Р І Ш Е Н Н Я№ 127/19901/18

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(заочне)

17 січня 2019 р.м.Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області в складі судді Медяної Ю.В.,

секретар Подоляк М.В.,

за участі позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики,

в с т а н о в и в:

10.08.2018 р. ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики.

В позовній заяві зазначено, що 30.09.2015 р. між ним та відповідачем укладено договір позики у формі розписки у відповідності до якого відповідач ОСОБА_3 отримала позику у розмірі 4000,00 дол. США, строком на 1 місяць, тобто до 30.10.2015 р. Відповідач зазначену суму боргу у вказаний строк не повернула, щоразу відтягувала термін повернення коштів.

З підстав зазначених вище позивач звернувся до суду із даною позовною заявою та просив суд стягнути з відповідача на його користь борг в сумі 107846 грн. 90 коп. за договором позики, укладеним між ним та відповідачем 30.09.2015 р. та 1000,00 грн. витрат повязаних з наданням позивачу правничої допомоги.

23.08.2018 р. у даній справі відкрито провадження.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1, його представник ОСОБА_2 вимоги позовної заяви підтримали в повному обсязі, надали пояснення аналогічні викладеним в позовній заяві, просили її задоволити, проти заочного розгляду справи не заперечували.

Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання повторно не зявилась, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялась судом у встановленому законом порядку. Про причини неявки суд не повідомила.

Враховуючи вищезазначене та положення ч. 4 ст. 223 ЦПК України і ст. 280 ЦПК України, суд ухвалив провести заочний розгляд справи.

Вислухавши пояснення позивача, його представника, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно зі статтею 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Судом встановлено, що 30.09.2015 року між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_3 укладено договір позики у формі розписки у відповідності до якого відповідач отримала від позивача грошові кошти у розмірі 4000,00 дол. США, які зобовязалася повернути до 30.10.2015 року. (а.с. 6)

Відповідач зазначену суму боргу у вказаний строк не повернула, тому позивач 01.08.2018 р. направив на адресу відповідача ОСОБА_3 лист з вимогою до 10.08.2018 р. повернути йому борг. (а.с. 7, 9)

Зобовязання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутністю таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ст. 526 ЦК України).

Відповідно до вимог ст. 610 ЦК України, порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Статтею 1047 ЦК України встановлено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Аналогічну позицію висловив і Верховний Суд України у постанові від 18.03.2013 р. (справа № 6-63цс13).

Відповідно до частини першої статті 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору.

Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання (ч. 1 ст. 625 ЦК України).

Згідно зі ст. 527 ЦК України боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту.

Статтею 530 ЦК України визначено, що зобов'язання підлягає виконанню у встановлений ним строк.

Як вбачається з матеріалів справи 01.08.2018 р. позивач звернувся до відповідача з листом про повернення боргу, на який відповідач жодним чином не відреагувала, борг на час звернення позивача до суду не повернула, тому суд дійшов обґрунтованого висновку, що з відповідача на користь позивача слід стягнути борг в сумі 107 846 грн. 90 коп. за договором позики, укладеним між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 30.09.2015 р.

Статтею 141 ЦПК України встановлено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати пропорційно розміру позовних вимог.

Позивач просив суд стягнути на його користь понесені ним судові витрати на правничу допомогу адвоката в розмірі 1000 грн. 00 коп., які підтверджені договором-квитанцією №373 від 09.08.2018 р., виданим адвокатом ОСОБА_4 обєднання «Вінницька обласна колегія адвокатів» ОСОБА_5 (а.с. 11)

Відповідно до ч. 2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Отже з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені позивачем витрати на правничу допомогу в сумі 1000 грн. 00 коп.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 1078 грн. 46 коп., підлягають стягненню з відповідача на користь держави, оскільки позивач був звільнений від їх сплати при зверненні з даним позовом до суду.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 15, 16, 202, 526, 527, 530, 610, 631, 1046, 1047, 1048, 1049 ЦК України,

ст.ст. 12, 13, 89, 137, 141, 200, 223, 259, 263-265, 280-284, 289 ЦПК України,

в и р і ш и в:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики, задовільнити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 борг в сумі 107 846 (сто сім тисяч вісімсот сорок шість) грн. 90 коп. за договором позики, укладеним між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 30 вересня 2015 року.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 1 000 (одна тисяча) 00 грн. судових витрат.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь держави судовий збір в розмірі 1 078 (одна тисяча сімдесят вісім) грн. 46 коп.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом 30 днів з дня його проголошення до Апеляційного суду Вінницької області.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Згідно вимог п. 4 ч. 5 ст. 265 ЦПК України:

позивач ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, зареєстрований: ІНФОРМАЦІЯ_2, проживає: ІНФОРМАЦІЯ_3;

відповідач ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_4, ідентифікаційний номер НОМЕР_2, зареєстрована: ІНФОРМАЦІЯ_5.

Суддя Ю.В. Медяна