Провадження № 2/369/518/19
21.02.2019 року Києво-Святошинський районний суд Київської області в складі:
головуючого судді Пінкевич Н.С.,
при секретарі Головатюк В.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, -
Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом про визнання ОСОБА_2 таким, що втрати право користування житловим приміщенням.
Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 29 серпня 2014 року ОСОБА_1 придбала у ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1, що підтверджується договором купівлі-продажу квартири від 29 серпня 2014 року, посвідченим приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Бишевцем Р.В. за реєстровим номером № 1404, а також витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Згідно розпорядження Білогородського сільського голови ОСОБА_4 № 24 від 18 лютого 2016 року вулицю «Леніна» перейменовано на вулицю «Володимирська».
Позивачу стало відомо, до переходу права власності на зазначену квартиру у ній був зареєстрований ОСОБА_2, як колишній власник, та станом на день звернення до суду остається зареєстрованим у квартирі позивача.
На підставі викладеного позивач просила Визнати ОСОБА_5 (1976 р.н., РНОКПП НОМЕР_1) таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_1 Стягнути з відповідача сплачений судовий збір.
Позивач ОСОБА_1 до судового засідання не з'явилася, подала до суду заяву про розгляд справи у її відсутність, відповідно до якої позовні вимоги підтримала та не заперечувала щодо заочного рішення.
Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з'явився, причини неявки суду не відомі, про розгляд справи повідомлявся належним чином, за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем проживання, відзив на позовну заяву до суду не подав.
Приймаючи до уваги викладене, дослідивши матеріали справи, а неявку відповідачів та представника третьої особи такою, що не перешкоджає розгляду заяви, суд розглядає заяву без участі вказаних учасників справи.
Оскільки відповідач в судове засідання не з'явився, про розгляд справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив та не подав до суду відзив, а також те, що позивач не заперечує щодо заочного рішення, суд вважає можливим розглянути спір відповідно до ст.ст. 280-282 ЦПК України та на підставі матеріалів справи постановити заочне рішення.
Дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, суд дійшов висновку про задоволення позову з наступних підстав.
Судом встановлено, що 29.08.2014 року між позивачем ОСОБА_1 та ОСОБА_6, ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу квартиру АДРЕСА_1. Право власності на квартиру також підтверджується витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно, індексний номер 26167681.
Враховуючи вказане право власності на вказану квартиру перейшло до позивача.
У відповідності до п. 4.1 договору купівлі-продажу від 29.08.2014 року передбачено обов'язок продавця зняти себе з реєстраційного обліку у відчужуваній квартирі.
Згідно розпорядження Білогородського сільського голови ОСОБА_4 № 24 від 18 лютого 2016 року вулицю «Леніна» перейменовано на вулицю «Володимирська».
З огляду на вказане вбачається, що ОСОБА_2 втратив право власності на квартиру після її відчуження, та не має законних підстав користування вказаним майном.
Відповідач ОСОБА_2 не є членом сім'ї позивача, а отже, у зв'язку з відчуженням квартири втратив право користування спірною квартирою.
Відповідно до довідки Форми-3 Виконавчого комітету Білогородської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області від 26.09.2018 року № 972, за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровано 3 особи: ОСОБА_1, ОСОБА_7, ОСОБА_2.
Відповідно до актів обстеження житлово-побутових умов від 14.05.2018 року, 16.07.2018 року та 17.09.2018 року депутата Білогородської сільської ради ОСОБА_8, гр. ОСОБА_2 зареєстрований у квартирі АДРЕСА_1 разом з тим не проживає з 2014 року.
Статтею 383 ЦК України передбачено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї.
Згідно ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та відповідно ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Стаття 386 ЦК України передбачає, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.
Відповідно до ст. 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.
Згідно п. 34 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальний справ від 07.02.2014 року №5 "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім'ї, попередніми членами його сім'ї, а також членами сім'ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК) із зняттям останнього з реєстрації.
Відповідач не проживаючи в спірній квартирі, але залишаючись зареєстрованим в ній, перешкоджає позивачу в користуванні власністю.
Виходячи з вказаними вимоги позову є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.
Відповідно до ст. 7 Закону України „Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" зняття з реєстрації місця проживання здійснюється за заявою особи, запиту органу реєстрації, остаточного рішення суду, свідоцтва про смерть.
Таким чином, виходячи зі змісту зазначеного закону, прийняте рішення суду відповідно є підставою для зняття цієї особи з реєстрації, тому додатково зобов'язувати реєстраційні органи вчиняти ці дії не має потреби.
Враховуючи те, що відповідно до ст. 7 „Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" рішення суду по справам даної категорії є безпосередньою підставою для зняття з реєстрації особи, яка визнана за рішенням суду такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, реєстраційний орган не вправі відмовити в знятті з реєстрації такої особи з посиланням на те, що суд не зобов'язав його вчинити цю дію.
Керуючись ст.ст. 2, 5-7, 10-12, 76-83, 189, 211, 258, 259 ЦПК України, ст. 319, 321, 383, 386, 391 ЦК України, суд, -
Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням - задовольнити повністю.
Визнати ОСОБА_2 (1976 р.н., РНОКПП НОМЕР_1) таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_1
Стягнути з ОСОБА_5 (1976 року народження, РНОКПП НОМЕР_1) на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору в розмірі 704, 80 грн.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
Позивач - ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, адреса: АДРЕСА_1, РНОКПП НОМЕР_2.
Відповідач - ОСОБА_2, 1976 р.н., зареєстрований: АДРЕСА_1, РНОКПП НОМЕР_1.
Повний текст рішення виготовлено 21 лютого 2019 року.
Суддя Н.С. Пінкевич