Постанова

Іменем України

20 березня 2019 року

м. Київ

справа № 341/1419/16-ц

провадження № 61-31180св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Черняк Ю. В. (суддя-доповідач);

учасники справи:

позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи», відповідач - ОСОБА_1,

третя особа - ОСОБА_2,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Апеляційного суду Івано-Франківської області від 20 вересня 2017 року у складі колегії суддів: Василишин Л. В., Мелінишин Г. П., Томин О. О.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2016 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» (далі - ТОВ «Кредитні ініціативи») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1, третя особа - ОСОБА_2, про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Позов мотивовано тим, що 23 червня 2008 року між Публічним акціонерним товариством «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» (далі - ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк») та ОСОБА_2 укладено кредитний договір № 634, за умовами якого позичальник отримав кредит в сумі 100 000 грн зі строком повернення 20 червня 2013 року.

На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 23 червня 2008 року між ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» та ОСОБА_1 укладено іпотечний договір, за умовами якого ОСОБА_1 передала в іпотеку банку квартиру АДРЕСА_1.

17 грудня 2012 року між ТОВ «Кредитні ініціативи» та ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» укладено договір відступлення права вимоги, відповідно до якого ТОВ «Кредитні ініціативи» набуло право вимоги за кредитними договорами, в тому числі за договорами, укладеними між ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк», ОСОБА_2, а також між ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» та ОСОБА_1

У зв'язку з неналежним виконанням ОСОБА_2 умов кредитного договору станом на 23 червня 2016 року утворилась заборгованість у розмірі 244 202 грн 15 коп., з яких: 63 827 грн 81 коп. - заборгованість за відсотками; 2 879 грн 90 коп. - заборгованість з комісії; 177 494 грн 44 коп. - неустойка.

Ураховуючи викладене, ТОВ «Кредитні ініціативи» просило звернути стягнути на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1 - в рахунок погашення заборгованості у розмірі 244 202 грн 15 коп. за кредитним договором від 23 червня 2008 року № 634, укладеним між ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» та ОСОБА_2, шляхом проведення прилюдних торгів.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Галицького районного суду Івано-Франківської області від 06 березня 2017 року у складі судді Гаполяка Т. В. у задоволенні позову ТОВ «Кредитні ініціативи» відмовлено.

Рішення суду мотивоване тим, що правовідносини між сторонами припинилися, оскільки за рішенням Апеляційного суду Івано-Франківської області від 03 грудня 2014 року ОСОБА_1 сплатила заборгованість у розмірі 163 722 грн 41 коп. та постановою державного виконавця від 20 грудня 2016 року закінчено виконавче провадження у зв'язку зі сплатою боргу. Таким чином, на підставі статті 42 Закону України «Про іпотеку» ОСОБА_1 повністю задовольнила вимоги кредитора за основним зобов'язанням до моменту реалізації предмета іпотеки.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням Апеляційного суду Івано-Франківської області від 20 вересня 2017 року апеляційну скаргу ТОВ «Кредитні ініціативи» задоволено частково. Рішення суду першої інстанції скасовано та у справі ухвалено нове рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Звернуто стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1 - що належить ОСОБА_1, у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 23 червня 2008 року № 634, а саме: заборгованість за відсотками - 63 827 грн 81 коп., комісія - 2 879 грн 90 коп., пеня - 333 50 грн 35 коп., всього - 100 058 грн, шляхом проведення прилюдних торгів згідно із Законом України «Про виконавче провадження», за початковою ціною, встановленою на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності під час проведення виконавчих дій. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносини сторін кредитного договору, не звільняє від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання й не позбавляє кредитодавця права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та цивільним законодавством України. Оскільки заборгованість, яка виникла станом на 01 листопада 2013 року у розмірі 163 722 грн 41 коп., ОСОБА_1 сплатила лише 22 червня 2016 року, то станом на 23 червня 2016 року за кредитним договором виникла заборгованість у розмірі 244 202 грн 15 коп., з яких: 63 827 грн 81 коп. - заборгованість за відсотками, 2 879 грн 90 коп. - комісія, 177 494 грн 44 коп. - пеня. З огляду на те, що розмір заявленої позивачем пені (177 494 грн 44 коп.) значно перевищує розмір збитків за кредитним договором, суд апеляційної інстанції зменшив розмір пені до 33 350 грн 35 коп.

Короткий зміст касаційної скарги та її доводи

У жовтні 2017 року ОСОБА_1 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції не надав належної оцінки тому, що при встановленні в кредитному договорі сплати щомісячної комісії за обслуговування кредиту банк не зазначив, які саме послуги за вказаною комісією надаються. Крім того, в порушення вимог частини другої статті 258 ЦК України, пеню стягнуто більше, ніж за один рік. Також суд апеляційної інстанції не надав належної оцінки тому, що ОСОБА_1 сплатила ТОВ «Кредитні ініціативи» 163 722 грн 42 коп. за вказаним кредитним договором та 20 грудня 2016 року державним виконавцем Галицького відділу державної виконавчої служби винесено постанову про закінчення виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа № 2/341/114/14.

Короткий зміст позиції інших учасників справи

Відповідач відзив на касаційну скаргу не надав.

Надходження касаційної скарги до Верховного Суду

Ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 листопада 2017 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

25 травня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Ухвалою колегії суддів Верховного Суду від 27 лютого 2019 року справу за позовом ТОВ «Кредитні ініціативи» до ОСОБА_1, третя особа - ОСОБА_2, про звернення стягнення на предмет іпотеки призначено до судового розгляду.

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню.

Оцінка аргументів учасників справи та висновків судів першої й апеляційної інстанцій

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судами попередніх інстанцій установлено, що 23 червня 2008 року між ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» та ОСОБА_2 укладено кредитний договір № 634, за умовами якого позичальник отримав кредит в сумі 100 000 грн зі строком повернення не пізніше 20 червня 2013 року (а.с. 32-34).

23 червня 2008 року між ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» та ОСОБА_1 укладено іпотечний договір, за умовами якогоОСОБА_1 передала в іпотеку банку квартиру АДРЕСА_1.

Згідно з пунктом 1.1. вказаного договору іпотеки цей договір забезпечує вимоги іпотекодержателя, що випливають з кредитного договору від 23 червня 2008 року № 634.

Відповідно до пункту 2.1.9. зазначеного договору іпотеки, в разі, коли в момент настання терміну виконання позичальником будь-якого зобов'язання, що випливає з кредитного договору, вказане зобов'язання позичальником виконано не буде, а також у разі виникнення інших підстав для звернення стягнення на предмет іпотеки, передбачених цим договором, іпотекодержатель отримає право звернути стягнення на предмет іпотеки, реалізувати його відповідно до пункту 5 цього договору, та за рахунок вирученої від реалізації предмета іпотеки суми переважно перед іншими кредиторами іпотекодавця одержати задоволення в повному обсязі своїх вимог, що визначені на момент фактичного задоволення.

17 грудня 2012 року між ТОВ «Кредитні ініціативи» та ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» укладено договір відступлення права вимоги, відповідно до якого ТОВ «Кредитні ініціативи» набуло право вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами, в тому числі і за договорами, укладеними між ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» та ОСОБА_2,а також між ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» та ОСОБА_1 (а.с. 18-23).

У грудні 2013 року у зв'язку з неналежним виконанням позичальником ОСОБА_2 умов кредитного договору ТОВ «Кредитні ініціативи» звернулось до суду із позовом до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором, яка утворилася станом на 01 листопада 2013 року у розмірі 163 722 грн 41 коп. (а.с. 243-247).

Рішенням Апеляційного суду Івано-Франківської області від 03 грудня 2014 року позов ТОВ «Кредитні ініціативи» до ОСОБА_1 задоволено. Звернуто стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1 - в рахунок погашення заборгованості, що виникла станом на 01 листопада 2013 року в розмірі 163 722 грн 41 коп. за кредитним договором від 23 червня 2008 року № 634, укладеним між ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» та ОСОБА_2, шляхом проведення прилюдних торгів під час проведення виконавчих дій (а.с. 251-253).

20 грудня 2016 року державним виконавцем Галицького відділу державної виконавчої служби винесено постанову про закінчення виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа № 2/341/114/14, виданого 17 грудня 2014 року, на підставі пункту 9 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження», у зв'язку з тим, що згідно з платіжним дорученням від 22 червня 2016 року № 517 борг сплачено (а.с.153).

Звертаючись до суду з позовом до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки, ТОВ «Кредитні ініціативи» зазначало, що рішення Апеляційного суду Івано-Франківської області від 03 грудня 2014 року виконано ОСОБА_1 лише 22 червня 2016 року. У зв'язку з цим станом на 23 червня 2016 року за кредитним договором від 23 червня 2008 року № 634 наявна заборгованість у розмірі 244 202 грн 15 коп. з яких: 63 827 грн 81 коп. - заборгованість за відсотками; 2 879 грн 90 коп. - заборгованість з комісії за обслуговування кредиту; 177 494 грн 44 коп. - пеня.

Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із частиною першою статті 598 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Відповідно до частин першої та другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад» ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно зі статтею 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди.

Відповідно до частини першої статті 7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання.

Частинами першою, третьою статті 33 Закону України «Про іпотеку» визначено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Таким чином, звернувшись у грудні 2013 року з позовом до суду про стягнення заборгованості за кредитним договором від 23 червня 2008 року № 634 шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, ТОВ «Кредитні ініціативи» використало право вимагати дострокового повернення процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, та пені за порушення умов договору шляхом стягнення цих коштів у судовому порядку.

Такими діями кредитор на власний розсудзмінив умови основного зобов'язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом.

Частиною першою статті 1050 ЦК України передбачено, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У постанові від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18) Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник не виконав, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором, який у цій частині змінений кредитором, що засвідчено в судовому рішенні, а отже, строк дії договору змінився.

У такому разі положення абзацу другого частини першої статті 1048 ЦК України, за яким проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики, не підлягають застосуванню, оскільки між сторонами немає домовленості про порядок повернення позики поза межами строку дії договору, що залишилося поза увагою апеляційного суду.

Якщо за рішенням про звернення стягнення на предмет застави заборгованість за кредитним договором указана в такому рішенні у повному обсязі, то кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов'язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України.

Таким чином, після звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінюється порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору у повному обсязі. Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється, кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов'язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, а не у вигляді стягнення процентів та неустойки.

Також апеляційний суд при ухваленні оскаржуваного рішення не врахував положення статей 549, 550, 551 ЦК України, згідно з якими пенею є грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення зобов'язання і яка обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Проценти на неустойку не нараховуються та, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Тобто неустойка нараховується в разі порушення боржником зобов'язання (стаття 610, пункт 3 частини першої статті 611 ЦК України) з першого дня прострочення та до тих пір, поки зобов'язання не буде виконане. Період, за який нараховується пеня за порушення зобов'язання, не обмежується. Її розмір збільшується залежно від тривалості порушення зобов'язання.Тобто пеня може нараховуватись на суму невиконаного або неналежно виконаного грошового зобов'язання (зокрема, щодо повернення кредиту чи сплати процентів за кредитом) протягом усього періоду прострочення, якщо інше не вказано в законі чи договорі. Разом з тим відповідно до пункту 1 частини другої статті 258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (як штрафу, так і пені) застосовується позовна давність в один рік. Таким чином, стягнути неустойку (зокрема, пеню незалежно від періоду її нарахування) можна лише в межах спеціальної позовної давності, яка згідно із частиною першою статті 260 ЦК України обчислюється за загальними правилами визначення строків, установленими статтями 253-255 цього Кодексу, від дня порушення грошового зобов'язання.

Також колегія суддів не може погодитися з висновком суду апеляційної інстанції щодо нарахування та стягнення із ОСОБА_1 на користь ТОВ «Кредитні ініціативи» комісії за управління кредитом.

Відповідно до пункту 3.6. Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі № 6-1746цс16.

Вказане свідчить, що апеляційним судом безпідставно скасовано рішення місцевого суду про відмову в задоволенні позову ТОВ «Кредитні ініціативи», яке відповідає закону.

Відповідно до частини першої статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалене відповідно до норм матеріального права та із дотриманням норм процесуального права, тому це рішення необхідно залишити в силі, а рішення апеляційного суду - скасувати.

Керуючись статтями 402, 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Апеляційного суду Івано-Франківської області від 20 вересня 2017 року скасувати.

Рішення Галицького районного суду Івано-Франківської області від 06 березня 2017 року залишити в силі.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Б. І. Гулько

Є. В. Синельников

Ю. В. Черняк