Єдиний унікальний номер 240/209/18 Номер провадження 22-ц/804/96/19
Головуючий у 1-ій інстанції Щербак Ю.В. Єдиний унікальний номер 240/209/18
Доповідач Папоян В.В. Номер провадження 22-ц/804/96/19
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 січня 2019 року Донецький апеляційний суд в складі:

судді-доповідача Папоян В.В.

суддів Будулуци М.С., Новікової Г.В.,

за участю секретаря Сергєєвої К.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Бахмуті Донецької області в режимі відеоконференції за апеляційними скаргами ОСОБА_3, поданими його представником ОСОБА_4, на рішення Олександрівського районного суду Донецької області від 14 серпня 2018 року (повний текст рішення складено 27 серпня 2018 року) та на додаткове рішення Олександрівського районного суду Донецької області від 03 вересня 2018 року цивільну справу №240/209/18 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про зобов'язання повернути в натурі безпідставно набуте майно (головуючий у 1 інстанції суддя Щербак Ю.В.)

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до суду з позовом про зобов'язання повернути в натурі безпідставно набуте майно в обґрунтування якого зазначав, що між сторонами було укладеного договір, за умовами якого він передав 13000 доларів США в рахунок отримання права користування земельною ділянкою, площею 12,32 га. Договір було укладено в письмовій формі і сторони, погодившись з умовами, підписали його. Позивач виконав взяте на себе зобов'язання, однак у листопаді 2017 року співвідповідач ОСОБА_5, порушуючи домовленість, передав спірну земельну ділянку в оренду ПП «Олександрівські землі».

Позивач визнає, що підписаний сторонами договір про оренду землі з наступним викупом, не є укладеним, оскільки він не підданий державній реєстрації та не містить усіх істотних умов. Отже, отримані відповідачами кошти на виконання неукладеного договору підлягають поверненню позивачу, як безпідставно набуте майно. На підставі викладеного, позивач просить зобов'язати відповідачів повернути йому 13 000 доларів США.

Рішенням Олександрівського районного суду Донецької області від 14 серпня 2018 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 про зобов'язання повернути в натурі безпідставно набуте майно було відмовлено. Додатковим рішенням того ж суду від 03.09.2018 року з позивача на користь ОСОБА_5 було стягнуто витрати на правову допомогу у розмірі 5000 грн.

З зазначеними судовими рішеннями не погодився позивач та надав апеляційні скарги.

В апеляційній скарзі позивач просить скасувати рішення суду першої інстанції та задовольнити його позов у повному обсязі. В обґрунтування вимог позивач зазначив доводи, аналогічні доводам, викладеним у позовній заяві. Посилається, що суд безпідставно не прийняв до уваги надані ним докази на підтвердження фату передачі відповідачам грошових коштів у сумі 13 000 доларів США, у тому числі не взяв до уваги спірний договір, який за своєю суттю є аналогом розписки. Відповідачами не надано будь-яких доказів на спростування цього факту.

У апеляційній скарзі на додаткове рішення позивач зазначив, що в порушення вимог ч.2 ст.137 ЦПК України до клопотання представника відповідача не було додано договору про надання правничої допомоги, а лише надано додаток №1 до такого договору. Також вказує на те, що сторона відповідача взагалі не надавала заяв щодо розподілу судових витрат відповідно до ч.8 ст.141 ЦПК України. Тому вважає, що додаткове рішення підлягає скасуванню.

Відповідачі через свого представника надали надав відзив на апеляційні скарги, у якому просять залишити судові рішення першої інстанції без змін, а апеляційній скарги - без задоволення. В обґрунтування зазначають, що в ході судового розгляду було встановлено, що будь-які правовідносини між сторонами по справі відсутні, будь-якого договору ними не укладалося та не підписувалось.

Відносно доводів апеляційної скарги на додаткове рішення суду зазначають, що до закінчення судових дебатів представником відповідачів ОСОБА_8 було зроблено заяву про неможливість вчасно подати докази на підтвердження сплати гонорару адвокату, та вже 15.08.2018 року ним було подано відповідне клопотання про доручення письмових доказів до матеріалів справи та вирішення питання про розподіл судових витрат.

В судовому засіданні апеляційного суду представник позивача доводи апеляційних скарг підтримав, просив рішення суду та додаткове рішення суду скасувати, та ухвалити нове про відмову у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Представник відповідачів у судовому засіданні апеляційного суду проти доводів апеляційних скарг заперечував, просив судові рішення залишити без змін.

Інші особи, які приймають участь по справі у судове засідання апеляційного суду не з'явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. За ч.2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді, пояснення сторін, перевіривши доводи апеляційних скарг, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд вважає, що апеляційні скарги позивача підлягають задоволенню, а судові рішення скасуванню з ухваленням нового з таких підстав.

Згідно ст.. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і у відповідній частині ухвалити нове або змінити рішення.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Стаття 41 Конституції України проголошує, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Відповідно до статей 317, 319 ЦК України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч. 1 ст. 321 ЦК України).

Під час розгляду справи судом першої інстанції встановлено, що відповідно до державного акту на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1, виданого на підставі розпорядження Олександрівської райдержадміністрації від 15 серпня 2008 року № 296, ОСОБА_5 є власником земельної ділянки, площею 12,32 га, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Новоолександрівської сільської ради. Акт зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 0 та видано 26 серпня 2009 року. Кадастровий номер земельної ділянки: НОМЕР_2.

Відповідно до наданого позивачем письмового договору ОСОБА_5, його донька - ОСОБА_7 та син - ОСОБА_6 беруть у ОСОБА_3 13 000 доларів США на власні потреби та передають ОСОБА_3 у користування (розпорядження) земельну ділянку, площею 12,32 га. Сторони у договорі зазначили, що після прийняття відповідного закону, що дозволяє продаж землі, сторони згодні переоформити без жодних доплат та компенсацій. Оригінали документів на землю передані ОСОБА_3

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст. 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено.

Зокрема, яка зазначено у п.8 постанови Пленуму ВСУ від 06 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо). Згідно із статтями 210 та 640 ЦК України не є вчиненим також правочин у разі нездійснення його державної реєстрації, якщо правочин підлягає такій реєстрації. Вимога про визнання правочину (договору) неукладеним не відповідає можливим способам захисту цивільних прав та інтересів, передбачених законом. У цьому разі захист порушеного права відбувається в порядку, передбаченому гл.83 кн.5 ЦК України.

Згідно з частинами першою та другою статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Зобов'язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок іншої особи, в) вiдсутнiсть правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Об'єктивними умовами виникнення зобов'язань з набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбiльшення майна у іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або вiдсутностi збільшення на стороні потерпілого; 4) вiдсутнiсть правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.

Тобто у разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

За таких обставин, суд першої інстанції вірно встановив, що наданий позивачем письмовий договір не містить істотних умов договору оренди, зазначених у ст.15 Закону України «Про оренду землі», та всупереч ст. 125 ЗК України не здійснена його державна реєстрація, у зв'язку з чим спірний договір не є укладеним. Таким чином, правова підстава щодо набуття спірного майна у вигляді 13 000 доларів США є відсутньою, і у такому разі позивач має право вимагати повернення майна, отриманого без достатньої правової підстави відповідно до гл.83 ЦК України.

Проте відмовляючи у задоволенні позовних вимог про повернення спірної суми у 13 000 доларів США суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження передачі відповідачам спірної грошової суми. Зазначив, що наданий позивачем договір ні є належним письмовим доказом, оскільки ні є розпискою, а як договір оренди він є неукладеним, та не прийняв до уваги пояснення свідків ОСОБА_9 і ОСОБА_10 про особисту передачу ними спірного майна відповідачам, оскільки останні є батьками позивача та зацікавленими особами.

Проте з таким висновком суду не можна погодитися з наступних підстав.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України одним із принципів цивільного судочинства є змагальність сторін та згідно зі ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Обставиною, яка підлягає доказуванню у даній справі, є факт передання позивачем на користь відповідачів грошової суми у розмірі 13 000 доларів США. Так, як доказ цієї обставини позивачем надано письмовий договір без дати, який особисто підписано відповідачами по справі. Зі змісту договору убачається, що ОСОБА_5, його донька - ОСОБА_7 та син - ОСОБА_6 беруть у ОСОБА_3 13 000 доларів США на власні потреби та передають ОСОБА_3 у користування (розпорядження) земельну ділянку, площею 12,32 га.

Висновок суду першої інстанції, що наданий позивачем оригінал договору не може бути належним доказом передачі грошових коштів з тих підстав, що договір за змістом та формою ні є розпискою, є помилковим, оскілки вимогами чинного законодавства не встановлено будь-якої обов'язкової форми для оформлення розписки. Наданий позивачем документ укладено у письмовій формі та особисто підписано відповідачами.

В наведеному документі не зазначено про отримання цієї грошової суми у майбутньому. Крім того, наявність відповідної домовленості між сторонами по справі та факт передання цієї грошової суми також підтверджується наявністю у позивача оригіналу державного акту про право власності на землю від 26 серпня 2009 року, виданого на ім'я ОСОБА_5, про передання якого також зазначалося у договорі, факт фактичною використання позивачем спірного земельної ділянки у період 2014-2017 роки та поясненнями свідків, опитаних судом першої інстанції, які у своїй сукупності є достатніми для підтвердження факту отримання відповідачами грошових коштів у сумі 13 000 доларів США. Відповідачами по справі не будь-яких доказів на спростування цього факту.

Апеляційний суд не приймає до уваги доводи відповідачів щодо неотримання ними спірної суми, оскільки відповідно до ч.2 ст.78 ЦПК України обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування. не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Так, лише поясненнями сторін та показаннями свідків не може доводитися факт виконання чи невиконання зобов'язання за наявності договору, підписаного сторонами.

Заперечення відповідачів щодо самого факту підписання договору та тверджень про те, що спірний договір є підробкою не заслуговують на увагу, оскільки відповідно до ст.81 ЦПК України обов'язок по доказування обставин, на які вони посилаються в своїх заперечення, покладається саме на відповідачів, проте ними не надано будь-яких доказів на підтвердження вказаного факту.

За положеннями ч.4 та ч.5 ст. 12 ЦПК України кожна сторонам несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об'єктивність і неупередженість сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їхні права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє в реалізації ними прав, передбачених законом. У відповідності до вимог процесуального права, судом роз'яснено відповідачам обов'язок надати докази на підтвердження зазначених ним обставин, зокрема право на заявлення клопотання про призначення відповідної експертизи, проте клопотань з цього приводу останніми не заявлено ані в суді першої інстанції, ані в суді апеляційної інстанції.

За таких обставин, суд першої інстанції визнав недоведеною обставину, яка підтверджувалась матеріалами справи. Оскільки при розгляді справи судом першої інстанції не в повному обсязі встановлені обставини, які мають значення по справі та допущено порушення норм матеріального та процесуального права, що призвело до невірних правових висновків у тих правовідносинах, що виникли між сторонами тому рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення по суті позовних вимог.

Оскільки ч.1 та 2 ст.1212 ЦК України визначено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно, та з урахуванням того, що за договором позивачем було передано грошові кошти в іноземній валюті, то апеляційний суд вважає за необхідне стягнути з відповідачів у солідарному порядку на користь позивача грошову суму у розмірі 13000 доларів США.

Відповідно до п.20 Постанови Пленуму Верховного Суду України, від 18.12.2009р. № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» у разі скасування рішення у справі ухвалене додаткове рішення втрачає силу.

Вирішуючи питання щодо апеляційної скарги поданої на додаткове рішення, апеляційний суд виходить з того, що додаткове рішення суду є похідним від рішення прийнятого по справі. Оскільки рішення суду по справі підлягає скасуванню з ухваленням нового, то постановленого до нього додаткове рішення також підлягає скасуванню.

Згідно ч.13 ст. 141 України якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Задовольняючі апеляційну скаргу, апеляційний суд, з урахуванням вимог ст. 141 ЦПК України, вважає за необхідне стягнути з відповідачів на користь позивача понесені ним судові витрати у вигляді сплаченого ним судового збору у сумі 8625 грн. (3450 грн. за подання позовної заяви, 5175 грн. за подання апеляційної скарги) пропорційно по 2875 грн. з кожного.

Керуючись статтями 374, 376, 382, 384, 389, 390 ЦПК України апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги ОСОБА_3, подані його представником ОСОБА_4, задовольнити.

Рішення Олександрівського районного суду Донецької області від 14 серпня 2018 року та додаткове рішення Олександрівського районного суду Донецької області від 03 вересня 2018 року скасувати.

Стягнути в солідарному порядку з ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 на користь ОСОБА_3 13000 (тринадцять тисяч) доларів США, як безпідставно набуте майно.

Стягнути з ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 на користь ОСОБА_3 судовий збір по 2875 грн. з кожного.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту безпосередньо до Верховного Суду.

Судді: В.В. Папоян

М.С. Будулуца

Г.В. Новікова

Повний текст постанови складений 14 січня 2019 року

Суддя-доповідач В.В. Папоян