Постанова

Іменем України

10 січня 2019 року

м. Київ

справа № 4-с/490/12901/14-ц

провадження № 61-34240св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач),

суддів: Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Хопти С. Ф., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

заявник - ОСОБА_1,

суб'єкт оскарження - Центральний відділ державної виконавчої служби міста Миколаїв Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Апеляційного суду Миколаївської області у складі судді Колосовського С. Ю. від 13 червня 2017 року,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2016 року ОСОБА_1 звернулась до суду зі скаргою на рішення державного виконавця Центрального відділу державної виконавчої служби міста Миколаїв Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області, в якій вона просила скасувати постанову державного виконавця Центрального відділу державної виконавчої служби міста Миколаїв Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області про відкриття виконавчого провадження від 26 квітня 2016 року з виконання судового наказу № 490/12901/14-ц, виданого 12 лютого 2015 року Центральним районним судом м. Миколаєва, зупинити виконання судового наказу Центрального районного суду м. Миколаєва від 26 листопада 2014 року, припинити стягнення за вказаним судовим наказом до розгляду скарги, а також витребувати вказаний судовий наказ та матеріали виконавчого провадження ВП № 50942712 з Центрального відділу державної виконавчої служби міста Миколаїв Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області.

Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 23 березня 2017 року у задоволенні скарги ОСОБА_1 відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні скарги ОСОБА_1, суд першої інстанції виходив із того, що відсутній предмет спору, оскільки вищезазначений судовий наказ скасовано та виконавче провадження закінчено.

Ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 13 червня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Центрального районного суду м. Миколаєва від 23 березня 2017 року визнано неподаною та повернуто заявнику.

Апеляційний суд, повертаючи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Центрального районного суду м. Миколаєва від 23 березня 2017 року, виходив із того, що заявником не виконано вимоги ухвали Апеляційного суду Миколаївської області від 26 травня 2017 року про залишення апеляційної скарги без руху, а саме не сплачено судовий збір відповідно до вимог Закону України «Про судовий збір».

У липні 2017 року ОСОБА_1, подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення апеляційним судом норм процесуального права, просила скасувати оскаржувану ухвалу та направити справу до суду апеляційної інстанції для вирішення питання про прийняття апеляційної скарги до розгляду.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд, визнаючи її апеляційну скаргу неподаною, не врахував того, що на виконання ухвали суду про залишення скарги без руху вона подала клопотання про звільнення від сплати судового збору, посилаючись на тяжкий сімейний та матеріальний стан, не врахував, що сплата судових витрат не повинна перешкоджати доступу до суду. Її клопотання про звільнення від сплати судового збору у встановленому ЦПК України порядку взагалі не було розглянуто.

Відзив на касаційну скаргу учасники справи до суду не подали.

У пункті 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

04 червня 2018 року справа надійшла з Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга підлягає задоволенню.

Касаційна скарга підлягає задоволенню.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Зазначеним вимогам закону ухвала апеляційного суду не відповідає.

Ухвалою судді апеляційного суду Миколаївської області від 26 травня 2017 року у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про звільнення від сплати судового збору чи його відстрочення за подачу апеляційної скарги відмовлено, апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без руху та надано їй строк, який не може перевищувати п'яти днів з моменту отримання копії цієї ухвали для усунення недоліків, а саме сплати судового збору у розмірі 320 грн.

Згідно з рекомендованими повідомленням про вручення поштового відправлення, копію ухвали про усунення недоліків ОСОБА_1 отримала 06 червня 2017 року, а 12 червня 2017 року подала до суду заяву, в якій, посилалась на скрутне матеріальне становище та неможливість через це сплатити судовий збір, просила звільнитит від сплати судового збору, і для цього надала відповідні документальні підтвердження своїх доводів (а.с. 87-90).

Проте апеляційний суд взагалі не розглянув повторно подане ОСОБА_1 клопотання про звільнення від сплати судового збору, а одразу визнав її апеляційну скаргу неподаною.

При цьому згідно з частиною другою статті 208 ЦПК України 2004 року питання, пов'язані з рухом справи в суді першої інстанції, зокрема, клопотання осіб, які беруть участь у справі, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом, вирішуються судом шляхом постановлення ухвал.

Виходячи з положень статей 21, 22 Конституції України щодо непорушності конституційних прав особи, положень статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка гарантує право особи на доступ до суду і справедливий розгляд її справи судом та положень статей 3, 15 ЦК України, статей 1, 3, 4 ЦПК України 2004 року щодо права особи на судовий захист цивільного права та інтересу, необґрунтована відмова у прийнятті і розгляді апеляційної скарги є порушенням права на судовий захист.

Згідно зі статтею 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи.

Згідно з доданою до касаційної скарги копією довідки з Пенсійного фонду Центрального району м. Миколаєва від 26 березня 2017 року вона отримує пенсію за віком у розмірі 949 грн.

Також відповідно до доданої до касаційної скарги копії додаткової ухвали Апеляційного суду Миколаївської області від 18 лютого 2016 pоку у зв'язку з тяжким сімейним та матеріальним становищем суд уже звільняв її від сплати судового збору у справі № 1423/17649/2012 за позовом публічного акціонерного товариства «Миколаївська теплоелектроцентраль» до неї про стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних, враховуючи тяжкий сімейний та матеріальний стан і те, що на її утриманні перебуває хвора мати - ОСОБА_3, 1924 рокународження.

Відповідно до частини першої статті 5 ЦПК України правосуддя здійснюється на засадах рівності учасників цивільного процесу перед законом і судом незалежно від майновогостану.

У пункті 1 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» судам роз'яснено, що сплата судових витрат не повинна перешкоджати доступу до суду, ускладнювати цей доступ таким чином і такою мірою, щоб завдати шкоди самій суті цього права, та має переслідувати законну мету. Судові витрати - передбачені законом витрати (грошові кошти) сторін, інших осіб, які беруть участь у справі, понесені ними у зв'язку з її розглядом та вирішенням, а у випадках їх звільнення від сплати - це витрати держави, які вона несе у зв'язку з вирішенням конкретної справи.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод, Рекомендація щодо заходів, які полегшують доступ до правосуддя № R (81)7, прийнята Комітетом міністрів Ради Європи 14 травня 1981 року, та практика Європейського суду з прав людини під час застосування цієї Конвенції не визнають необхідність сплати судових витрат обмеженням права доступу до суду.

Разом із тим, ураховуючи положення пункту 1 статті 6 Конвенції та прецедентну практику Європейського суду з прав людини (зокрема, рішення від 19 червня 2001 року у справі «Креуз проти Польщі» (Kreuz v. Poland)), сплата судових витрат не повинна перешкоджати доступу до суду, ускладнювати цей доступ таким чином і такою мірою, щоб завдати шкоди самій суті цього права, та має переслідувати законну мету.

При цьому, відмовляючи ОСОБА_1 у звільненні від сплати судового збору і залишаючи її апеляційну скаргу без руху, апеляційний суд в ухвалі від 26 травня 2017 року формально послався лише на те, що наведені заявником доводи й надані докази про скрутний матеріальний і сімейний стан не є підставою для звільнення від сплати судового збору. Але мотивування того, що чому саме вони не є підставою для звільнення від сплати судового збору та чи не буде це перешкодою доступу до правосуддя суд взагалі не навів, докази не проаналізував.

Разом з тим судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Всім доводам і аргументам сторін слід надавати правову оцінку.

Консультативна рада європейських суддів у Висновку № 11 (2008) до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень зазначила, що «якість судового рішення залежить головним чином від якості його вмотивування. … Виклад підстав прийняття рішення не лише полегшує розуміння та сприяє визнанню сторонами суті рішення, але, насамперед, є гарантією проти свавілля. По-перше, це зобов'язує суддю дати відповідь на аргументи сторін та вказати на доводи, що лежать в основі рішення й забезпечують його правосудність; по-друге, це дає можливість суспільству зрозуміти, яким чином функціонує судова система» (пункти 34-35).

Європейський суд з прав людини вказує на те, що «пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати вмотивування своїх рішень, хоч це не може сприйматись, як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо вмотивування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено лише у світлі конкретних обставин справи» (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» («Pronina v. Ukraine») від 18 липня 2006 року, заява № 63566/00, § 23).

Апеляційний суд зазначеного до уваги не взяв, а належне вмотивування судового рішення стосується й процесуальних питань, які вирішуються судом і від яких залежить його правильне вирішення, тому висновок судді апеляційного суду щодо повернення апеляційної скарги з підстави несплати заявником судового збору є передчасним.

Отже, доводи, наведені в касаційній скарзі, підлягають перевірці, оскільки судові процедури повинні бути справедливими (стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод), а особа безпідставно не може бути позбавлена конституційного права на апеляційне оскарження рішення суду.

Ураховуючи викладене, оскаржувана ухвала апеляційного суду не може вважатись законною та підлягає скасуванню, а справа - передачі до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду.

Відповідно до частини третьої та четвертої статті 406 ЦПК України касаційні скарги на ухвали судів першої чи апеляційної інстанцій розглядаються у порядку, передбаченому для розгляду касаційних скарг на рішення суду першої інстанції, постанови суду апеляційної інстанції.

У випадках скасування судом касаційної інстанції ухвал суду першої або апеляційної інстанцій, які перешкоджають провадженню у справі, справа передається на розгляд відповідного суду першої або апеляційної інстанції.

За таких обставин ухвала апеляційного суду не відповідає вимогам статті 263 ЦПК України, постановлена з порушенням норм процесуального права, що в силу частини четвертої статті 406 ЦПК України є підставою для його скасування з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 400, 406, 409, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палатиКасаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Апеляційного суду Миколаївської області від 13 червня 2017 року скасувати, справу передатидо суду апеляційної інстанції для продовження розгляду.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: Б. І. Гулько

Є. В. Синельников

С. Ф. Хопта

Ю. В. Черняк