Постанова

Іменем України

13 березня 2019 року

місто Київ

справа № 454/1462/16-ц

провадження № 61-22449св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Гулько Б. І., Олійник А. С., Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Усика Г. І.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_2,

відповідачі: Прокуратура Львівської області, Держава Україна в особі Державної казначейської служби України,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Сокальського районного суду Львівської області від 11 листопада 2016 року у складі судді Струс Т. В. та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 07 лютого 2017 року у складі колегії суддів: Струс Л. Б., Левика Я. А., Шумської Н. Л.,

ВСТАНОВИВ:

І. ІСТОРІЯ СПРАВИ

Стислий виклад позиції позивача

У травні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до Прокуратури Львівської області, Держави Україна в особі Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди у розмірі 1 000 000, 00 грн.

Позивач обґрунтовував заявлені вимоги тим, що 18 липня 2013 року він направив на адресу Генерального прокурора України заяву про кримінальне правопорушення, яку просив зареєструвати у Єдиному реєстрі досудових розслідувань (далі - ЄРДР), відкрити кримінальне провадження за статтями 364, 366, 367, 375 КК України відносно судді Сокальського районного суду Львівської області Фарини Л. Ю., яка зловживаючи посадовим становищем, всупереч інтересам служби при розгляді його позовної заяви не виконала вимог закону, внаслідок чого постановила завідомо неправосудну ухвалу від 25 листопада 2010 року. Також просив визнати його потерпілим. Генеральна прокуратура України листом від 24 липня 2013 року заяву ОСОБА_2 направила для розгляду у Прокуратуру Львівської області.

Прокуратура Львівської області листом від 31 липня 2013 року заяву позивача направила прокурору Сокальського району для організації розгляду відповідно до вимог КПК України. В. о. прокурора Сокальського району листом від 07 серпня 2013 року повідомив позивача про розгляд його звернення, роз'яснив відповідно до статті 303 КПК України право на оскарження дій чи бездіяльності слідчого або прокурора, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР до слідчого судді.

Позивач зазначає, що його заява не підлягала розгляду в порядку Закону України «Про звернення громадян» у зв'язку з тим, що в цьому випадку порушено питання про вчинення злочину, яке розглядається в порядку КПК України, і посадові особи Прокуратури Львівської області зобов'язані були розглянути цю заяву про вчинений злочин тільки на підставі КПК України. Вважає, що дії посадових осіб Прокуратури Львівської області при розгляді його заяви не відповідають вимогам статей 55, 56, 214 КПК України, а також Конституції України. Своїми діями посадові особи Прокуратури Львівської області позбавили його прав, гарантованих статтею 40 Конституції України, статтями 55, 56 КПК України, чим зумовлені моральні страждання, які полягають у приниженні честі, гідності, ділової репутації, моральних переживань, відшкодування яких він оцінив у 1 000 000, 00 грн.

Стислий виклад позиції відповідача

Представник відповідача подав письмові заперечення проти позову, в яких зазначив, що розгляд питання про законність прийнятих органами прокуратури у порядку кримінально-процесуального законодавства рішень та розгляду поданих у подальшому позивачем заяв з цих же питань підлягає вирішенню в порядку статей 303, 304 КПК України судом загальної юрисдикції, а саме в порядку кримінального, а не цивільного судочинства. Крім цього, позивачем всупереч вимогам статті 60 ЦПК України 2004 року не наведено доказів завдання йому моральної шкоди.

Стислий виклад змісту рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Сокальського районного суду Львівської області від 11 листопада 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції обґрунтовувалось тим, що дії посадових осіб Прокуратури Львівської області з розгляду заяви ОСОБА_2 від 18 липня 2013 року стосуються невнесення до ЄРДР відомостей про вчинення злочину, що безпосередньо регулюється КПК України, стаття 303 якого передбачає право оскарження слідчому судді дій чи бездіяльності слідчого органу досудового розслідування або прокурора, що полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР. Позивач не надав суду доказу чи окремого процесуального рішення про визнання незаконними дій (бездіяльності) посадових осіб Прокуратури Львівської області при розгляді його заяви від 18 липня 2013 року та заподіяння йому цим моральної шкоди.

Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 07 лютого 2017 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду обґрунтовувалась тим, що судом першої інстанції правильно встановлені фактичні обставини справи, вірно застосовано матеріальний закон та дотримана процедура розгляду, передбачена ЦПК України, а тому апеляційний суд не встановив підстав для скасування рішення суду.

ІІ. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У лютому 2017 року ОСОБА_2 звернувся до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, просив скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій, ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга обґрунтовувалась тим, що суди першої та апеляційної інстанцій зобов'язані були на підставі частини першої статті 1166 ЦК України захистити його права, гарантовані статтею 56 Конституції України, і задовольнити його позов або зазначити в рішенні докази, що шкода завдана не з вини відповідача, що права не порушувались.

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи

Прокуратура Львівської області подала відзив на касаційну скаргу, в якому зазначила, що рішення судів першої та апеляційної інстанцій є законними та обґрунтованими. Невнесення відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР не оскаржувалося позивачем слідчому судді в порядку та строки, передбачені статтями 303, 304 КПК України. Відтак, відсутній склад цивільного правопорушення із завдання моральної шкоди позивачу внаслідок дій, бездіяльності чи незаконного рішення органу прокуратури.

ІІІ. ВІДОМОСТІ ПРО РУХ СПРАВИ У СУДАХКАСАЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ ТА МЕЖІ РОЗГЛЯДУ СПРАВИ СУДОМ

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 березня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі, а ухвалою від 18 вересня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України (в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що набрав чинності 15 грудня 2017 року, далі - ЦПК України) судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду у травні 2018 року.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом підлягають до застосування правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 213 ЦПК України (в редакції Закону України від 18 березня 2004 року № 1618-IV, далі - ЦПК України 2004 року), відповідно до яких рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Верховний Суд перевірив правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, за наслідками чого зробив такі висновки.

Обставини, встановлені в рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій

Судами встановлено, що ОСОБА_2 направив на адресу Генерального прокурора України заяву від 18 липня 2013 року про вчинення кримінального правопорушення. У заяві він просив зареєструвати відомості у ЄРДР, відкрити кримінальне провадження за статтями 364, 366, 367, 375 Кримінального кодексу України відносно судді Сокальського районного суду Львівської області Фарини Л. Ю., яка, зловживаючи посадовим становищем, всупереч інтересам служби під час розгляду його позовної заяви від 19 листопада 2010 року, не виконала вимог закону, внаслідок чого постановила завідомо неправосудну ухвалу від 25 листопада 2010 року. Також просив визнати його потерпілим.

Із листа Прокуратури Львівської області від 31 липня 2013 року, адресованого позивачу ОСОБА_2, встановлено, що таким позивачу повідомлено про скерування його заяви у прокуратуру Сокальського району Львівської області для організації розгляду.

На підставі листа від 07 серпня 2013 року в.о. прокурора Сокальського району Львівської області встановлено, що позивача повідомлено про розгляд його звернення з посиланням на постанову Пленуму Верховного Суду України від 13 червня 2007 року № 8 «Про незалежність судової влади», що виключне право перевірки законності судових рішень, діяльності суддів щодо розгляду та вирішення справ поза передбаченим процесуальним законом порядком у справі не допускається. У листі зазначено про відсутність передбачених статтею 214 КПК України у зверненні будь-яких обставин, що можуть свідчити про вчинення суддею кримінального правопорушення, підстав для внесення відомостей до ЄРДР за зазначеним зверненням не встановлено. Також позивачу роз'яснено згідно зі статтею 303 КПК України право на оскарження дій чи бездіяльності слідчого або прокурора, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР до слідчого судді.

Оцінка аргументів, викладених у касаційній скарзі

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема й органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб'єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких у законодавстві виокремлюються посадові чи службові особи органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких передбачений частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами підлягають застосуванню правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).

Аналогічні правові висновки викладені Верховним Судом України у постанові від 22 червня 2017 року у справі № 6-501цс17, підстав відступити від яких Верховним Судом не встановлено.

Підстави відповідальності за завдану моральну шкоду визначені статтею 1167 ЦК України, за змістом якої моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

У частині другій статті 1167 ЦК України встановлено, що моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; в інших випадках, встановлених законом.

За приписами частини першої 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.

Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом (частина друга статті 1176 ЦК України).

Відповідно до статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок, зокрема, незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадянина.

Враховуючи те, що у справі, що переглядається, відсутні підстави для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, то до спірних правовідносин підлягає застосуванню положення частини шостої статті 1176 ЦК України.

За приписами частини шостої статті 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах.

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

У статті 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування та посадової або службової особи згаданих органів при здійсненні ними своїх повноважень, визначені статтями 1173 та 1174 ЦК України відповідно.

Відповідно до статті 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Згідно зі статтею 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Таким чином, ці підстави характеризуються особливостями суб'єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює як зазначені органи, так і їх посадових чи службових осіб, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу, АвтономнуРеспубліку Крим або орган місцевого самоврядування.

При цьому з урахуванням положень пункту 10 частини другої статті 16, статей 21, 1173 та 1174 ЦК України шкода, завдана зазначеними органами чи (та) особами відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування лише у випадках визнання зазначених рішень незаконними та їх подальшого скасування або визнання дій або бездіяльності таких органів чи (та) осіб незаконними.

Під час вирішення спору по суті суди першої та апеляційної інстанцій обґрунтовано врахували, що заява ОСОБА_2 від 18 липня 2013 року подана в порядку частини першої статті 214 КПК України, незгода із наслідком вирішення якої оскаржується у порядку статей 303, 304 КПК України до слідчого судді. Заявником не надано суду доказів оскарження дій чи бездіяльності органів прокуратури у порядку, встановленому кримінальним процесуальним законом, такі дії не визнавалися незаконними.

Враховуючи те, що під час розгляду справи позивачем не було доведено суду наявності завданої йому моральної шкоди, протиправності діяння її заподіювача (визнання незаконними дій), наявності причинного зв'язку між шкодою і протиправними діяннями заподіювача, то обґрунтованим є висновок судів першої та апеляційної інстанцій про відсутність правових підстав для задоволення вимог позову.

Верховним Судом враховано, що однією із засад кримінального провадження є забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності, гарантована статтею 24 КПК України, згідно з якою кожному гарантується право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Відповідно до частини першої статті 303 цього Кодексу на досудовому провадженні можуть бути оскаржені такі рішення, дії чи бездіяльність слідчого або прокурора бездіяльність слідчого, прокурора, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань після отримання заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення.

За правилом частини другої статті 307 КПК України ухвала слідчого судді за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність слідчого чи прокурора під час досудового розслідування може бути про: 1) скасування рішення слідчого чи прокурора; 1-1) скасування повідомлення про підозру; 2) зобов'язання припинити дію; 3) зобов'язання вчинити певну дію; 4) відмову у задоволенні скарги.

Таким чином в ухвалі слідчого судді за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність слідчого чи прокурора під час досудового розслідування реалізується така засада кримінального судочинства, як реалізація особою права на оскарження їх процесуальних рішень, дій чи бездіяльності до суду.

Суд під час розгляду такої категорії спорів у кримінальному провадженні реалізує конституційне положення про те, що юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення.

Суд, здійснюючи нагляд за дотриманням верховенства права та законності у процесуальній діяльності слідчого та прокурора, забезпечує дотримання основних прав та інтересів особи та реалізує відповідний судовий контроль за їх діяльністю, що має на меті усунути недоліки у такій діяльності. Втім, наявність певних недоліків у процесуальній діяльності зазначених посадових осіб саме по собі не може свідчити про незаконність діяльності як такої й відповідно, не може бути підставою для безумовного стягнення відшкодування моральної шкоди.

Верховний Суд відхиляє доводи заявника про те, що суди першої та апеляційної інстанцій зобов'язані були задовольнити його позов або зазначити в рішенні, що шкода завдана не з вини відповідача, що права не порушувались з огляду на таке.

Визначаючи розподіл тягаря доведення у цивільних справах цієї категорії, Верховний Суд дійшов переконання про необхідність застосування до спірних правовідносин правила частини третьої статті 10 ЦПК України 2004 року, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У розумінні наведеного правила необхідно враховувати також правило частини четвертої статті 60 ЦПК України 2004 року, згідно з яким доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Саме таке розуміння процесуального закону найбільшою мірою відповідатиме засадничим принципам цивільного процесу: принципам змагальності сторін та диспозитивності цивільного судочинства.

Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року № 63566/00 «Проніна проти України (Pronina v. Ukraine)», § 23).

Верховний Суд наголошує на тому, що суд касаційної інстанції позбавлений можливості самостійно встановлювати обставини справи, не встановлені судами першої та апеляційної інстанцій, а також досліджувати докази справи, змінюючи їх оцінку. Суд під час ухвалення власного рішення виходить з того, що судами не встановлено наявності усіх елементів, необхідних для застосування такого способу захисту прав та інтересів особи, як відшкодування шкоди, заявник не довів ані існування такої шкоди, ані обґрунтованість її розміру.

Висновки за наслідком розгляду касаційної скарги

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Частиною першою статті 410 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Верховний Суд встановив, що оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалені з дотриманням норм матеріального і процесуального права, а доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на законність ухвалених судових рішень не впливають.

Враховуючи наведене, Верховний Суд зробив висновок, що касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Сокальського районного суду Львівської області від 11 листопада 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 07 лютого 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді Б. І. Гулько

А. С. Олійник

С. О. Погрібний

Г. І. Усик