ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3424/19 Справа № 210/5288/18 Суддя у 1-й інстанції - Сільченко В. Є. Суддя у 2-й інстанції - Барильська А. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 квітня 2019 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді: Барильської А.П.,

суддів: Бондар Я.М., Зубакової В.П.

секретар судового засідання: Чубіна А.В.

сторони

позивач: ОСОБА_1

відповідачі: Приватне акціонерне товариство «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат», Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області в особі Криворізького відділення

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України без фіксації судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу, без участі учасників справи, в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційні скарги ОСОБА_2, який діє в інтересах та від імені ОСОБА_1, Приватного акціонерного товариства «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» на рішення Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 29 листопада 2018 року, яке постановлено суддею Сільченко В.Є. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області, -

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Приватного акціонерного товариства «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» (надалі - ПрАТ «ЦГЗК»), Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області в особі Криворізького відділення про стягнення моральної шкоди, посилаючись на отримання ним професійного захворювання внаслідок роботи протягом тривалого часу в шкідливих умовах праці. Висновком МСЕК від 13 червня 2017 року йому було первинно встановлено втрату професійної працездатності в розмірі 20%, безстроково.

Вважаючи причиною отримання професійного захворювання тривалу роботу в шкідливих умовах праці, позивач просив суд стягнути з ПрАТ «ЦГЗК» та Криворізького відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області солідарно на його користь моральну шкоду у розмірі 194 628 грн.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 29 листопада 2018 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з ПрАТ «ЦГЗК» на користь позивача в рахунок відшкодування моральної шкоди 17 000 грн. без урахування утримання податку з доходів фізичних осіб.

Стягнуто з ПрАТ «ЦГЗК» на користь держави судовий збір у розмірі 704,80 грн.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі представник позивача ОСОБА_2, просить змінити рішення суду в частині розміру стягнутої судом моральної шкоди, задовольнивши позовні вимоги позивача у повному обсязі.

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги апелянт вказує на те, що визначений судом розмір моральної шкоди 17 000 грн. є значно заниженим, таким, що не відповідає роз'ясненням, що містяться у Постанові Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної шкоди», відсотку втрати працездатності в розмірі 20 %, внаслідок отриманого професійного захворювання, суд не взяв до уваги, що позивач постійно лікується та проходить численні огляди МСЕК, та пов'язані з цим моральні страждання позивача, істотність вимушених змін в його житті, важкість стану здоров'я, у зв'язку з чим вважає суму стягнутої моральної шкоди необґрунтованою та значно заниженою.

В апеляційній скарзі відповідач ПрАТ «ЦГЗК» ставить питання про скасування рішення суду і ухвалення нового рішення про відмову позивачу в задоволенні позову, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права.

Апелянт, зазначає, що суд першої інстанції залишив поза увагою той факт, що професійне захворювання виникло у позивача не лише з вини ПрАТ «ЦГЗК», а також ВАТ «ПівнГЗК та Митищінського галузевого виробничого управління треста «ОРГХІМ» в шкідливих умовах праці.

Також суд першої інстанції не звернув увагу на відсутність протиправних дій відповідача, як обов'язкової умови відшкодування шкоди, не врахував, що позивач був попереджений про наявність на робочому місці небезпечних та шкідливих факторів і їх вплив на здоров'я та свідомо приймав запропоновані йому умови праці.

Крім того, матеріали справи не містять належних доказів щодо спричинення моральної шкоди позивачу, а визначений судом розмір відшкодування моральної шкоди є завищеним та не відповідає розумності та справедливості.

Відзив на апеляційну скаргу не подавався.

Учасники справи, будучи завчасно належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи, в судове засідання не з'явились, причини своєї неявки суду не повідомили.

Представник позивача ОСОБА_2 подав заяву про розгляд справи без його участі та позивача.

Неявка осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце судового розгляду справи являється їх волевиявленням, яке свідчить про відмову від реалізації свого права на безпосередню участь у судовому розгляді справи та інших процесуальних прав, тому не може бути перешкодою для розгляду судом апеляційної інстанції питання по суті.

Рішення суду першої інстанції не оскаржено в частині відмови в задоволенні позовних вимог позивача до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області в особі Криворізького відділення, тому, відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, в цій частині не підглядає перегляду судом апеляційної інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.

Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 з 22.02.2001 року по 02.03.2015 рік працював на ПрАТ «ЦГЗК» механіком механічної служби дробильної фабрика (а.с. 15-26).

Відповідно до Акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання форми П-4 від 06.04.2017 року загальний стаж роботи позивача становить 39 років 2 місяці, з них в умовах шкідливого впливу - 13 років 7 місяців (а.с. 11-14).

Згідно п. 16 Акту, підставою для встановлення професійного характеру захворювання послужив профмаршрут:

10.1993-12.1994 рр. - ВАТ «ПівнГЗК» цех випалювання і огрудкування, слюсар черговий та з ремонту обладнання;

12.1994 - 11.1999 рр. - ВАТ «ПівнГЗК» цех випалювання і огрудкування, механік;

11.1999 - 02.2001 рр. - ВАТ «ПівнГЗК» цех по виробництву обкотишів, механік;

07.2001 - 11.2001 рр. - слюсар черговий та з ремонту устаткування дробильної фабрики ВАТ «ЦГЗК».

Згідно п.13 Акту, причиною виникнення професійного захворювання позивача ОСОБА_1 є запиленість повітря робочої зони: Пил з вмістом кристалічного кремнію діоксину (SiO2) від 10% до 70% в повітрі робочої зони в 3,5 рази перевищує ГДК (7,0 мг/м3 при ГДК 2,0 мг/м3) згідно ГОСТ 12.1.005-88 «Загальні санітарно-гігієнічні вимоги до повітря робочої зони»). Важкість та напруженість праці позивача, відповідно до санітарно-гігієнічної характеристики умов праці, відноситься до 3 класу 3 ступеня

У зв'язку зі шкідливими і тяжкими умовами праці, підпадаючи під дію загальної вібрації та пилу, з вини зокрема відповідача, позивачем отримано хронічні професійні захворювання: за медичним висновком лікарсько-експертної комісії ДУ «Український НДІ промислової медицини» м. Кривого Рогу «Про наявність професійного характеру захворювання» №93 від 24.01.2017, Позивачу встановлено діагноз: дрібновузковий коніотуберкульоз (А, t/g, 2/2, em, tb, pi,pgp), ускладнений хронічним обструктивним захворюванням легень першої ст., група «А». Легенева недостатність першого-другого ст. J65 (а.с.12).

Висновком МСЕК від 13 червня 2017 року позивачу первинно встановлено 20% втрати професійної працездатності в зв'язку з професійним захворюванням, безстроково (а.с. 9-10).

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог позивача, суд першої інстанції керувався вимогами ст. 153, ч. 1 ст. 237-1 КЗпП України й виходив з обов'язку відповідача відшкодувати на користь позивача спричинену йому моральну шкоду у зв'язку з отриманим на виробництві професійним захворюванням.

Колегія суддів погоджується з висновком суду про наявність правових підстав для стягнення моральної шкоди та з визначеним судом розміром моральної шкоди, з огляду на наступне.

Згідно ст.4 Закону України «Про охорону праці» державна політика в галузі охорони праці базується, зокрема на принципах пріоритету життя і здоров'я працівників, повної відповідальності роботодавця за створення належних, безпечних і здорових умов праці; соціального захисту працівників, повного відшкодування шкоди особам, які потерпіли від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань.

Відповідно до ч. 2 ст. 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.

Частиною першої ст. 237-1 КЗпП України передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі порушення його законних прав, що призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

У пункті 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз'яснено, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Згідно рішення Конституційного Суду України від 27.01.2004 року, моральна шкода потерпілого від нещасного випадку на виробництві чи професійного захворювання полягає, зокрема, у фізичному болю, фізичних та душевних стражданнях, яких він зазнає у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я. Ушкодження здоров'я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов'язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності спричиняють йому моральні та фізичні страждання.

Суд, на підставі медичних документів про лікування позивача у зв'язку з отриманим професійним захворюванням, правильно визнав, що позивачу була заподіяна моральна шкода, так як він переносить фізичний біль, зазнав порушення свого звичайного способу життя і вимушений витрачати свої сили на організацію свого життя, внаслідок чого переносить моральні страждання та хвилювання.

Зазначений висновок суду першої інстанції є обґрунтованим, відповідає вимогам діючого законодавства, обставинам справи та узгоджується з роз'ясненнями, наданими у Постанові Пленуму Верховного Суду України в п. 13 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року № 4 з подальшими змінами та доповненнями.

Доводи апеляційної скарги відповідача про те, що суд першої інстанції не звернув увагу на відсутність протиправних дій відповідача, як обов'язкової умови відшкодування шкоди, не врахував що позивач був попереджений про наявність на робочому місці небезпечних та шкідливих факторів і їх вплив на здоров'я та свідомо приймав запропоновані йому умови праці, колегією суддів відхиляються, оскільки, як вбачається з матеріалів справи позивач ОСОБА_1 пропрацював на підприємстві відповідача в період з 2001 року по 2005 рік.

Відповідно до висновку МСЕК від 13 червня 2017 року позивачу первинно було встановлено 20% втрати професійної працездатності в зв'язку з професійним захворюванням, безстроково.

За таких обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що відповідач ПрАТ "«ЦГЗК»" повинен відшкодувати позивачу моральну шкоду, так як відповідно до статті 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.

Отже, судом вірно встановлено порушення ПрАТ «ЦГЗК» норм трудового законодавства, що призвело до виникнення у позивача професійного захворювання, а тому саме на роботодавця покладається обов'язок з відшкодування завданої моральної шкоди.

Колегія суддів вважає, що не заслуговують на увагу доводиапеляційної скарги відповідача про те, що професійне захворювання виникло у позивача не лише з вини ПрАТ «ЦГЗК», а також ВАТ «ПівнГЗК» та Митищінського галузевого виробничого управління треста «ОРГХІМ» в шкідливих умовах праці, з огляду на наступне.

Як вбачається з Акту форми П-4 розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання форми П-4 від 06.04.2017 року, загальний стаж роботи позивача становить 39 років 2 місяці, з них в умовах шкідливого впливу - 13 років 7 місяців (а.с. 11-14). Згідно п. 16 Акту, підставою для встановлення професійного характеру захворювання послужив профмаршрут праці позивача на ВАТ «ПівнГЗК» та ВАТ «ЦГЗК», правонаступником якого є ПрАТ «ЦГЗК», де працював позивач.

Таким чином, встановивши, що професійне захворювання позивача, яке завдає йому фізичного болю та душевних страждань, виникло, у тому числі, з вини ПрАТ «ЦГЗК», яким не було виконано вимоги законодавства щодо створення на робочому місці в період виконання ним робіт на підприємстві відповідача, умов праці відповідно до нормативно-правових актів, на думку колегії судів, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позивачу з вини зокрема, відповідача ПрАТ «ЦГЗК» була заподіяна моральна шкода, й саме на нього повинен бути покладений обов'язок з її відшкодування.

При вирішенні питання про розмір відшкодування моральної шкоди, заподіяної позивачу, суд в повній мірі врахував роз'яснень п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31 березня 1995 р. (з подальшими змінами) "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", яким передбачено, що розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, суд врахував характер отриманого професійного захворювання, стаж роботи позивача в умовах впливу шкідливих факторів на підприємстві відповідача, відсоток втрати ним професійної працездатності, стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану.

Так, суд встановив, що внаслідок отриманого професійного захворювання позивач відчуває моральні страждання, внаслідок чого вимушений постійно лікуватися та переносити фізичні та моральні страждання. У зв'язку з чим доводи апеляційних скарг представника позивача та відповідача проте, що розмір відшкодування моральної шкоди є безпідставним, колегія суддів не бере до уваги з вищенаведених підстав.

На підставі викладеного колегія суддів вважає, що суд першої інстанції при ухваленні рішення врахував тяжкість фізичних і моральні страждань позивача, їх тривалість, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, тривалість роботи позивача на підприємстві відповідача, конкретні обставини по справі, і наслідки, що наступили, виходив із засад розумності, виваженості та справедливості вірно визначив розмір моральної шкоди, яка підлягає стягненню з відповідача у вигляді одноразового відшкодування у розмірі 17 000 гривень.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду обґрунтоване і підтверджується матеріалами справи, ухвалена з дотриманням норм матеріального та процесуального права, тому апеляційні скарги підлягають залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 374,375,381,382 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги ОСОБА_2, який діє в інтересах та від імені ОСОБА_1 та Приватного акціонерного товариства «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» - залишити без задоволення.

Рішення Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 29 листопада 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 03 квітня 2019 року.

Головуючий:

Судді: