ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1091/19 Справа № 212/6501/17 Суддя у 1-й інстанції - Ваврушак Н.М. Суддя у 2-й інстанції - Варенко О. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 січня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - Варенко О.П.,

суддів - Лаченкової О.В., Свистунової О.В.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у м.Дніпрі цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 31 травня 2018 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» про стягнення заробітної плати у вигляді невиплаченої при звільненні вихідної допомоги, середнього заробітку за час затримки виплати вихідної допомоги,

В С Т А Н О В И Л А:

У жовтні 2017 року позивач звернулася до суду з зазначеним позовом до відповідача, посилаючись на те, що вона у період з 09 лютого1998 року по 15 жовтня 2010 року працювала на Криворізькому Центральному гірничозбагачувальному комбінаті, правонаступником якого є відповідач.

Наказом відповідача від 15 жовтня 2010 року № 332 її звільнено за власним бажанням у зв'язку із виходом на пенсію.

У жовтні 2017 року вона дізналася, що відповідно до положень п.6.1 Галузевої угоди гірничо-металургійного комплексу на 2007-2008 роки (далі - Галузева угода) передбачено виплачувати одноразову допомогу при виході на пенсію в залежності від стажу роботи - при стажі роботи більше 12 років одноразова допомога повинна складати 2 середньомісячні заробітні плати.

На підставі викладеного, просила стягнути з ПрАТ «Центральний ГЗК» на її користь 1 646,06 грн невиплаченої вихідної допомоги при звільненні; 77 737, 19 грн середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01 листопада 2010 року по 30 червня 2014 року.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 31 травня 2018 рокупозовні вимоги задоволено частково.

Стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» на користь ОСОБА_1: невиплачену одноразову допомогу при виході на пенсію в розмірі 1 646,06 грн, середній заробіток за час затримки розрахунку у розмірі 21 270,63 грн. В задоволені решти позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

В апеляційній скарзі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, позивач просила рішення суду від 31 травня 2018 року змінити в частинах стягнення з ПрАТ «Центральний ГЗК» на її користь середнього заробітку за час затримки розрахунку у розмірі 21 270, 63 грн, тобто за відпрацьовані - 2001 годину, збільшивши розмір середнього заробітку за час затримки виплати вихідної допомоги з 21 270, 63 грн. до 77 737, 19 грн. за час затримки виплати вихідної допомоги за період з 01 листопада 2010 р. по 30 червня 2014 року - без стягнення податку з доходів фізичних осіб. В іншій частині рішення Жовтневого районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 31.05.18 р. - залишити без змін.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що суд першої інстанції частково задовольняючи позов, неправильно застосував норми матеріального права, не застосував закон, який підлягав застосуванню, а із застосуванням судом співмірності між заявленою сумою та сумою невиплаченої вихідної допомоги не згодна.

Відповідач правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу, передбаченим ст. 360 ЦПК України, не скористався.

Відповідно до ч.13 ст.7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - без змін з наступних підстав.

Судом встановлено, що з 09 лютого 1998 року по 15 жовтня 2010 року позивач працювала на Криворізькому Центральному гірничозбагачувальному комбінаті, правонаступником якого є ПрАТ «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат».

Відповідно до наказу № 332 від 15 жовтня 2010 року ОСОБА_1 звільнена з роботи за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію, за ст.38 КЗпП України.

Згідно довідки, наданої ПрАТ «ЦГЗК» № 981 від 11 липня 2017 року, середньомісячна заробітна плата за останні два місяці перед звільненням становила 1646,06 гривень, а середньогодинна - 10,63 гривень.

Із Галузевої Угоди гірничо-металургійного комплексу України на 2007-2008 р.р., встановлено (п.1.13), що Угода набирає чинності з 1 січня 2007 року і діє до укладення нової або перегляду цієї Угоди. Угода була підписана Головою Центрального комітету профспілки трудящих металургійної і гірничодобувної промисловості України та власниками підприємств, включаючи генерального директора ТОВ «Метінвест холдінг», до складу холдингу входить ПАТ «ЦГЗК».

Відповідно до роз'яснення Центрального комітету профспілки трудящих металургійної і гірничодобувної промисловості від 13 липня 2017 року №03/250, Галузева угода гірничо-металургійного комплексу України на 2007-2008 роки поширюється на ПАТ «Центральний-металургійний комплекс України», вказаний документ підписано головою Центрального комітету профспілки С.Комишевим.

Пунктом 6.1 розділу 6 «Соціальний захист та задоволення духовних потреб» Галузевої Угоди гірничо-металургійного комплексу України на 2007-2008 роки передбачено, що власник за рахунок коштів підприємства у порядку та на умовах, передбачених колективним договором, зобов`язується: виплачувати працівнику при виході на пенсію одноразову допомогу в розмірі, залежному від стажу його роботи на підприємстві, але не менше: при стажі роботи від 7,5 до 15 років - середньомісячної заробітної плати.

За пунктом 7.10 колективного договору ПАТ «ЦГЗК» на 2010-2011 рік, наданого відповідачем, встановлено виплачувати працівникам, які досягли пенсійного віку (жінки 55 років, чоловіки 60 років) при виході на пенсію за власним бажанням одноразову допомогу в розмірі,залежному від непреривного стажу роботи на комбінаті: від 7,5 до 15 років - середньомісячної заробітної плати працівника.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що з часу звільнення ОСОБА_1 відповідач не провів з нею повного розрахунку, вихідна допомога не була виплачена, а тому наявні підстави для стягнення з ПрАТ «ЦГЗК» середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з урахуванням співмірності між заявленою сумою та сумою невиплаченої вихідної допомоги.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції та вважає такими, що відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Відповідно до статті 97 КЗпП України, форми і система оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами.

Згідно із статтею 15 Закону України «Про оплату праці» госпрозрахункові підприємства самостійно в колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною, галузевими (регіональними) угодами, встановлюють умови та розміри оплати праці працівників.

Пунктом 7.10 колективного договору ВАТ «Центральний ГЗК» на 2010-2011 роки, який був чинний на час звільнення позивача, встановлено виплачувати працівникам які досягли (жінки 55 років, чоловіки 60 років) при виході на пенсію за власним бажанням вихідну допомогу в розмірі залежно від непереривного стажу роботи на підприємстві: від 20 і більше років в розмірі трьохмісячної заробітної плати.

Із Галузевої Угоди гірничо-металургійного комплексу України на 2007-2008 роки встановлено (п. 1.13) вбачається, що Угода набирає чинності з 1 січня 2007 року і діє до укладення нової або перегляду цієї Угоди. Станом на день звільнення позивача діяла вказана Угода.

Пунктом 6.1 розділ 6 «Соціальний захист та задоволення духовних потреб» Галузевої Угоди на 2007-2008 роки, встановлено, що власник за рахунок коштів підприємства у порядку та на умовах, передбачених колективним договором, зобов'язується: виплачувати працівнику при виході на пенсію одноразову допомогу в розмірі, залежному від стажу його роботи на підприємстві, але не менше: при стажі роботи від 7,5 до 15 років середньомісячної заробітної плати.

Відповідно до статті 2 Закону України «Про оплату праці» до складу заробітної плати входять також інші заохочувальні та компенсаційні виплати, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Таким чином, одноразова виплата при звільненні у зв'язку з виходом на пенсію входить до фонду оплати праці, тому звернення до суду із такими вимогами не обмежується будь-яким строком в силу частини другої статті 233 КЗпП України.

Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником при звільненні є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівнику середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

На підставі належним чином оцінених доказів, суд першої інстанції, встановивши, що позивач на момент виходу на пенсію за власним бажанням мала більше ніж 12 років непреривного стражу роботи на підприємстві відповідача, колегія суддів погоджується з правильним висновком суду першої інстанції про те, що на ОСОБА_1 розповсюджується дія п. 6.1 Галузевої Угоди, оскільки непроведення повного розрахунку при звільненні, призвело до порушення прав позивача, передбачених статтями 47, 116 КЗпП України, отже їй при звільненні роботодавцем, повинна бути сплачена вихідна допомога в розмірі середньомісячної заробітної плати працівника. У зв'язку із чим, суд першої інстанції дійшов вірного висновку також про наявність правових підстав для стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку.

Доводи апеляційної скарги позивача про неправильне застосування судом першої інстанції співмірності між заявленою сумою та розміром середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не можуть бути прийняті до уваги, оскільки застосування принципу співмірності при визначенні розміру відшкодування працівникові середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є правом суду (постанова Верховного Суду України від 13 березня 2017 року, справа № 205/4041/14-ц, постанова Верховного Суду від 07 березня 2018 року у справі № 456/2853/11-ц) та фактично зводяться до незгоди з розміром стягнутої суми середньої заробітної плати за час затримки виплати вихідної допомоги позивача, а тому висновків суду першої інстанції не спростовують.

Порушень норм матеріального чи процесуального права, які б могли призвести до скасування судового рішення, судом апеляційної інстанції не встановлено.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 31 травня 2018 року- залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий О.П.Варенко

Судді: О.В.Лаченкова

О.В.Свистунова