Провадження №22-ц/812/128/19
П О С Т А Н О В А

Іменем України

15 січня 2019 року м. Миколаїв

колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду у складі:

головуючого: Базовкіної Т.М.,

суддів: Кушнірової Т.Б. та Яворської Ж.М.,

із секретарем судового засідання: Горенко Ю.В.

без участі учасників справи, які належним чином повідомлені про час та місце судового засідання,

розглянувши в порядку спрощеного провадження у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві цивільну справу №487/834/18 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення, яке постановив Заводський районний суд м. Миколаєва під головуванням судді Притуляк Інни Олександрівни у приміщенні цього суду 04 жовтня 2018 року, за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» про встановлення нікчемності додаткової угоди до договору про іпотечний кредит,

в с т а н о в и л а :

У лютому 2018 р. ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПРИВАТБАНК», правонаступником якого є Акціонерне товариство комерційний банк «ПРИВАТБАНК» (далі - АТ КБ «ПРИВАТБАНК», Банк) про встановлення нікчемності додаткової угоди до договору про іпотечний кредит.

Позов мотивовано тим, що 13 серпня 2008 р. між ОСОБА_1 та відповідачем була укладена додаткова угода, якою договір про іпотечний кредит № NKN0G9 від 25 квітня 2008 р. викладений в новій редакції. При його укладені відповідачем були порушені норми Закону України «Про захист прав споживача» (ст. ст. 11, 19) та Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту введених Постановою НБУ №168 від 10 травня 2007 р, що завадило позивачу здійснити свідомий вибір стосовно необхідності укладення зазначеної угоди, відповідач вдався до нечесної підприємницької практики, а також порушив права позивача, визначені ст.ст. 60, 61 Закону України «Про банки і банківську діяльність» щодо збереження банківської таємниці. Зокрема, її неналежним чином було повідомлено про наявні форми кредитування, недоліки та переваги ануїтетної та класичної форми кредитування, про орієнтовну сукупну та кредитну вартість договору, про варіанти повернення кредиту, можливість дострокового повернення, податковий режим сплати відсотків, визначений договором розмір пені є явно завищеним, а покладення на позивача обов'язку зі сплати комісій, встановлення за одні і ті ж порушення умов договору подвійної відповідальності у вигляді пені та штрафу суперечать вимогам законодавства.

Уточнивши позовні вимоги, ОСОБА_1, звернувши увагу на висновки, викладені у рішенні Заводського районного суду м. Миколаєва від 22 лютого 2018 р. у справі № 487/7083/15-ц відносно умов договору про сплату позичальником комісії та одночасне стягнення пені і штрафу, зазначила, що п.п. 2.3.3., 2.2.7., 2.3.9., 3.9, 56.1, 5.2, 5.3, 8.1., та 8.4. Кредитного договору, які містять істотні умови договору, суперечать вимогам закону, у зв'язку із чим вказаний договір є нікчемним в цілому.

Посилаючись на викладене з урахуванням уточнень до позовної заяви, позивач просила суд визнати нікчемною Додаткову угоду від 13 серпня 2008 р., якою Договір про іпотечний кредит №NKN0G9 від 25 квітня 2008 року був викладений у новій редакції.

Позивач та її представник у судовому засіданні обставини, викладені у позовній заяві, підтвердили, заявлені позовні вимоги підтримали у повному обсязі.

Представник відповідача, до судового засідання не з'явився про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Надав відзив, яким позовні вимоги не визнав, зазначивши, що обґрунтування позову нормами Закону України «Про захист прав споживача» є безпідставними оскільки, його застосування до спорів, які виникають з кредитних правовідносин, можливе в тому разі, якщо предметом і підставою позову є питання надання інформації споживачеві про умови отримання кредиту, типи відсоткової ставки, валютні ризики, процедура виконання договору тощо, які передують укладенню договору. Після укладення договору між сторонами виникають кредитні правовідносини, тому до спорів щодо виконання цього договору цей закон не може застосовуватись, а застосуванню підлягає спеціальне законодавство в системі кредитування. Крім того у відзиві заявлено про застосування наслідків пропуску позивачем строку позовної давності.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 04 жовтня 2018 р. в позові ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що між ОСОБА_1 та АТ КБ «Приватбанк» було укладено додаткову угоду до договору про іпотечний кредит № NKN0G9 від 25 квітня 2008 р. Відповідно до п.п. 1.1 угоди Банк зобов'язувався надати позивачу кредитні кошти шляхом видачі готівки через касу чи/або перерахування на рахунок, зазначений в п. 8.1 даного Договору. Пунктом 8.1. Особливих умов договору передбачено, що Банк зобов'язується надати позичальникові кредитні кошти шляхом перерахування на рахунок на строк з 13 серпня 2008 р. по 25 квітня 2017 р. включно у вигляді строкового кредиту у розмірі 21 571,38 доларів США на наступні цілі: придбання нерухомості, зі сплатою за користування Кредитом відсотків у розмірі 1, 17% на місяць на суму залишку заборгованості за Кредитом, винагорода за надання фінансового інструменту у розмірі 0% від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, винагорода за резервування ресурсів у розмірі 3% річних від суми зарезервованих ресурсів. Банк свої зобов'язання за кредитним договором виконав у повному обсязі в тому числі і за додатковою угодою, що підтверджується заявою Позивача № 29 від 13.08.2008р., Додатковою угодою та виписками про рух коштів за рахунками НОМЕР_1 та НОМЕР_2.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 23.02.2018 року позов АТ «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за зазначеним кредитним договором задоволено частково.

Суд дійшов висновку, що підписавши Додаткову угоду до договору про іпотечний кредит від 25 квітня 2008 р., сторони досягли згоди щодо всіх істотних умов, необхідних для кредитних договорів. При підписанні спірного договору позивач ознайомилася та погодилася з його умовами, що підтвердила своїм власним підписом, вважаючи вказані умови прийнятними для себе.

Докази того, що позивач була введена Банком в оману з використанням нечесної підприємницької практики, в матеріалах справи відсутні.

Крім того, не погоджуючись з умовами кредитного договору позивач виплачувала кредит та звернулась до суду із зазначеним позовом за захистом своїх прав лише у 2018 році та при зверненні Банку до неї з позовом про стягнення заборгованості не ставила питання, у передбаченому законодавством порядку, про визнання нікчемним зазначеного договору, доказів, що спростовують зазначене, позивачем суду не надано.

Підписанням кредитного договору, позивач підтвердила те, що всі умови кредитного договору їй зрозумілі і вона вважає їх справедливими по відношенню до себе та підтверджувала свою здатність виконувати умови договору. Крім цього, для отримання кредитних коштів позивач мала можливість обрати будь-яку іншу з належною діловою репутацією банківську або кредитну установу, зареєстровану у передбаченому законодавством порядку та яка має відповідні дозволи, ліцензії тощо, але все ж таки звернулась з цього приводу саме до відповідача, що підтверджує усвідомлення нею своїх дій, при укладенні спірного договору.

За такого суд вважав, що Додаткова угода до договору про іпотечний кредит, яка була укладена між сторонами, відповідає всім вимогам законодавства України, тому підстав для визнання її нікчемним суд не вбачає, у зв'язку з чим позов ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 вказує, що рішення суду першої інстанції ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права й просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Апеляційна скарга мотивована тим, що ухвалою від 04 жовтня 2018 р. суд незаконно відмовив позивачу у задоволенні клопотання про залучення до участі у справі правонаступника відповідача, яким є державний банк - АТ КБ «ПРИВАТБАНК».

Також суд безпідставно дійшов висновку про відсутність доказів введення Банком в оману позивача з використанням нечесної підприємницької діяльності, оскільки суд проігнорував те, що відповідач в порушення вимог ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та п. 2.1 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, введених постановою Національного Банку України № 168 від 10 травня 2007 р. (далі - Правила), не надав позивачу до укладання кредитного договору інформації в письмовому вигляді для здійснення свідомого вибору про наявні форми кредитування, відмінності між ануїтетною та класичною формами, недоліки ануїтетної форми кредитування, про орієнтовну сукупну вартість кредиту та послуг з оформлення кредиту, варіанти повернення кредиту, можливість дострокового повернення кредиту, податковий режим сплату відсотків та його умови, не застосував вимоги п. 2.5 Правил, тоді як в матеріалах справи відсутній бюлетень, довідка повідомлення тощо.

Суд не застосував висновки Конституційного Суду України у рішенні № 15-рп/2011 від 10 листопада 2011 р. вимоги п. 16 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого від України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 р., частин 1, 2, 6 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів», а також проігнорував висновки, викладені у рішенні Заводського районного суду м. Миколаєва від 22 лютого 2018 р., які свідчать про нікчемність п. 5.1 та п. 5.3, п. 8.1 Кредитного договору.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково із таких підстав.

Відповідно до положень частин 1, 2, 3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із вимогами ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Вказаним положенням процесуального закону рішення суду першої інстанції в повній мірі не відповідає.

Як вбачається з матеріалів справи і таке встановив суд першої інстанції, 25 квітня 2008 р. між ЗАТ КБ «ПРИВАТБАНК» (правонаступником якого є ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК») та ОСОБА_1 було укладено Договір про іпотечний кредит №NKN0G9.

Відповідно до п.1.1. Договору ЗАТ КБ «ПРИВАТБАНК» зобов'язується надати ОСОБА_1 грошові кошти у сумі 100000,00 гривень, а остання зобов'язується прийняти, належним чином використати та повернути кредитні кошти, сплатити відсотки за користування кредитом в розмірі 15,00% річних, а також інші платежі в порядку, на умовах та в строки, визначені Договором, а також сплатити винагороду за надання фінансового інструменту у розмірі 3,00% від суми виданого кредиту у момент надання кредиту.

Відповідно п.1.3 Договору кредит надається строком погашення не пізніше 25 квітня 2017 р. на поліпшення якості окремої квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1.

13 серпня 2008 р. на підставі заяви ОСОБА_1 про зміну валюти кредиту від 08 липня 2008 р. між нею та Банком була укладена додаткова угода до договору про іпотечний кредит №NKN0G9 від 25 квітня 2008 р.

Відповідно до додаткової угоди Банк зобов'язується надати ОСОБА_1 кредитні кошти шляхом перерахування на рахунок НОМЕР_3 на строк з 13 серпня 2008 р. по 25 квітня 2017 р. у вигляді строкового кредиту у розмірі 21571,38 доларів США на придбання нерухомості, зі сплатою користування кредитом відсотків у розмірі 1,17% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом.

Банк виконав зобов'язання за кредитним договором належним чином, надавши позичальнику кредитні кошти.

ОСОБА_1 зобов'язання з повернення кредитних коштів виконувала неналежним чином, що призвело до утворення заборгованості.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 22 листопада 2012 р. у справі № 784/1243/13 постановлено про часткове задоволення позовних вимог ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення.

Зокрема, цим рішенням визначено розмір кредитної заборгованості у розмірі 261790 грн. 15 коп. та постановлено про звернення стягнення на квартиру АДРЕСА_2 шляхом продажу з прилюдних торгів. У задоволенні вимог про виселення відмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_1 залишено без розгляду.

Рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 22 травня 2013 р. Рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 22 листопада 2012 р. в частині вирішення позовних вимог ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» змінено.

Визначено складові кредитної заборгованості ОСОБА_1, що утворилася станом на 22 березня 2012 р., а саме: 19948, 87 дол. США, що еквівалентно 159291 грн. 73 коп. -заборгованість за тілом кредиту; 6422,88 дол. США, що еквівалентно 51286 грн. 70 коп.- заборгованість за відсотками з користування кредитом; 1290, 23 дол. США, що еквівалентно 10302 грн. 49 коп.- заборгованість з комісії з користування кредитом; 40909 грн. нарахована пеня. Разом - 261790 грн. 14 коп., що еквівалентно 32785, 24 дол. США за курсом станом на 22 березня 2012 р. Звернуто стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_3, яка належить на праві власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2, вартістю 217150 грн., що є початковою ціною для подальшої реалізації, шляхом укладення ПАТ КБ «ПРИВАТАНК» договору купівлі-продажу від імені ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з наданням ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» права на продаж предмета іпотеки будь-якій особі за його вибором.

Рішення суду першої інстанції в частині залишення зустрічного позову ОСОБА_1 про встановлення нікчемності правочину (визнання недійсним) та відшкодування моральної шкоди скасовано, а справу в цій частині направлено до того ж суду для продовження розгляду.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 22 лютого 2018 р. у справі № 487/7083/15-ц позов ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задоволений частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Банку заборгованість за Договором про іпотечний кредит №NKN0G9 від 25 квітня 2008 р. у розмірі 35204,40 доларів США.

Відповідно до ст. ст. 1049, 1050, 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Звертаючись з позовом, ОСОБА_1 вважала, що оспорювана нею додаткова угода до договору про іпотечний кредит є недійсною в силу положень ч. 2 ст. 11, ч.ч. 1, 2 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки укладена з використанням нечесної підприємницької практики, що вводить споживача в оману щодо суттєвих умов договору через ненадання інформації, передбаченої законом та Правилами, а також через включення до угоди умов, що суперечили вимогам закону.

Колегія суддів погоджується в цілому з висновком суду про відсутність підстав для задоволення позову, однак з наведеними судом мотивами погоджується не повністю, виходячи з такого.

Згідно з положеннями частини першої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Верховний Суд України у постанові від 16 листопада 2016 р. по справі № 6-1746цс16 висловив правову позицію, що відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 р. № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).

За положеннями абзацу 3 частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» кредитодавцю забороняється встановлювати в договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.

Згідно із цим Законом послуга - це діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб; споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції (пункти 17 і 23 статті 1).

Отже, послугою з надання споживчого кредиту є діяльність банку або іншої фінансової установи з передачі споживачу коштів на придбання продукції для його особистих потреб, а тому встановлення кредитором будь-яких зборів, відсотків, комісій, платежів за інші дії, ніж надання коштів на придбання продукції, є незаконним, а такі умови споживчого кредиту є нікчемними і не потребують визнання недійсними.

Такий правовий висновок викладений Верховним Судом України у постанові від 06 вересня 2017 року по справі № 6-2071цс16.

Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (ч.2 даної статті). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч.3 ст. 549 ЦК України).

За положеннями ст. 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Відповідно до ст. 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у ст. 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Зазначена правова позиція Верховного Суду України викладена в постанові від 21 жовтня 2015 р. по цивільній справі №6-2003цс15.

В обґрунтування свого позову, ОСОБА_1 вказувала, серед іншого, що Банк незаконно включив до додаткової угоди умови про встановлення обов'язку позичальника зі сплати на користь Банку винагороди резервування ресурсів у розмірі 3% річних від суми зарезервованих ресурсів, а також передбачив подвійну відповідальність позичальника за одні і ті ж порушення умов договору у вигляді стягнення пені та штрафу.

Суд не звернув належної уваги на такі вимоги, в порушення положень ч. 5 ст. 263, ч. 4 ст. 265 ЦПК України взагалі не надав оцінки вказаним доводам позову, не зазначив мотивів їх відхилення у цій частині, не перевірив, чи встановлення у кредитному договорі вказаних комісії та відповідальності позичальника відповідає наведеним нормам закону та правовим висновкам Верховного Суду України.

За такого колегія суддів частково погоджується з аргументами апеляційної скарги, але вважає, що відсутні підстави для визнання нікчемними пунктів 8.1, 8.4 додаткової угоди.

В абзацах 1-3 пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснено, що відповідно до статей 215 та 216 ЦК суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.

Вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору. Такий позов може пред'являтися окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. У цьому разі в резолютивній частині судового рішення суд вказує про нікчемність правочину або відмову в цьому.

Вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як одночасно з вимогою про визнання оспорюваного правочину недійсним, так і у вигляді самостійної вимоги в разі нікчемності правочину та наявності рішення суду про визнання правочину недійсним.

Якщо позивач посилається на нікчемність правочину для обґрунтування іншої заявленої вимоги, суд не вправі посилатися на відсутність судового рішення про встановлення нікчемності правочину, а повинен дати оцінку таким доводам позивача.

Постановляючи 23 лютого 2018 р. рішення у справі № 487/7083/15-ц Заводський районний суд м. Миколаєва погодився із запереченнями ОСОБА_1 щодо незаконності та безпідставності позовних вимог про нарахування комісії у розмірі 2522,08 доларів США, а також необґрунтованого одночасного нарахування пені та штрафу та відмовив через невідповідність таких умов договору вимогам закону у задоволенні позовних вимог про стягнення комісії та пені. Тобто суд фактично застосував наслідки нікчемності (недійсності) умов додаткової угоди щодо нарахування комісії та одночасного застосування пені і штрафу, вирішивши таким чином спір.

У разі встановлення, що позичальник здійснював платежі на виконання умов договору, які визнанні недійсними, він має право на проведення відповідного перерахунку, або повернення зайво сплачених коштів.

Такий правовий висновок узгоджується з висновком Верховного Суду у постанові від 11 квітня 2018 р. у справі № 61-1536св17.

Таким чином, ОСОБА_1 скористалася своїм правом на застосування наслідків нікчемності (недійсності) окремих умов додаткової угоди, спір щодо виконання цих умов договору вирішений, а тому відсутні підстави визнання цих умов нікчемними за даним позовом через фактичне вирішення спору щодо наслідків такої нікчемності (недійсності).

Разом з тим доводи апеляційної скарги про скасування рішення суду та ухвалення нового судового рішення про визнання нікчемною додаткової угоди до договору про іпотечний кредит від 13 серпня 2008 р. в цілому є необґрунтованим з наступних підстав.

Згідно зі статтею 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірах та на умовах, установлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (стаття 526 ЦК України).

Частиною першою статті 627 ЦК України встановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За положеннями статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (частина перша статті 638 ЦК України).

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (далі - Закон), тут і далі в редакції Закону, який діяв на час укладання оспорюваного договору)) перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: особу та місцезнаходження кредитодавця; кредитні умови, зокрема: мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; форми його забезпечення; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; тип відсоткової ставки; суму, на яку кредит може бути виданий; орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); строк, на який кредит може бути одержаний; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

Згідно із ч. 4 ст. 11 Закону, у договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: сума кредиту; детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача; дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредит та інші умови надання кредиту; право на дострокове повернення кредиту; річна відсоткова ставка за кредитом; інші умови, визначені законодавством.

За змістом статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків за шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Частиною 2 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткій, незрозумілій або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

Даними про сукупну вартість кредиту є інформація про процентну ставку, вартість сукупних послуг та інших фінансових зобов'язань позивача, варіанти погашення кредиту, кількість платежів, їх періодичність та обсяги.

Згідно із пунктом 3.1 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, які були чинними на момент укладення між сторонами додаткової угоди, банки зобов'язані в кредитному договорі або додатку до нього надавати детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх сукупних послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача.

Як вбачається з матеріалів справи, невід'ємною частиною оспорюваної угоди є Додаток № 1 - Графік погашення кредиту (а.с. 13), який містить детальний розпис усіх платежів, які підлягали сплаті щомісяця, включаючи платіж в цілому та його складові за весь період користування кредитними коштами із зазначенням загальних сум сплати винагороди банку та процентів за користування кредитом. Крім того, при укладанні договору про іпотечний кредит 25 квітня 2008 р. позивачем підписаний документ про загальну вартість кредиту (а.с. 28), який містить інформацію про додаткові витрати на укладання договору.

За такого колегія суддів дійшла висновку, що позивачеві була надана достатня інформація для визначення орієнтовної сукупної вартості кредиту.

Щодо неповідомлення відповідачем позичальника до укладання оспорюваного договору про наявні форми кредитування, недоліки та переваги ануїтетної та класичної форми кредитування, варіанти повернення кредиту, можливість дострокового повернення, податковий режим сплати відсотків, ненадання позивачу такої інформації про умови кредитування при відсутності достатніх даних для визнання решти умов і договору в цілому несправедливими, відсутності достатніх даних щодо нечесної підприємницької практики чи введення позивача в оману, відсутні правові підстави для визнання кредитного договору недійсним у цілому, не встановивши обставин, які можна кваліфікувати як несправедливі умови і які можуть мати наслідком недійсність договору загалом.

Не свідчать про нечесну підприємницьку діяльність і зміст п. 2.3.3 кредитного договору, яким встановлені підстави та умови дострокового повернення кредиту, 2.2.7 щодо покладення на позичальника обов'язку здійснювати особисте страхування, страхування заставного майна та узгоджувати з Банком вибір страхувальника за умови, що сторони договору узгодили вказані положення, які не є такими, що суперечать вимогам діючого законодавства колегія суддів не вбачає підстав.

Стосовно змісту п. 2.3.9 договору про надання Банку права доводити до відома третіх осіб інформацію про заборгованість позичальника за цим договором, а також про наявність (відсутність) і стан майна.

ОСОБА_1, підписавши такий зміст договору, фактично, надала письмову згоду на розкриття вказаної інформації, що відповідає положенням ст. 62 Закону України «Про банки та банківську діяльність», а тому не може свідчити про порушення її прав.

Щодо аргументів позивача про завищений розмір пені, колегія суддів виходить з наступного.

Суд першої інстанції не надав оцінку таким доводам ОСОБА_1

Так, п. 8.4 Додаткової угоди передбачено, що позичальник зобов'язаний сплатити Банку пеню у розмірі 0,15% від суми простроченої заборгованості по кредиту за кожен день прострочки, але не менше 1 гривні.

Колегія суддів відхиляє аргументи позивача про завищений розмір такої ставки як безпідставний, враховуючи також співмірність такого розміру з розміром пені, визначеним у разі невиконання Банком умов договору (п. 5.2), який становить 0,1%.

Крім того, судом у справі № 487/7083/15-ц відхилені вимоги Банка про стягнення пені з ОСОБА_1

Вимоги апеляційної скарги про визнання недійсним кредитного договору в цілому не підлягають задоволенню, оскільки у результаті розгляду справи судом не здобуто доказів на спростування презумпції правомірності правочину у цілому, зокрема, не спростовано, що при укладенні договору про надання споживчого кредиту ОСОБА_1 діяла свідомо та вільно, враховуючи власні інтереси, добровільно погодилася з його умовами, визначивши, характер правочину і всі його істотні умови. На виконання умов спірного договору вона без заперечень отримала кошти, тривалий час виконувала його у частині повернення кредитних коштів.

При цьому слід також врахувати таке.

Виходячи з того, що відповідно до ст. 15 ЦК України та ст. 4 ЦПК України у порядку цивільного судочинства підлягає захисту саме порушене право, суд повинен встановити чи дійсно порушуються права позивача у зв'язку з відсутністю в Договорі усіх умов, передбачених Законом «Про захист прав споживачів» та Правилами, а також з'ясувати у чому саме полягає порушення їхніх законних прав.

Між тим, позивачем не надано переконливих доказів, які саме права є порушеними визначеними вище обставинами, які негативні наслідки для неї настали з огляду на те, що тривалий час позивач виконувала умови кредитного договору, а звернулася до суду з даним позовом після того як судами двічі вирішувались позови Банку про стягнення заборгованості за Договором.

За такого колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо відсутності підстав для визнання кредитного договору недійсним та відхиляє аргументи апеляційної скарги про недійсність Договору через невідповідність положенням Закону України «Про захист прав споживачів», Правилам, але оскільки рішення суду ухвалено з порушенням норм процесуального права в частині викладення мотивувальної частини рішення, колегія суддів вважає за необхідне в силу положень п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України змінити мотивувальну частину рішення суду з урахуванням мотивів відмови у позові, викладених у цій постанові.

З урахуванням наслідків розгляду справи та положень ст. 141 ЦПК України відсутні підстави для розподілу судових витрат.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Мотивувальну частину рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 04 жовтня 2018 року змінити з урахуванням мотивів відмови у позові, викладених у цій постанові.

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених статтею 389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий Т.М. Базовкіна

Судді: Т.Б. Кушнірова

Ж.М. Яворська

________________________________________

Повний текст постанови складений 15 січня 2019 року