Житомирський апеляційний суд
Справа №296/3894/18 Головуючий у 1-й інст. Рожкова О. С.
Категорія 2 Доповідач Микитюк О. Ю.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 січня 2019 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого Микитюк О.Ю.

суддів Талько О.Б.

Григорусь Н.Й.

при секретарі Гайдамащук Т.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Житомирі справу №296/3894/18

за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, виконавчого комітету Житомирської міської ради (третя особа - Комунальне підприємство "Житомирське обласне міжміське бюро технічної інвентаризації" Житомирської обласної ради) про визнання незаконним і скасування свідоцтва про право власності на квартиру та визнання права власності на частину квартири в порядку спадкування

за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 11 жовтня 2018 року,ухвалене під головуванням судді Рожкової О.С. в м.Житомир,

встановив:

26.04.2018 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3, виконавчого комітету Житомирської міської ради, у якому просила визнати незаконним (недійсним) і скасувати свідоцтво про право власності від 13.02.2007 року на квартиру АДРЕСА_1, видане виконавчим комітетом Житомирської міської ради; визнати за нею право власності на 7/12 частин вказаної квартири в порядку спадкування після смерті батьків (1/6+5/12): на 1/6 частину після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 батька ОСОБА_4 та на 5/12 після смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 матері ОСОБА_5 В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що прийняла спадщину після смерті своїх батьків ОСОБА_4 та ОСОБА_5, оскільки на момент їх смерті була зареєстрована та проживала з ними за однією адресою: АДРЕСА_2. Після смерті батька її сестра ОСОБА_3 відмовилась від спадщини на користь матері, а після смерті матері спадщину прийняла. Також позивачеві стало відомо, що її мати одноосібно оформила своє право власності на кооперативну квартиру АДРЕСА_3, за яку вони з батьком виплатили пай у період шлюбу. Вважає свідоцтво про право власності від 13.02.2007 року незаконним і таким, що підлягає скасуванню, оскільки воно отримано не за життя батька, а після його смерті і не враховано його право власності на квартиру. ОСОБА_3 відмовилась укласти угоду щодо зміни часток, оскільки не визнає право власності позивача на 7/12 частин квартири в порядку спадкування після смерті батьків.

Рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 11 жовтня 2018 року у позові відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення і ухвалити нове рішення про задоволення позову. Апелянт посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального і процесуального права. Вказує, що на момент смерті батька у 2000 році, так і матері у 2017 році позивач була зареєстрована і постійно проживала з ними в квартирі АДРЕСА_4, тобто прийняла спадщину також після смерті батька, але не оформила її.

Апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Встановлено, що ОСОБА_4 та його дружина ОСОБА_5 були членами ЖБК, у 1979 році сплачено пай за кооперативну квартиру АДРЕСА_6 у розмірі 4042 карбованців.

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_4 Згідно матеріалів спадкової справи після його смерті заяву по прийняття спадщини подала дружина померлого ОСОБА_5, їх дочка ОСОБА_3 відмовилась від спадщини на користь матері. Неповнолітня дочка ОСОБА_6 (в шлюбі ОСОБА_6) на день відкриття спадщини була зареєстрована (прописана) і проживала в квартирі АДРЕСА_6. Свідоцтво про право власності на квартиру нотаріусом не видавалось.

Дружина та діти померлого згідно ст.529 ЦК Української РСР, який регулює спірні правовідносини, є спадкоємцями першої черги за законом. Відповідно до ст.549 ЦК Української РСР спадкоємець вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом шести місяців з дня відкриття спадщини він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном або подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини.

Оскільки на день відкриття спадщини після смерті ОСОБА_4 його неповнолітня дочка ОСОБА_6 (в шлюбі ОСОБА_6) була зареєстрована у спірній квартирі разом з ним і проживала там, то в силу ст.549 ЦК Української РСР прийняла спадщину в розмірі 1/6 частини квартири, фактично вступивши в управління та володіння спадковим майном. Аналогічні правові висновки зроблені Верховним Судом в постанові від 01.08.2018 року у справі №127/2727/16-ц, в постанові від 17.09.2018 року у справі №310/356/15-ц, в постанові від 05.09.2018 року у справі №667/8257/13-ц.

На підставі рішення виконавчого комітету Житомирської міської ради №105 від 08.02.2007 року ОСОБА_5 видано свідоцтво про право власності на спірну квартиру. ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 померла.

11.04.2018 року позивач ОСОБА_2 звернулась до приватного нотаріуса ОСОБА_7 з заявою про видачу їй свідоцтва про право на спадщину за законом на 7/12 частин квартири АДРЕСА_5, а ОСОБА_3 на 5/12 частин вказаної квартири.

Постановою приватного нотаріуса ОСОБА_7 від 16.04.2018 року ОСОБА_2 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на 7/12 часток квартири, у зв'язку з тим, що вчинення такої дії суперечить законодавству України.

Як роз'яснено у п.11 Постанови Пленуму Верховного Суду України N 4 від 24.06.83 «Про практику розгляду судами України справ про спадкування», у випадках смерті члена житлово-будівельного, дачно-будівельного або гаражно-будівельного кооперативу, члена садівницького товариства, які померли після 1 липня 1990 р., якщо на цей час спадкодавцем був повністю внесений пайовий внесок, спадщина відкривається відповідно на квартиру, дачу, гараж, садовий будиночок, інші будівлі і насадження.

Відповідно до ст.ст.15-17 Закону України "Про власність" право власності на кооперативну квартиру набувають член ЖБК та члени його сім'ї, які повністю внесли пайовий внесок за квартиру, надану їм у користування.

Висновок суду першої інстанції про безпідставність позову не відповідає обставинам справи.

Оскільки пай за квартиру був сплачений подружжям ОСОБА_5, вони набули право власності на неї в ? частині кожний. За таких обставин свідоцтво про право власності на квартиру на ім'я ОСОБА_5 від 13.02.2007 року не відповідає вимогам закону, що впливає на розмір часток спадкоємців.

Разом з тим, позов не підлягає задоволенню, оскільки позивачкою пропущена позовна давність, про застосування якої ОСОБА_3 заявила в суді першої інстанції.

Статтями 257, 261 ЦК України встановлено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Як вбачається із змісту аудіозапису судового засідання від 11.10.2018 року, відтвореного під час апеляційного розгляду справи, позивачка пояснила, що їй відомо про існування свідоцтва про право власності на квартиру на ім'я ОСОБА_5, разом з якою вона проживала, з дня його отримання у 2007 році , і вона усвідомлювала, що її мати є одноосібним власником квартири. З часу отримання ОСОБА_5 свідоцтва про право власності і до звернення до суду з позовом пройшов дуже значний час, позивачка на власний розсуд не вживала заходів для реалізації спадкових прав. За таких обставин рішення належить скасувати і відмовити у позові за пропуском позовної давності.

Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 368, 374, 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково, скасувати рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 11 жовтня 2018 року і ухвалити нове рішення про відмову у позові за пропуском позовної давності.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча: Судді: