Постанова

Іменем України

16 січня 2019 року

м. Київ

справа № 554/9585/16-ц

провадження № 61-29723св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Крата В. І. (суддя-доповідач), Антоненко Н. О., Журавель В. І.,

учасники справи:

позивачі: ОСОБА_4, ОСОБА_5,

відповідач - ОСОБА_6,

треті особи: комунальне підприємство «Житлово-експлуатаційної організації № 2», виконавчий комітет Полтавської міської ради,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_4, до якої приєднався ОСОБА_5, на рішення апеляційного суду Полтавської області від 21 листопада 2017 року у складі колегії суддів: Лобов О. А., Хіль Л. М., Триголов В. М.,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2016 року ОСОБА_4 та ОСОБА_5 звернулись з позовом до ОСОБА_7, треті особи: КП «Житлово-експлуатаційної організації № 2», виконавчий комітет Полтавської міської ради, про визнання таким, що втратив право користування житловим приміщенням.

Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідач постійно проживає у Російській Федерації і більше 6 місяців відсутній за місцем реєстрації.

Позивачі просили визнати ОСОБА_7 таким, що втратив право користування житловим приміщенням у АДРЕСА_5, вказавши, що дане рішення є підставою для зняття ОСОБА_7 з реєстрації у спірній квартирі.

Заочним рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 20 січня 2017 року позов задоволено. Визнано ОСОБА_7 таким, що втратив право користування житловим приміщенням - АДРЕСА_6. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Заочне рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що відповідач втратив право користування житловим приміщенням, оскільки не проживає у спірній квартирі понад шість місяців, комунальних послуг не сплачував.

Ухвалою Октябрського районного суду м. Полтави від 24 березня 2017 року заяву ОСОБА_7 про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.

Рішенням апеляційного суду Полтавської області від 21 листопада 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_7 задоволено. Заочне рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 20 січня 2017 року скасоване, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 відмовлено у задоволенні позову.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що позивачами не надано суду достатніх об'єктивних доказів, які б підтверджували факт постійного не проживання відповідача у спірній квартирі.

У грудні 2017 року ОСОБА_4 подала касаційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржене рішення і залишити в силі рішення суду першої інстанції. При цьому посилалася на те, що апеляційним судом неправильно застосовано норми матеріального права та порушено норми процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що адвокат ОСОБА_8 не уповноважена представляти інтереси відповідача у цій справі. Вважає, що апеляційний суд неправильно застосував статтю 71 ЖК Української РСР.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 грудня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі.

У грудні 2017 року ОСОБА_5 приєднався до касаційної скарги ОСОБА_4

У лютому 2018 року ОСОБА_7 через представника ОСОБА_8 надав заперечення на касаційну скаргу, в яких просить касаційну скаргу відхилити, а оскаржене рішення залишити без змін.

Заперечення мотивовані безпідставністю доводів касаційної скарги, оскільки апеляційний суд правильно застосував статтю 71 ЖК Української РСР.

У статті 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України справу передано до Касаційного цивільного суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Колегія суддів відхиляє аргументи, які викладені у касаційній скарзі, з таких мотивів.

Апеляційний суд встановив, що квартира АДРЕСА_7 знаходиться на балансі КП «ЖЕО №2» Полтавської міської ради та є комунальною власністю міста, за цією адресою зареєстровано 3 особи: з 26 червня 1984 року ОСОБА_7, а з 18 травня 2016 року ОСОБА_4 та її син ОСОБА_5

У 1984 році ОСОБА_9 отримав службовий ордер на право заняття квавртири АДРЕСА_8 разом з членами сім'ї: дружиною - ОСОБА_10 та синами - ОСОБА_7 та ОСОБА_11

ІНФОРМАЦІЯ_1 року померла ОСОБА_10

21 червня 1989 року ОСОБА_9 одружився з громадянкою ОСОБА_4

Від шлюбу в них ІНФОРМАЦІЯ_2 року народився син ОСОБА_5

18 травня 2017 року за адресою: АДРЕСА_9, 18 травня 2016 року зареєстровано ОСОБА_5 та ОСОБА_4

Згідно свідоцтва про смерть у віці 69 років помер ОСОБА_9, про що 20 травня 2016 року складено відповідний актовий запис № 1243.

Європейський суд з прав людини вказує, що «втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 41, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року).

«Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві…» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 42, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року).

Відповідно до статті 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 жовтня 2018 року у справі № 490/12384/16-ц зроблено висновок по застосуванню статей 71, 72 ЖК Української РСР, який полягає в тому, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщенням за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. Саме на позивача процесуальний закон покладає обов'язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин, що позивач не довів. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.

У абзаці 1 частини першої статті 60 ЦПК України (в редакції, чинній на момент ухвалення оскарженого рішення) передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Апеляційний суд встановив, що на підтвердження заявлених вимог позивачами наданий єдиний доказ - світлокопія акту від 15 червня 2016 року, згідно якого громадяни ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14 стверджують про те, що позивачі проживають постійно у спірній квартирі з 1989 року, а відповідач з 1998 року постійно проживає у Російській Федерації. Оригінал цього акту суду першої інстанції не наданий. Особи, які підписали акт, не допитані судом першої інстанції як свідки. Відповідно до письмових пояснень уповноваженої особи власника спірної квартири - КП «Житлово-експлуатаційна організація №2» він не вбачає підстав для задоволення позову.

Апеляційний суд встановив, що позивачам на праві власності належить інша квартира по АДРЕСА_10, і вони там зареєстровані з 1990 року, знялися з реєстрації у ній та зареєструвалися у спірній квартирі 18 травня 2016 року, тобто за два дні до смерті ОСОБА_9 (особи, на яку виданий ордер на вселення у спірну квартиру). Відповідач ОСОБА_7 періодично відвідував м. Полтаву, спілкувався з батьком, був присутнім на його похованні.

За таких обставин апеляційний суд зробив правильний висновок про відмову у задоволенні позову.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржене рішення ухвалене без додержання норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що, відповідно до положень статті 400 ЦПК України, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду. У зв'язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржене рішення без змін. Оскільки оскаржене рішення залишене без змін, а скарга без задоволення, то судовий збір за подання касаційної скарги покладається на особу, яка подала касаційну скаргу.

Ухвалою Верховного Суду від 27 грудня 2018 року зупинено дію рішення апеляційного суду Полтавської області від 21 листопада 2017 року до закінчення його перегляду у касаційному порядку. Оскільки оскаржене рішення залишене без змін, а скарга без задоволення, то на підставі статті 436 ЦПК України дію рішення апеляційного суду Полтавської області від 21 листопада 2017 року слід поновити.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4, до якої приєднався ОСОБА_5, залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Полтавської області від 21 листопада 2017 року залишити без змін.

Поновити дію рішення апеляційного суду Полтавської області від 21 листопада 2017 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. І. Крат

Н.О. Антоненко

В.І. Журавель