ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 квітня 2019 року м. Херсон

Номер справи: 766/14008/17

Номер провадження: 22-ц/819/537/19

Херсонський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (суддя-доповідач) Вейтас І.В.,

суддів: Бездрабко В.О.,

Кузнєцової О.А.,

секретар Кутузова А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Херсоні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 03 грудня 2018 року, у складі судді Прохоренко В.В., у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення коштів

ВСТАНОВИВ:

В серпні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики. Позов мотивований тим, що 07 квітня 2010 року між ним та відповідачем було укладено договір позики, за яким він позичив відповідачу 65000 доларів США та 10200 євро, які боржник ОСОБА_3 зобов'язався повернути йому до 30.06.2010 року. Позивач вказує, що борг за договором позики йому не повернуто та після зменшення позовних вимог, посилаючись на положення ст. 625 ЦК України, просив суд стягнути з відповідача 178550 гривень - 3% річних від простроченої заборгованості в сумі 1982084 гривень, що еквівалентна 62993,99 доларам США та 10032 євро.

Рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 03 грудня 2018 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 вказує на те, що судом першої інстанції безпідставно не застосовано матеріальний закон, що підлягав застосуванню, а саме ст. 625 ЦК України, яка визначає правила відповідальності за порушення будь-якого зобов'язання. Посилаючись на порушення судом норм процесуального права, а саме - розгляд справи в спрощеному порядку, тоді як первісна сума позову (до зменшення позовних вимог) становила 2858866 гривень. Просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким задовольнити зменшені позовні вимоги в повному обсязі.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

ОСОБА_3 у судове засідання суду апеляційної інстанції не з'явився. З матеріалів справи вбачається, що 19.02.2019 року ОСОБА_3 отримав копію ухвали про відкриття апеляційного провадження від 07 лютого 2019 року, копію апеляційної скарги та доданих до неї матеріалів, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення. Судові повістки про виклик в судові засідання призначені на 27.02.2019 року, 13.03.2019 року, 03.04.2019 року відповідач ОСОБА_3 в поштовому відділенні не отримує. Причини невручення судових повісток про виклик суду апеляційної інстанції не повідомлені. В судове засідання призначене 03.04.2019 року відповідача викликано до суду також через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України. Зважаючи на наведене, та враховуючи положення ч.2. ст.372 ЦПК України, колегія суддів вважає за можливе розглядати справу за відстуності відповідача, який відповідно до ч.11 ст.128 ЦПК України, належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду справи.

Заслухавши доповідача, пояснення представника позивача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах, визначених ст.367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції вказав, що оскільки рішенням суду на користь ОСОБА_2 стягнуто 620803,80 гривень, а не 62993,99 доларів США та 10032 євро, то саме з суми 620803,80 гривень він має право на отримання гарантій належного виконання зобов'язання, відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, а оскільки таких вимог позивач не заявляв, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову.

Колегія суддів вважає такі висновки суду першої інстанції помилковими, виходячи з наступного.

З матеріалів справи слідує, що рішенням Дніпровського районного суду м.Херсона від 05.03.2012 року стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 борг за договором позики в сумі 513193,80 гривень, що еквівалентно 64310 доларів США та 107610 гривень, що еквівалентно 10200 євро, всього 620 803,80 гривен. (а.с.7)

З довідки Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби м.Херсона вбачається, що виконавчий лист № 2-3870/11 від 05.03.2012 року на виконання вказаного вище рішення суду, перебуває на примусовому виконанні відділу. 12.03.2013 року державним виконавцем направлено постанову до Пенсійного фонду України на утримання боргу з ОСОБА_3, з квітня 2013 року по лютий 2018 року на рахунок Дніпровського РВ ДВС м.Херсон надійшло 20380 гривень (а.с.25,26).

Заперечуючи проти позову, ОСОБА_3 вказав (визнав), що з врахуванням вказаних вище виплат його заборгованість перед ОСОБА_2 становить 62993,99 доларів США та 10032 євро, стягнення якої вже відбувається на підставі виконавчого листа (а.с.22-24).

ОСОБА_2, зменшивши розмір позовних вимог, погодився з тим, що невиконане за рішенням суду зобов'язання ОСОБА_3 станом на 15.03.2018 року становить 62993,99 доларів США та 10032 євро та просив суд стягнути з відповідача відповідно до положень ст.625 ЦК України 3% річних від простроченої суми в межах строків позовної давності

Частиною першою статті 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.

Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі - Декрет № 15-93), Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті».

Гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов'язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.

Тому як укладення, так і виконання договірних зобов'язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.

Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов'язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.

Такий правовий висновок зроблено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц, провадження № 14-446цс18.

Так, рішенням Дніпровського районного суду м.Херсона від 05.03.2012 року встановлено, що ОСОБА_3 отримав від ОСОБА_2 за договором позики кошти в іноземній валюті, а саме в доларах США та євро, тому судом було стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 борг за договором позики в сумі 513193,80 гривень, що еквівалентно 64310 доларів США та 107610 гривень, що еквівалентно 10200 євро, всього 620 803,80 гривен. (а.с.7). З вказівкою еквіваленту в резолютивній частині рішення.

Зважаючи на те, що рішенням Дніпровського районного суду м.Херсона від 05.03.2012 року зобов'язання виражено у гривні, розмір якої визначено з грошового еквіваленту у валюті - доларах США та євро, колегія суддів вважає правильними вимоги позивача про визначення розміру грошового зобов'язання, що залишилось за частково невиконаним рішенням суду в доларах США та євро в грошовому еквіваленті до національної валюти України - гривні за офіційним курсом НБУ.

Відповідно до офіційного курсу валют Національного банку України станом на 15 березня 2018 року (визначення розміру заборгованості відповідно до довідки Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби м.Херсона та заперечень відповідача) 1 долар становив 26,30 гривень, 62933,99 доларів США х 26,30 = 1 656 716 гривень. Відповідно до офіційного курсу валют Національного банку України станом на 15 березня 2018 року 1 євро становив 32,40 гривень, 10032 євро х 32,40 = 325 368 гривень. Всього заборгованість складала на вказану позивачем дату 1656761+325368 = 1 982 084 гривень.

Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносини сторін договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання й не позбавляє права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та ЦК України.

За змістом статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, положення зазначеної норми права передбачають, що зобов'язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду.

3 % річних розраховуються з урахуванням простроченої суми, помноженої на кількість днів прострочення, помноженого на 3, поділеного на 100 та поділеного на 365 (днів у році).

Позивачем здійснено розрахунок 3% річних з суми заборгованості станом на 15 березня 2018 року в межах строку позовної давності і становить 178550 гривень.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог.

Враховуючи наведене та керуючись ст.367, п.2 ч.1 ст.374, п.1 ч.1 ст. 376, ст. 382 ЦПК України Херсонський апеляційний суд у складіколегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 03 грудня 2018 року скасувати, ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_2 задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 178550 гривень.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий І.В. Вейтас

Судді: В.О. Бездрабко

О.А. Кузнєцова

Повне судове рішення складено 05 квітня 2019 року

Суддя: І.В. Вейтас