Справа № 580/1616/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 січня 2019 року м.Лебедин

Лебединський районний суд Сумської області в складі головуючого судді - Бакланова Р. В. за участю секретаря - Гладкової С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Лебедині цивільну справу за позовом публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Довіра та Гарантія" про визнання недійсним кредитного договору про захист прав споживачів та визнання кредитного договору недійсним,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» про захист прав споживачів, в якому просив визнати недійсним договір № 007-18505-241112 від 24.11.2012 року.

В обґрунтування позову вказав, що 24 листопада 2012 року за її письмовою пропозицію до банку їй було відкрито банківський поточний рахунок, оформлено платіжну карту та встановлено ліміт кредитної лінії на рахунку в сумі 100 000,00 гривень. Зазначає, що при укладанні договору були порушені його права, передбачені частиною 2 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», та не представлено повної, обєктивної і достовірної інформації про умови кредиту перед укладанням та під час укладання договору про надання споживчого кредиту. Не було представлено для ознайомлення діючих в банку Правил та порядку користування кредитним лімітом, не надано достатньо часу для ознайомлення з умовами кредитування та фізично неможливо було прочитати дрібний текст договору, не міг в повному обсязі оцінити умови договору кредиту. У порушення норм статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» в тексті кредитного договору встановлена плата за обслуговування ліміту, що є несправедливими умовами. Також незаконною є умова кредитного договору про третейське застереження, оскільки третейські суди не можуть розглядати справу у спорах щодо захисту прав споживачів. Крім того в порушення Закону України «Про захист персональних даних» в кредитному договорі незаконно позбавлено права споживача відзивати свою згоду на обробку персональних даних. На підставі зазначеного просив задовольнити позов.

Позивач в судове засідання не зявився, надав заяву про розгляд справи у його відсутності, наполягає на задоволенні позовних вимог.

Представник відповідача - товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Довіра та Гарантія" в судове засідання не зявилася, позовні вимоги не визнала, надала письмові заперечення, в яких вказувала про законність всіх умов кредитного договору та відсутність підстав для визнання його недійсним, просила відмовити у позові.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про те, що позов ОСОБА_1 не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 24 листопада 2012 року між ОСОБА_1 та ПАТ «Дельта Банк» був укладений договір № 007-18505-241112 відповідно до якого був відкрити поточний рахунок з використанням платіжної картки та встановлений кредитний ліміт в сумі 100 000,00 гривень. В договорі зазначено, що позивач повністю ознайомлений із чинною редакцією Правил та Тарифів банку, які є невідємною частиною договору, і розуміє всі їх положення, а також

отримав картку № 558638, що стверджено його підписом у договорі (а.с.10-11).

При укладанні договору між сторонами були підписані тарифи на обслуговування платіжних карток тарифний пакет «Кредитна картка № 1 «Еволюція XL», де викладена інформація про суми кредитної лінії, частку щомісячного погашення, дату щомісячного погашення, строки кредитування, процентні ставки по всім видам послуг, штрафні санкції, претензійна робота (а.с.11 зворот).

Згідно з частиною 2 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, яка діяла в 2012 році на момент оформлення спірного договору) перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту (в процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов'язаних з одержанням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту; е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

У разі ненадання зазначеної інформації суб'єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону.

Також частиною 4 статті 11 Закону встановлено, що забороняється у будь-який спосіб ускладнювати прочитання споживачем тексту детального розпису сукупної вартості споживчого кредиту, зазначеного у договорі про надання споживчого кредиту або у додатку до такого договору, у тому числі шляхом друкування його кеглем, меншим за кегль шрифту основного тексту, злиття кольору шрифту з кольором фону.

Разом із тим підписані позивачем документи свідчать про виконання банком наведених обовязків щодо повідомлення споживача про всі суттєві умови, в тому числі про сукупну вартість кредиту, що було доведено до відома ОСОБА_1 в письмовій формі та поставлені власноручні підписи в заявах, тарифах, умовах, памятках та угодах.

Розмір шрифту в даних документах, підписних позивачем, є достатнім для читання та чіткого зясування всіх договірних положень. Більше того жодним нормативно-правовим актом не передбачено мінімальний розмір шрифту, який має бути використаний в кредитних договорах, при недотриманні якого укладений договір може бути визнаний недійним.

Крім того, з 10 червня 2017 року Законом України № 1734-VIII від 15.11.2016 року частина друга та четверта статті 11 Закону України взагалі була виключені.

Таким чином, доводи позивача про порушення його прав, передбачених частиною 2 статті 11 Закону України, не знайшли свого підтвердження та спростовуються матеріалами справи.

Стосовно тверджень позивача про порушення статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» суд відзначає наступне.

Згідно з частиною 1 статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.

Згідно з частиною 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Статтею 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банк має право надавати банківські та інші фінансові послуги (крім послуг у сфері страхування), а також здійснювати іншу діяльність, визначену в цій статті. Банк самостійно встановлює процентні ставки та комісійну винагороду за надані послуги (частина 14 статті 47 Закону).

Отже, вказаним положеннями закону передбачено право банка встановлювати комісійну винагороду за надані банківські послуги.

Так, згідно з пунктом 1.1 тарифу на обслуговуваннятарифу на обслуговування платіжних карток укладеного між ОСОБА_2 та ПАТ «Дельта Банк», сторони дійшли взаємної згоди, що процентн за користування відновлювальною кредитною лінією в розмірі 0,0001% річних, встановлена плата за обслуговування карткового рахунку 9,90 грн.

Крім того, протягом тривалого часу позивач не оспорював відповідних пунктів договору як несправедливих з точки зору наявності дисбалансу у конкретних договірних відносинах.

При цьому, умови договору про сплату сум за обслуговування кредиту не передбачають збільшення плати за користування кредитною лінією ні внаслідок коливання курсу іноземної валюти, ні внаслідок збільшення заборгованості за договором через нарахування штрафних санкцій, ні внаслідок інфляційних процесів, та залежить лише від суми, якою користується споживач, про що зазначено в договорі.

Таким чином зазначене свідчить про безпідставність доводів позивача щодо несправедливості умов договору та відсутність недобросовісних дій відповідача, який зазначив в договорі конкретні процентні ставки оплати позичальником сум за обслуговування кредитної лінії.

Зазначені висновки узгоджуються із правовою позицією, викладеною в постанові Верховного Суду України від 12 вересня 2012 року у справі № 6-80 цс 12.

Відносно вимог позивача про порушення норм Закону України «Про третейські суди» під час укладання кредитного договору та встановлення третейського застереження суд відзначає наступне.

Так, пунктом 18.1. Правил банківського обслуговування фізичних осіб у ПАТ «Дельта банк» встановлено третейське застереження, відповідно до якого судовий захист та законних інтересів сторін, а також спори між ними вирішуються третейським судом, визначеним у правилах.

Водночас пунктом 18.2 цих це правил встановлено, що у випадку настання обставин, що процесуально унеможливлюють судовий захист прав і законних інтересів сторін у порядку, визначеному пунктом 18.1 цих Правил, або у випадку, якщо конкретний продукт банку, на реалізацію якого сторонами укладається відповідний договір за продуктом Банку, не передбачає третейський порядок розгляду судових спорів, то судовий захист прав і законних інтересів Сторін здійснюється в порядку, передбаченому в Україні чинним законодавством.

Частиною 4 статті 4 ЦПК України передбачено, що угода сторін про передачу спору на розгляд третейського суду допускається. До третейського суду за угодою сторін може бути переданий будь-який спір, який виникає з цивільних правовідносин, крім випадків, передбачених законом.

Відповідно до п.14 ч.1ст.6 Закону України «Про третейські суди» третейські суди в порядку, передбаченому цим Законом, можуть розглядати будь-які справи, що виникають із цивільних та господарських правовідносин, за винятком, зокрема, справ у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки).

Положення пункту 18.1. Правил не порушують прав позивача як споживача банківських послуг, оскільки пунктом 18.2 цих же Правил врегульовано випадок процесуальної неможливості вирішення спорів в третейському суді, до якого слід віднести законодавчі обмеження у спорах щодо захисту прав споживачів послуг банку.

Пункт 18.1. Правил є більш загальним пунктом в порівнянні із пунктом 18.2., який регулює випадок вирішення спорів в третейському суді, але пункт 18.2. в даному випадку скасовує таку можливість у звязку із законодавчими обмеженнями для споживачів банківських послуг.

Частиною 1 та 3 статті 4 ЦПК України встановлені законодавчі гарантії особи на звернення до суду за захистом прав, відповідно до яких кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відмова від права на звернення до суду за захистом є недійсною.

Зазначені норми ЦПК надають особі беззаперечну можливість на захист прав в національних судах та нікчемність положень, які обмежують таке право особи.

Згідно з частиною 1 статті 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Згідно з частиною 1 статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Таким чином, системний аналіз наведених положень договору та діючого законодавства дає підстави для висновку про узгодженість спірних положень пунктів 18.1 та 18.2. Правил із вимогами закону, які гарантують право позивача, як споживача, на судовий захист прав в національних судах та недопустимість вирішення спорів в третейському суді.

Будь-яких обмежень прав споживача у звязку із наявністю в Правилах банку пункту 18.1 виявлено не було, у звязку із цим відсутні законні підстави для визнання недійсним кредитного договору.

Стосовно вимог позивача про порушення норм Закону України «Про захист персональних даних» суд дійшов наступних висновків.

Так, положеннями пунктів 2.13.18 та 2.13.19.2 Правил банку надано згоду (дозвіл) від споживача на обробку її персональних даних, а також на збір, зберігання, використання та поширення банком через бюро кредитних історій своєї кредитної історії. Також даними пунктами передбачено, що вказана згода (дозвіл) є безумовною, безвідкличною та не обмежена строком дії.

Згідно з пунктами 5 та 11 частини 2 статті 8 Закону України «Про захист персональних даних» суб'єкт персональних даних має право: предявляти вмотивовану вимогу володільцю персональних даних із запереченням проти обробки своїх персональних даних; відкликати згоду на обробку персональних даних.

Позивач вказує про порушення зазначених положень закону, оскільки в Правилах передбачено безвідкличність наданої при укладанні договору згоди на обробку та поширення персональних даних клієнта.

Попри наявність вказаних положень Правил, позивач не представила доказів звернення до банку із вимогою про заборону обробки своїх персональних даних або про відкликання раніше наданої згоди та порушення при цьому прав споживача, як субєкта персональних даних.

Позивач будь-яких доказів направлення відкликання згоди на обробку персональних даних до суду не представила та в позові не вказувала.

Водночас і доказів незаконного поширення або використання персональних даних позивача до суду представлено не було. Позивачем не представлено доказів реального порушення її прав, повязаних із захистом персональних даних.

Згідно із частиною 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

З урахування зазначеного позивачем не представлено доказів дійсного порушення її прав, що свідчить про передчасність вимог про визнання договору недійсним.

Статтею 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно із частиною 1 статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно із статтею 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (стаття 80 ЦПК України).

На підставі зазначеного суд дійшов до висновку про відсутність підстав для визнання недійсним кредитного договору та задоволення позову.

Керуючись ст.ст. 203, 215, 1054 ЦК України, ст.ст. 4, 12, 76, 77, 80, 81, 89, 247, 263-265 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні вимог ОСОБА_1 про визнання недійсним кредитного договору № 007-18505-241112 від 24 листопада 2012 року відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку через Лебединський районний суд Сумської області до Сумського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не були вручені у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення виготовлено 17 січня 2019 року.

Суддя Бакланов Р. В.