Постанова

Іменем України

3 квітня 2019 року

м. Київ

справа № 757/34344/17-ц

провадження № 61-46261св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Мартєва С. Ю., Лесько А. О., Сімоненко В.М. (суддя-доповідач), Фаловської І. М.

позивач - ОСОБА_2,

відповідач - ОСОБА_3, ОСОБА_4,

розглянула в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 08 травня 2018 рокув складі судді Остапчука Т. В. та постанову Апеляційного суду м. Києва від 10 вересня 2018 року в складі колегії суддів: Слюсар Т.А., Волошиної В.М., Панченка М.М.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2017 року ОСОБА_2 звернулася із позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4 та просила стягнути солідарно з відповідачів 245 тис. грн на відшкодування збитків та судові витрати.

Позов обґрунтовано тим, що 27 жовтня 2016 року між ОСОБА_2 та публічним акціонерним товариством «Платинум Банк» (надалі - ПАТ «Платинум Банк») укладений договір № 00504289 про розміщення вкладу «Готівка щомісяця», відповідно до умов якого було внесено грошові кошти на вкладний рахунок НОМЕР_1, у сумі 245 тис. грн (п.1.1) на строк з 27 жовтня 2016 року до дати повернення 30 жовтня 2017 року (п.2.2), з процентною ставкою 23,5 % річних (п.2.3).

На підставі рішення Правління НБУ від 10 січня 2017 року № 14-рш/БТ та рішення Правління НБУ від 23 лютого 2017 року № 95-рш «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «Платинум Банк», було розпочато процедуру ліквідації ПАТ «Платинум Банк» з 24 лютого 2017 року до 23 лютого 2019 року включно, призначено уповноважену особу Фонду гарантування та делеговано всі повноваження ліквідатора ПАТ «Платинум Банк» Ірклієнку Ю. П.

2 березня 2017 року позивач подала заяву про визнання кредитором та отримала від Фонду гарантовану суму відшкодування у розмірі 200 тис. грн.

Посилаючись на те, що відповідачі є власниками істотної участі у банку незалежно від формальних ознак, а отже відповідно до вимог статті 58 Закону України «Про банки і банківську діяльність» зобов'язані були вжити своєчасних заходів для запобігання неплатоспроможності банку, що не було здійснено ними, просила позов задовольнити, визначивши суму неповернутих грошових коштів у розмірі 245 тис. грн як збитки, які підлягають солідарному стягненню з відповідачів.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 8 травня 2018 року, залишеним без змін постановою Апеляційного суду м. Києва від 10 вересня 2018 року, у задоволені позову відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову суди виходили з того, що ОСОБА_2 не надала належних та допустимих доказів на підтвердження того, що діями ОСОБА_3, ОСОБА_4, як власниками істотної участі у ПАТ «Платинум банк», внаслідок порушення Закону України «Про банки і банківську діяльність», їй завдано майнової шкоди. Також апеляційний суд вказав, що здійснення ризикованих операцій власниками істотної участі ПАТ «Платинум банк» не спростовують висновків суду першої інстанції про відсутність належних та допустимих доказів в розумінні ЦПК України на підтвердження факту заподіяння майнової шкоди позивачу через порушення відповідачами, як власниками істотної участі, положень Закону України «Про банки і банківську діяльність».

Короткий зміст вимог касаційної скарги

18 жовтня 2018 року ОСОБА_2 звернулася до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Печерського районного суду м. Києва від 08 травня 2018 рокута постанову Апеляційного суду м. Києва від 10 вересня 2018 року. Просила скасувати ці рішення і ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що відповідачами не вжито своєчасних заходів для запобігання настання неплатоспроможності банку, не надано реальної фінансової підтримки банку, і це призвело до подальшого погіршення фінансових показників його діяльності, чим завдано їй збитків, у вигляді втрати частину вкладу та процентів по ньому, як це визначено у статті 22 ЦК України. Також заявниця вказує, що судами не правомірно було їй відмовлено у витребуванні доказів, а саме копію рішення правління Національного банку України №11 жовтня 2016 року №329-рш/БТ; копію рішення правління Національного банку України від 10 січня 2017 року № 14-рш/БТ «Про віднесення публічним акціонерним товариством «Платинум Банк»до категорії неплатоспроможних».

Ухвалою Верховного Суду від 7 листопада 2018 року поновлено ОСОБА_2 строк на касаційне оскарження, відкрито касаційне провадження у справі, справу витребувано з суду першої інстанції.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Як убачається з матеріалів справи, 27 жовтня 2016 року між ОСОБА_2 та ПАТ «Платинум Банк» був укладений договір №00504289 про розміщення вкладу «ГОТІВКА ЩОМІСЯЦЯ».

Відповідно до п. 1.1 Договору було внесено грошові кошти у сумі 245 тис. грн на строк з 27 жовтня 2016 року з процентною ставкою 23,5% річних.

Рішенням Правління Національного банку України від 23 лютого 2017 року № 95-рш «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію публічного акціонерного товариства «Платинум банк» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд гарантування) прийнято рішення від 24 лютого 2017 року № 743, «Про початок процедури ліквідації ПАТ «Платинум Банк» та делегування повноважень ліквідатора банку».

Згідно з зазначеним рішенням розпочато процедуру ліквідації публічного акціонерного товариства «Платинум банк» з 24 лютого 2017 року до 23 лютого 2019 року включно, призначено уповноважену особу Фонду гарантування та делеговано всі повноваження ліквідатора ПАТ «Платинум Банк», визначені, зокрема, статтями 37, 38, 47-52, 521, 53 Закону «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (далі - Закон), у тому числі з підписання всіх договорів, пов'язаних з реалізацією активів банку у порядку, визначеному Законом, окрім повноважень в частині організації реалізації активів банку, провідному професіоналу з питань врегулювання неплатоспроможності банків відділу за провадження процедури тимчасової адміністрації та ліквідації департаменту управління активами Ірклієнку Ю.П. на два роки з 24 лютого 2017 року до 23 лютого 2019 року включно.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи, обговоривши доводи касаційної скарги, колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до статті 58 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», банк відповідає за своїми зобов'язаннями всім своїм майном відповідно до законодавства. Банк не відповідає за невиконання або несвоєчасне виконання зобов'язань у разі оголошення мораторію на задоволення вимог кредиторів, зупинення операцій по рахунках, арешту власних коштів банку на його рахунках уповноваженими органами державної влади. Учасники банку відповідають за зобов'язаннями банку згідно із законами України та Статутом банку. Власники істотної участі зобов'язані вживати своєчасних заходів для запобігання настання неплатоспроможності банку.

Передбачене статтею 58 зазначеного Закону покладення відповідальності на власників істотної участі банку у випадку визнання його неплатоспроможним не є автоматичним. Така відповідальність має бути застосована до власників істотної участі лише за наявності їх вини у настанні неплатоспроможності банку.

Відповідно до норм статті 52 Закону України «Про банки і банківську діяльність» для цілей цього Закону пов'язаними з банком особами є:

1) контролери банку;

2) особи, які мають істотну участь у банку, та особи, через яких ці особи здійснюють опосередковане володіння істотною участю у банку;

Банк зобов'язаний подавати Національному банку України інформацію про пов'язаних із банком осіб у порядку, встановленому нормативно-правовими актами Національного банку України.

Національний банк України при здійсненні банківського нагляду має право визначати пов'язаними з банком особами фізичних та юридичних осіб, зазначених у пунктах 1-9 частини першої цієї статті, за наявності ознак, визначених у нормативно-правових актах Національного банку України, з урахуванням характеру взаємовідносин, операцій та наявності інших зв'язків із банком. Про таке рішення Національний банк України не пізніше наступного робочого дня повідомляє відповідний банк. У такому разі особа вважається пов'язаною з банком, якщо банк протягом 15 робочих днів із дня отримання повідомлення Національного банку України про визначення особи пов'язаною з банком не доведе протилежного.

Особа, визначена рішенням Національного банку України пов'язаною з банком особою, чи такий банк можуть оскаржити в установленому законом порядку рішення Національного банку України про визначення особи пов'язаною з банком особою, а в разі притягнення такої особи до передбаченої законом відповідальності - оспорити підстави рішення Національного банку України про її визначення пов'язаною з банком особою.

Таким чином, особа, яка вимагає стягнення шкоди з власників істотної участі банку та/або їх керівників, має довести факт заподіяння такої шкоди указаними особами, внаслідок дій або бездіяльності, розмір зазначеної шкоди, надати докази зв'язку між невиконанням зобов'язань та заподіяною шкодою та докази вини власника.

Аналогічного висновку дійшов і Верховний Суд у постановах від: 21 лютого 2018 року у справі №643/2472/16-ц; 21 березня 2018 року у справі №757/10643/17; 16 травня 2018 року у справі №757/34878/15-ц; 20 червня 2018 року у справі № 757/3766/17-ц; 21 червня 2018 року у справі №757/26671/17-ц.

Відповідно до статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Суд та учасники судового процесу зобов'язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Основними засадами (принципами) цивільного судочинства є:

1) верховенство права;

2) повага до честі і гідності, рівність усіх учасників судового процесу перед законом та судом;

3) гласність і відкритість судового процесу та його повне фіксування технічними засобами;

4) змагальність сторін;

5) диспозитивність;

6) пропорційність;

7) обов'язковість судового рішення;

8) забезпечення права на апеляційний перегляд справи;

9) забезпечення права на касаційне оскарження судового рішення у випадках, встановлених законом;

10) розумність строків розгляду справи судом;

11) неприпустимість зловживання процесуальними правами;

12) відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.

Згідно зі статтею 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об'єктивність і неупередженість:

1) керує ходом судового процесу;

2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами;

3) роз'яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов'язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій;

4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом;

5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов'язків.

Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами:

1) письмовими, речовими і електронними доказами;

2) висновками експертів;

3) показаннями свідків.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК Україникожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно частини першої статті 84 ЦПК України учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом. Таке клопотання повинно бути подане в строк, зазначений у частинах другій та третій статті 83 цього Кодексу. Якщо таке клопотання заявлено з пропуском встановленого строку, суд залишає його без задоволення, крім випадку, коли особа, яка його подає, обґрунтує неможливість його подання у встановлений строк з причин, що не залежали від неї.

Стаття 80 ЦПК України передбачає достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Отже, за змістом цих норм процесуального права сторона справи зобов'язана та має право довести обставини, на які вона посилається на підставі доказів, які вона надає самостійно або за допомогою суду.

При цьому, вирішуючи питання про витребування доказів, суд повинен виходити з принципі рівності сторін та диспозитивності і має право відмовити у витребуванні доказів лише, якщо такі докази не стосуються суті спору або є з точки зору законодавства такими, що за своєю формою або походженням не можуть бути джерелом доказування фактів, на які посилається сторона, тобто є недопустимими.

Питання належності та допустимості доказів вирішується у відповідності до статей 77, 78 ЦПК України

Питання ж достатності доказів (стаття 80 ЦПК) суд вирішує на власне переконання, однак може відмовити з цих підстав лише за умови, що на підтвердження певних фактів у справі вже є належні та допустимі докази і надання інших доказів на підтвердження того самого факту є зайвим.

При цьому відповідно до положень статті 263 ЦПК України будь яке судове рішення повинно бути обґрунтованим, тобто містити в собі доводи та на його обґрунтування та мотиви його ухвалення.

Як вбачається з матеріалів справи позивачка заявила клопотання про витребування доказів у справі: зокрема:копію рішення Правління Національного банку України № 11.10.2016 №329-рш/БТ; копію рішення Правління Національного банку України від 10 січня 2017 року № 14-рш/БТ «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Платинум Банк» до категорії неплатоспроможних» (а.с. 60) підтвердила його у судовому засіданні суду першої інстанції (а.с. 62), на підтвердження неможливості самостійно отримати відповідні докази посилалась на відповіді Національного банку України про відмову у надані цих доказів (а.с. 20, 23), у зв'язку з відмовою у задоволені клопотання у суді першої інстанції, заявила відповідне клопотання у суді апеляційної інстанції.

Як вбачається з протоколу судового засідання суду апеляційної інстанції та змісту постанови апеляційного суду клопотання у задоволені клопотання було відмовлено без зазначення мотивів, а доводи апеляційної скарги щодо неможливості отримати відповідні докази самостійно колегія суддів вважала необґрунтованими, оскільки «зібрані у справі докази дозволяють встановити та оцінити обставини й свідчать про об'єктивну можливість вирішити спір».

При цьому рішенням суду першої інстанції, залишеним без змін апеляційним судом, відмовлено з підстав відсутності належних та допустимих доказів на підтвердження факту заподіяння шкоди відповідачами, як власниками істотної участі в банку.

Відповідно до пунктів 1, 2 і 3 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази; або суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; або суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів.

Оскільки судами порушено норми Цивільного процесуального кодексу України в частині положень, які стосуються доказів і доказування, що в свою чергу унеможливило встановити фактичні обставини справи щодо істотної участі відповідача в банку та наявності в їх діях порушень, які можуть тягнути цивільну відповідальність, то ухвалені у справі судові рішення відповідно до частини третьої статті 411 ЦПК України підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд.

Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу задовольнити частково, постанову апеляційного суду скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 400, 401, 4111 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Постанову Апеляційного суду м. Києва від 10 вересня 2018 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С.Висоцька

Судді: А. О. Лесько

С.Ю. Мартєв

В.М. Сімоненко

І. М. Фаловська