Головуючий у І інстанції Клочко І.В.
Провадження №22-ц/824/4187/2019 Доповідач у ІІ інстанції Матвієнко Ю.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 квітня 2019 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

Головуючого судді: Матвієнко Ю.О.,

суддів: Іванової І.В., Мельника Я.С.,

при секретарі: Зубленку Ю.О.,

розглянувшиу відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 05 грудня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про витребування майна з незаконного володіння,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2018 року ОСОБА_2 Сеєдмехдізвернувся до суду з вищевказаним позовом та просив ухвалити рішення про його задоволення, посилаючись на те, що 31.10.2011 року він підписав розписку про отримання від відповідача ОСОБА_3 5 000 дол. США. Через деякий час відповідач почав вимагати повернення грошей, які позивач повертав йому частково, оскільки не мав можливості повернути всю суму одночасно.

Так, 28.03.2013 року ОСОБА_2 через свою банківську картку ПАТ КБ «ПриватБанк» перерахував на банківську картку ОСОБА_3 для часткового погашення боргу два платежі по 2 000 грн., а всього 4 000 грн. Станом на 28.03.2013 року згідно курсу НБУ 1 дол. США в еквіваленті становив 7,993 грн., тобто, позивачем було перераховано відповідачу 500,43 дол. США.

В січні 2014 року колишня дружина позивача ОСОБА_4 за його проханням через термінал ПАТ КБ «Приватбанк», встановлений в будівельному гіпермаркеті «Епіцентр» неподалік ст.м. «Теремки» в м. Києві, перерахувала 500 дол. США в гривні на банківську картку ОСОБА_3

04.06.2014 року та 11.07.2014 року позивач ОСОБА_2 через свого брата ОСОБА_5 Сеєд Мортеза повернув 500 дол. США у присутності ОСОБА_6 Всього готівкою ОСОБА_3 отримав 1 000 дол. США.

Також повернення коштів ОСОБА_3 відбулось у вересні 2014 року біля будинку позивача в розмірі 150 дол. США та в жовтні 2014 року ще 150 дол. США.

В період 2013-2014 років ОСОБА_3 через фірму, яка займалась передачею коштів з Ірану, позивач ОСОБА_2 повернув 2 400 дол. США.

Всього за період з березня 2013 року по жовтень 2014 року позивач повернув відповідачу 4 700 дол. США. Дані кошти передавались позивачем в рахунок повернення боргу за договором позики від 31.10.2011 року.

Позивач в позові посилався на те, що ОСОБА_3 приймав ці кошти від нього, але не повідомляв про те, що ці кошти ним рахуються не в рахунок погашення зобов'язання за договором позики від 31.10.2011 року. Він же, передаючи кошти на суму 4 700 дол. США, мав намір погасити свій борг саме за цим договором позики.

Заочним рішенням Солом?янського районного суду м. Києва від 13 травня 2014 року з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 стягнуто 64 850 грн. боргу.

Постановою Апеляційного суду м. Києва від 10 січня 2018 року заочне рішення Солом?янського районного суду м. Києва від 13 травня 2014 року змінено, зменшено суму боргу з 64 480 грн. до 56 480 грн. В іншій частині рішення залишено без змін.

Вказаною постановою Апеляційного суду м. Києва встановлено, що розписка від 04.06.2014 року про повернення ОСОБА_3 500 дол. США та розписка від 11.07.2014 року про повернення ОСОБА_3 500 дол. США за своїм змістом не свідчать про повернення суми боргу в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_2 саме за договором позики від 31.10.2014 року.

З огляду на викладене, позивач вважає, що гроші, отримані ОСОБА_3 через брата позивача ОСОБА_5 Сеєд Мортеза 04.06.2014 року в розмірі 500 дол. США та отримані через адвоката позивача ОСОБА_6 11.07.2014 року в розмірі 500 дол. США, набуті відповідачем безпідставно, в зв'язку із чим ці кошти підлягають стягненню з нього на користь позивача на підставі положень ст.ст. 1212, 1213 ЦК України.

Враховуючи викладене, ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з ОСОБА_3 на свою користь грошові кошти в розмірі 26 230 грн., набуті без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), та понесені по справі судові витрати у вигляді судового збору в розмірі 704,80 грн.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 05 грудня 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, позивач подав на нього апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити по справі нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про залишення її без задоволення, а рішення суду - без змін, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно вимог ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з його недоведеності та необґрунтованості, і колегія суддів погоджується з такими висновками суду, виходячи з наступного.

Так, судом встановлено, що 31.10.2011 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено договір позики, оформлений розпискою, відповідно до якої ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_3 5 000 дол. США у позику (а.с.5).

Заочним рішенням Солом?янського районного суду м. Києва від 13 травня 2014 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 суму боргу за договором позики у розмірі 64 850 грн. та здійснено розподіл судових витрат (а.с.8).

Постановою Апеляційного суду м. Києва від 10 січня 2018 року заочне рішення Солом?янського районного суду м. Києва від 13 травня 2014 року змінено: зменшено суму боргу з 64 480 грн. до 56 480 грн. В іншій частині рішення залишено без змін (а.с.10-12).

Зазначеною постановою Апеляційного суду м. Києва встановлено, що між сторонами наявні декілька боргових зобов'язань на загальну суму 9 000 дол. США. Також встановлено, що розписки від 04.06.2014 року в розмірі 500 дол. США та 11.07.2014 року в розмірі 500 дол. США за своїм змістом не свідчать про повернення суми боргу в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_2 саме за договором позики від 31.10.2011 року (копії вищезазначених розписок містяться в матеріалах справи на а.с.6, 7 відповідно).

Відповідно до п.1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є договори.

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та цього Кодексу.

Згідно ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Статтею 1047 ЦК України визначено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

Згідно з ч.2 ст.1047 ЦК на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Відповідно до ч.ч.1, 3 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Відповідно до ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов'язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Аналіз статті 1212 ЦК України дає підстави для висновку, що передбачений нею вид позадоговірних зобов'язань виникає за таких умов: 1) набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; 2) відсутність для цього правових підстав або якщо вони відпали.

Оскільки між сторонами у справі існують договірні відносини, а кошти, які позивач просить стягнути як безпідставно набуті, набуті відповідачем за наявності правової підстави (наявних між сторонами боргових відносин, підтверджених розписками), їх не може бути витребувано відповідно до положень статті 1212 ЦК України як безпідставне збагачення. У цьому разі договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них положень частини першої статті 1212 ЦК України.

Стаття 81 ЦПК України визначає що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Оскільки позивачем суду не надано належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів на підтвердження обставин, на які він посилається як на підставу своїх вимог, законним та обґрунтованим є висновок суду першої інстанції про відсутність в справі підстав для задоволення позову ОСОБА_2.

Доводи апеляційної скарги позивача зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції, невірного розуміння скаржником вимог чинного законодавства та власного тлумачення характеру спірних правовідносин. Такі доводи оцінені судом першої інстанції та не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки рішення судом ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, і доводи апеляційної скарги позивача цього не спростовують, колегія суддів дійшла висновку про залишення рішення суду першої інстанції без змін, а скарги ОСОБА_2 без задоволення.

В зв'язку з тим, що ціна позову в даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (26 230 грн. 00 коп.), справа згідно п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України є малозначною і в силу вимог п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України ухвалене по ній апеляційним судом судове рішення не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п.п. а) - г) п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382, 383, 389 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 05 грудня 2018 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених п. 2, ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий:

Судді: