору від 19 березня 2010 року. Після квітня 2017 року орендна плата ПрАТ "АПК-ІНВЕСТ" ОСОБА_3 не виплачувалася.

Враховуючи зазначене, апеляційний суд вважає, що позивачем не доведено ні фактичне користування ним спірною земельною ділянкою після закінчення строку дії договору оренди від 19 березня 2010 року, ні внесення ним відповідної орендної плати після закінчення строку дії договору, які б свідчили про його намір скористатися своїм переважним правом та поновити договір оренди землі. Судом першої інстанції вчинення орендарем ПрАТ "АПК-ІНВЕСТ" конклюдентних дій, а саме продовження користування носієм переважного права спірною земельною ділянкою та внесення ним відповідної орендної плати після закінчення строку дії договору, досліджено неповно, суд першої інстанції не врахував, що після закінчення строку дії договору оренди позивач орендну плату відповідачу ОСОБА_3 взагалі не сплачує, внаслідок чого дійшов помилкового висновку про порушення переважного права позивача на укладення договору оренди землі на новий строк (поновлення договору оренди землі).

Доводи апеляційної скарги про неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, є обгрунтованими.

Посилання представника позивача на те, що позивач земельну ділянку ОСОБА_3 після закінчення строку оренди не повертав, відповідний акт відсутній, не спростовують висновків апеляційного суду, оскільки відсутність такого акту не є достовірним доказом того, що позивач фактично після закінчення строку дії договору оренди від 19 березня 2010 року, починаючи з 18 травня 2017 року продовжує користуватися спірною земельною ділянкою.

Доводи апеляційної скарги про те, що договір оренди від 19 березня 2010 року не набрав чинності, оскільки відповідно до ст. 20 Закону України "Про оренду землі" (в редакції чинній на час укладення договору у 2010 році) у порядку, встановленому законом, його державна реєстрація не здійснена, є необґрунтованими.

Пунктом 3 розділу II "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України від 11.02.2010 року № 1878-VI "Про внесення змін до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень" та інших законодавчих актів України", який набрав чинності з 16 березня 2010 року, встановлено, що до 1 січня 2013 року державна реєстрація права власності, права користування (сервітут) земельними ділянками, права постійного користування земельними ділянками, договорів оренди земельних ділянок; права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис); права забудови земельної ділянки (суперфіцій) проводиться територіальними органами земельних ресурсів.

Дійсно станом на 19 березня 2010 року була діючою постанова Кабінету Міністрів України від 25 грудня 1998 року № 2073 "Про затвердження Порядку державної реєстрації договорів оренди землі", яка визнана такою, що втратила чинність, лише постановою Кабінету Міністрів України від 20.07.2011 року № 791 "Про внесення змін до постанов Кабінету Міністрів України від 9 вересня 2009 р. № 1021 і від 18 серпня 2010 р. № 749 та визнання такою, що втратила чинність, постанови Кабінету Міністрів України від 25 грудня 1998 р. № 2073".

Проте відповідно до частини 4 ст. 4 ЦК України якщо постанова Кабінету Міністрів України суперечить положенням цього Кодексу або іншому закону, застосовуються відповідні положення цього Кодексу або іншого закону.

Такі ж положення містяться і в частині 7 ст. 10 ЦПК України, згідно яких у разі невідповідності правового акта правовому акту вищої юридичної сили суд застосовує норми правового акта вищої юридичної сили.

Відповідно до ст. 202 ЗК України, Закону України від 06.10.1998 року № 161-XIV "Про оренду землі", Указу Президента України від 17.02.2003 року № 134 "Про заходи щодо створення єдиної системи державної реєстрації земельних ділянок, нерухомого майна та прав на них у складі державного земельного кадастру", постанови Кабінету Міністрів України від 02.04.2002 року № 449 "Про затвердження форм державного акта на право власності на земельну ділянку та державного акта на право постійного користування земельною ділянкою", до прийняття Закону України "Про державний земельний кадастр" наказом Державного комітету України по земельних ресурсах від 02.07.2003 року № 174 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 25.07.2003 року за № 641/7962 від 02.07.2003 року) був затверджений Тимчасовий порядок ведення державного реєстру земель, за нормами якого і була здійснена державна реєстрація договору оренди від 19 березня 2010 року.

Зазначений наказ був визнаний таким, що втратив чинність, відповідно до пункту 2 постанови Кабінету Міністрів України від 09.09.2009 року № 1021 "Про затвердження порядків ведення Поземельної книги і Книги записів про державну реєстрацію державних актів на право власності на земельну ділянку та на право постійного користування земельною ділянкою, договорів оренди землі", яка набула чинності з 01 січня 2011 року.

Отже, реєстрація договору оренди землі від 19 березня 2010 року була здійснена територіальним органом земельних ресурсів відповідно до діючого на той час законодавства. Відмітка про державну реєстрацію договору оренди від 19 березня 2010 року здійснена на самому договорі, в ній зазначено і про вчинення відповідного запису у книзі записів державної реєстрації договорів оренди. Відмітка про державну реєстрацію засвідчена підписом уповноваженої особи та печаткою територіального органу земельних ресурсів - Костянтинівського районного відділу Донецької регіональної філії державного підприємства "Центр державного земельного кадастру при Державному комітеті України по земельних ресурсах" (а.с. 7 - 10 т. 1), а тому апеляційний суд відповідь Міськрайонного управління у Костянтинівському районі та м. Торецьку Головного управління Держгеокадастру у Донецькій області № 524/113-18 від 23.06.2018 року, згідно якої в управлінні відсутня інформація щодо реєстрації договору оренди земельної ділянки кадастровий номер НОМЕР_2 між ОСОБА_3 та ПрАТ "АПК-Інвест" (а.с. 163 - 164, а.с. 166 т. 1), вважає недостовірною інформацією, яка спростовується в тому числі і копією сторінки з Книги записів державної реєстрації договорів оренди, в якій під № 721 18 травня 2010 року зареєстровано договір оренди земельної ділянки кадастровий номер НОМЕР_2 площею 4,83 га, орендодавцем за яким є ОСОБА_3 (а.с. 165 т. 1).

Враховуючи, що ПрАТ "АПК-ІНВЕСТ" не дотримано порядку повідомлення орендодавця ОСОБА_3 про намір скористатися переважним правом на укладення договору оренди землі на новий строк, що позивачем не доведено наявність волевиявлення орендодавця ОСОБА_3 на поновлення договору оренди землі від 19 березня 2010 року, а також не доведено вчинення конклюдентних дій, а саме продовження користування спірною земельною ділянкою та внесення ним відповідної орендної плати після закінчення строку дії договору, які б свідчили про його намір скористатися своїм переважним правом та поновити договір оренди землі, строк дії якого закінчився, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про задоволення позовних вимог про визнання поновленим строком на 7 років договору оренди землі від 19 березня 2010 року, укладеного між ОСОБА_3 та ПрАТ "АПК-ІНВЕСТ", у зв'язку з чим рішення Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 25 вересня 2018 року в частині поновлення договору оренди земельної ділянки підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Відповідно до частини 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

За подання апеляційної скарги відповідачем ОСОБА_2 сплачено судовий збір у розмірі 2 643,00 грн. (а.с. 236 т. 1), які зараховані до спеціального фонду Державного бюджету (а.с. 243 т. 1).

Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про задоволення апеляційної скарги, понесені відповідачем ОСОБА_2 судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 2 643,00 грн. за подання апеляційної скарги компенсуються йому за рахунок позивача.

Керуючись ст. 374, ст. 376, ст.ст. 381 - 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2, в інтересах якого діє адвокат ОСОБА_4, частково задовольнити.

Рішення Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 25 вересня 2018 року в частині поновлення договору оренди земельної ділянки скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.

Відмовити Приватному акціонерному товариству "АПК-ІНВЕСТ" у задоволенні позовних вимог до ОСОБА_3, ОСОБА_2 про визнання поновленим строком на 7 років договору оренди земельної ділянки, кадастровий номер НОМЕР_2, площею 4,83 га, укладеного між ОСОБА_3 та Закритим акціонерним товариством "АПК-ІНВЕСТ", правонаступником якого є Приватне акціонерне товариство "АПК - ІНВЕСТ", 19 березня 2010 року, та визнання укладеною додаткової угоди до договору оренди земельної ділянки, кадастровий номер НОМЕР_2, площею 4,83 га, укладеного між ОСОБА_3 та Приватним акціонерним товариством "АПК - ІНВЕСТ" 19 березня 2010 року.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства "АПК - ІНВЕСТ" (, юридична адреса: Донецька область, Покровський район, село Рівне, вулиця Шопена, будинок 1А) на користь ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1, місце проживання: АДРЕСА_2) на відшкодування витрат по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги 2 643 (дві тисячі шістсот сорок три) гривні 00 коп.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя: Л.І. Соломаха

Судді: О.Д. Канурна

Ю.М.Мальований

Повне судове рішення складено 14 січня 2019 року.

Головуючий суддя : Л.І. Соломаха