ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 539/2137/18 Номер провадження 22-ц/814/1048/19Головуючий у 1-й інстанції Іващенко Ю.А. Доповідач ап. інст. Кузнєцова О. Ю.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 квітня 2019 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого судді: Кузнєцової О.Ю.

суддів: Бондаревської С.М., Кривчун Т.О.

секретар Григоришина М.В.

імена (найменування) сторін:

позивач: ОСОБА_2

відповідач: ОСОБА_3

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2

на рішення Лубенського міськрайонного суду Полтавської області, ухвалене 21 січня 2019 року в приміщенні суду в м. Лубни у складі судді Іващенка Ю.А.

по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про розірвання договору,-

В С Т А Н О В И В :

У червні 2018 ОСОБА_2 звернувся до суду із вказаним позовом та просив розірвати договір про порядок володіння та користування житловим будинком з надвірними спорудами і будівлями, що знаходиться по АДРЕСА_1, укладений 23 серпня 2016 року між ним та ОСОБА_3, посвідчений приватним нотаріусом Лубенського міського нотаріального округу Ставицькою Л.Г. та зареєстрованого в реєстрі за номером 917.

В обґрунтування позовних вимог вказував, що він є власником ѕ частини домоволодіння по АДРЕСА_1. ОСОБА_3 є власником ј частини вказаного домоволодіння. 23 серпня 2016 року між ними було укладено договір про порядок володіння та користування житловим будинком з надвірними спорудами і будівлями.

Зазначав, що він постійно не проживає у належному йому будинку. За його відсутності ОСОБА_3 допустила істотні порушення умов договору, що перешкоджає йому належним чином користуватися власним нерухомим майном.

Рішенням Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 21 січня 2019 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.

Судове рішення вмотивоване тим, що позивачем не доведено наявність визначених ст. 651 ЦК України підстав для розірвання чи зміни договору, а для захисту свого права вільного користування своєю власністю ним обрано неналежний спосіб захисту.

Не погодившись із вказаним рішенням, його в апеляційному порядку оскаржив ОСОБА_2, просив скасувати його та ухвалити нове рішення яким задовольнити його позовні вимоги у повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а саме залишення поза увагою суду беззаперечних доказів порушення відповідачем своїх договірних зобов'язань, які виключають можливість подальшого існування договірних правовідносин між ними.

Заслухавши доповідь судді доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення, ухвалене у справі, відповідає вказаним вимогам.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, позивачу ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом серія НОМЕР_1 від 13 травня 2014 року, належить 3/4 частини житлового будинку з господарськими будівлями АДРЕСА_1, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 21547065 від 13 травня 2014 року.

ОСОБА_3 належить 1/4 частина вищевказаного домоволодіння на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого державним нотаріусом першої Лубенської державної нотаріальної контори від 25 липня 2013 року № 1-897.

23 серпня 2016 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено договір про порядок володіння та користування спільним майном, посвідчений приватним нотаріусом Лубенського міського нотаріального округу Ставицькою Л.Г. 23 серпня 2016 року.

Відповідно до п.1.1. договору предметом даного договору є визначення порядку спільного користування і володіння житловим будинком з усіма надвірними спорудами і будівлями, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1, яке складається з: житлового будинку «А-1» загальною площею 59,0 кв.м., житловою площею 35,9 кв.м.; сараю «Б»; сараю «Г»; убиральні «Д»; колодязя «№1»; огорожі «№2»; огорожі «№3», що розташовані на приватизованій земельній ділянці.

Колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду про відсутність доказів наявності підстав, визначених ст. 651 ЦК України для розірвання чи зміни договору, а також обрання позивачем неналежного способу захисту, оскільки такий висновок узгоджується з матеріалами справи та нормами чинного законодавства, що регулюють спірні правовідносини.

Згідно ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст. 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Таким чином, заявляючи вимогу про розірвання договору про порядок володіння та користування спільним майном, позивач зобов'язаний довести, що відповідачем було порушено умови договору внаслідок чого він позбавився того, на що розраховував при укладенні договору.

Згідно п. 1.1 спірного договору його метою є визначення порядку спільного користування і володіння житловим будинком з усіма надвірними спорудами і будівлями, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1.

Згідно п. 2.1. договору ОСОБА_3 переходить в користуватися: приміщення, позначене на плані за № 1-6 кухня площею 8,2 кв.м., приміщення, позначене на плані за № 1-5 кімната площею 8,7 кв.м., погріб «В»; сарай «Г»; 1/4 частина огорожі, що позначена на плані № 2,3, що становить 1/4 будинковолодіння.

Згідно п. 2.2. договору ОСОБА_2 переходить у користування: приміщення, позначене на плані № 1-1 коридор площею 6,4 кв.м., приміщення, позначене на плані № 1-2 кімната площею 3,9 кв.м., приміщення, позначене на плані № 1-3 кімната площею 6,8 кв.м., приміщення, позначене на плані № 1-4 кімната площею 20,4 кв.м., приміщення, позначене на плані № 1-7 котельня площею 4,6 кв.м., вбиральня, що позначена на плані літерою «Е», сарай, що позначений на плані літерою «Б», вбиральня, що позначена на плані літерою «Д», колодязь, що позначений на плані за № 1, ѕ частини огорожі, що позначена на лані № 2,3, що становить ѕ будинковолодіння.

При цьому, як визнається ОСОБА_2, договором передбачено право користування ОСОБА_3 більшою часткою будинковолодіння ніж та, що належить їй на праві власності. Таким чином, сторони, під час його укладення, розраховували на те, що вони будуть користуватися та володіти домоволодінням у погоджений цим договором спосіб.

Отже, спірний договір не визначає характер права власності сторін на домоволодіння, а стосується виключно правомочностей користування та володіння ним.

При цьому, п. 3.4. договору передбачено, що сторони зобов'язуються не чинити одна одній перешкод у користування електрикою, газом, водою, каналізацією та іншими комунальними послугами.

Однак, позивач вказує, що у будинку що знаходиться за адресою АДРЕСА_1, він не проживає, оскільки має постійне місце проживання у Російській Федерації. Яким чином за таких обставин дії відповідача порушують його право користування домоволодінням, зокрема електрикою, газом, водою, каналізацією та іншими комунальними послугами, ОСОБА_2 не вказав.

Доводи ОСОБА_2 про істотні порушення відповідачем умов спірного договору не знайшли свого підтвердження, оскільки ОСОБА_3 користується домоволодінням в межах, визначених договором. Порушення ОСОБА_3 права ОСОБА_2 на користування майном, яке має місце, на думку останнього, не може саме по собі свідчити про позбавлення позивача того, на що він розраховував при укладенні договору.

Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Таким чином, у разі наявності перешкод у здійсненні права користування своїм майном власник має право вимагати усунення цих перешкод, відшкодування шкоди, припинення дій, які порушують право користування майном.

Таким чином, пред'явивши вимогу про розірвання договору про порядок володіння та користування спільним майном, ОСОБА_2 обрав не належний спосіб захисту своїх прав, про що правильно зазначив місцевий суд.

Інших доводів, які б спростовували висновки місцевого суду або вказували на їх помилковість апелянтом наведено не було.

Виходячи з викладеного, судова колегія дійшла висновку про те, що судом першої інстанції з'ясовано всі обставини та надано їм належну правову оцінку. Порушень норм матеріального та процесуального права, які б могли призвести до зміни чи скасування рішення місцевого суду, судовою колегією не встановлено.

Керуючись ст. 367, ст. 374 ч. 1 п. 1, ст. 375, ст. 382 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 21 січня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий: О.Ю. Кузнєцова

Судді С.М. Бондаревська

Т.О. Кривчун