336/7887/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Запоріжжя 3 квітня 2019 року

Шевченківський районний суд м. Запоріжжя у складі:

головуючого судді Зарютіна П.В.

за участю секретаря Чернишової І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом органу опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Шевченківському району, в інтересах малолітніх ОСОБА_1 та ОСОБА_2, до ОСОБА_3, третя особа Комунальний заклад "Запорізький обласний центр соціальнопсихологічної реабілітації дітей" Запорізької обласної ради, про відібрання дітей від матері без позбавлення її батьківських прав, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з вищезгаданим позовом, за яким просить суд: прийняти рішення про відібрання у ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, її дітей, - ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, та ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, без позбавлення її батьківських прав; ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, та ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, передати органу опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Шевченківському району до вирішення подальшої долі дітей.

У судовому засіданні представник позивача наполягав на задоволенні заявлених вимог, а відповідач у відповідь на позов заперечила, вказуючи на безпідставність заявлених вимог.

Представник третьої особи у судове засідання не зявився, належним чином повідомлений про час та місце проведення розгляду справи, причини неявки суду не повідомив. За змістом ч.1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Суд, дослідивши матеріали справи та всебічно проаналізувавши обставини в їх сукупності, надав оцінку зібраним по справі доказам, виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному, обєктивному та всебічному зясуванню обставин справи, й прийшов до висновку про наявність підстав для відмови у задоволенні позову.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, є матірю малолітніх дітей ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, що підтверджено свідоцтвом про народження серії І-ЖС № 241033, актовий запис № 1357, виданим 29 жовтня 2013 року Шевченківським відділом реєстрації актів цивільного стану Запорізького міського управління юстиції України, та ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, що видно зі свідоцтва про народження серії І-ЖС № 035689, актовий запис № 779, виданого 20 липня 2006 року Шевченківським відділом реєстрації актів цивільного стану Запорізького міського управління юстиції України.

У відділі по Шевченківському району служби (управління) у справах дітей Запорізької міської ради вказані діти перебувають на обліку з 12.11.2018, як такі, що опинилися у складних життєвих обставинах.

12.11.2018 згідно з актом органу внутрішніх справ України та закладу охорони здоров'я про підкинуту чи знайдено дитину та її доставку знайдено малолітніх ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, та ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3

Малолітнього ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, влаштовано до Комунального закладу "Запорізький обласний центр соціально-психологічної реабілітації дітей" Запорізької обласної ради.

Дитину ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, наказом №913 служби (управління) у справах дітей Запорізької міської ради від 12.11.2018, тимчасово влаштовано в родину ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_4, який мешкає за адресою: м. Запоріжжя, вул. І. Мейлуса, буд. 21-а.

Згідно з витягами з державного реєстру актів цивільного стану громадян про народження із зазначенням відомостей про батька, відомості про батька малолітніх ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, та ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, записані відповідно до частини першої статті 135 Сімейного кодексу України.

Згідно з листом Запорізького міського центру соціальних служб для сім'ї, дітей та молоді від 30.10.2018 № 2717/03-Ш, щодо ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка 28.10.2018 народила мертву дитину, родина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, перебуває на обліку у Центрі, як така, що опинилася у складних життєвих обставинах, через безвідповідальне ставлення до майбутнього батьківства, яке призвело до трагічних наслідків та у зв'язку з неналежним виконанням батьківських обов'язків по відношенню до двох її малолітніх синів ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, та ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3

Також, зазначається, що за інформацією, наданою старшою акушеркою пологового будинку, 28.10.2018 ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, доставлено до установи з вокзалу разом із малолітнім сином ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, з яким вона бродяжила з 08.09.2018. Того ж дня до породілля навідався чоловік ОСОБА_4, 20.04. ІНФОРМАЦІЯ_5, та забрав Самаеля додому. Надалі зазначено, що 30.10.2018 спеціаліст Центру відвідала породілля у Комунальній установі «Пологовий будинок №3», де під час бесіди з'ясовано, що ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, не відчуває провину за дану ситуацію та найближчим часом після проходження курсу лікування планує забрати дітей у чоловіка, але коштів на оренду житла та утримання дітей поки що у неї немає. Крім того, повідомляється, що ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, спеціалістами Центру влаштовано до Запорізького обласного центру соціально-психологічної допомоги, для проживання, але на другий день жінка залишила установу без попередження. Зі слів родичів, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, разом із ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, займалася бродяжництвом та категорично відмовлялася повертатися додому.

Згідно з інформацією Запорізького навчально-виховного комплексу №42 від 09.11.2018 № 425, дитина ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, у цьому навчальному році відвідував заклад лише декілька разів.

Судом встановлено, що 18.12.2018 районною адміністрацією Запорізької міської ради по Шевченківському району затверджено висновок про відібрання у ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, її дітей - ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, та ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, без позбавлення її батьківських прав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд виходить з таких норм чинного законодавства.

Згідно з ч. 1-4 ст. 150 СК України батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов'язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов'язані поважати дитину.

Відповідно до ч. 4 ст. 15 СК України невиконання або ухилення від виконання сімейного обов'язку може бути підставою для застосування наслідків, встановлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін.

Одним з таких наслідків є відібрання дитини без позбавлення батьківських прав.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 СК України суд може постановити рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них, не позбавляючи їх батьківських прав, у випадках, передбачених пунктами 2-5 частини першої статті 164 цього Кодексу, а також в інших випадках, якщо залишення дитини у них є небезпечним для її життя, здоров'я і морального виховання.

Згідно з п.п. 2-5, ч. 1 ст. 164 СК України, суд може постановити рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них, не позбавляючи їх батьківських прав, у випадку, якщо батьки: ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною.

Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками.

Відповідно до частини восьмої статті 7 СК України, регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім'ї.

Суд виходить з того, що відібрання дитини це, насамперед, спосіб захисту прав та інтересів дитини, в зв'язку з чим, у кожному випадку, треба виявити і оцінити позитивний результат у долі дитини, який має настати.

Відповідно до ч. 1 ст. 23-1 Закону України «Про охорону дитинства», усі дії щодо дитини, яка перебуває у складних життєвих обставинах, спрямовуються на захист прав та інтересів дитини, усунення причин таких обставин і забезпечення безпечних умов її утримання та виховання, надання їй та її батькам комплексу необхідних послуг та соціальної допомоги.

Згідно зі ст. 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Як врегульовано ч. 1 ст. 170 СК України, під час ухвалення рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них без позбавлення їх батьківських прав суд бере до уваги інформацію про здійснення соціального супроводу сімї (особи) у разі здійснення такого супроводу.

При цьому, за змістом ч. 5-6 ст. 19 СК України, суд має врахувати поданий висновок органу опіки та піклування щодо вирішення спору поданий на підставі. З даним висновком суд може не погодитися, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Європейський суд з прав людини зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв'язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте, необхідно пам'ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв'язків із сім'єю, крім випадків, коли сім'я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (Справа «Мамчур проти України», заява № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року).

Згідно зі ст. 3 Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20 листопада 1989 року (набрала чинності для України 2 вересня 1991 року), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Відповідно до ч. 3 ст. 51 Конституції України сімя, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Крім того, статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Відповідно до ст.12 вказаного Закону, виховання в сімї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобовязані виховувати дитину, піклуватися про її здоровя, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Положеннями Сімейного кодексу України також передбачено, що кожний із батьків зобовязаний піклуватися про здоровя дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, проявляти у відношенні неї батьківське піклування, зобовязаний виховувати та утримувати дитину до її повноліття. Здійснення батьками своїх прав та виконання обовязків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Ухилення батьків від виконання батьківських обовязків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом (ст.ст. 150, 151, 152, 155 СК України).

Отже, відібрання дитини від батьків є мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки, - як для батька (матері), так і для дитини, допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише за наявності вини в діях батьків.

Так, ЄСПЛ у рішенні по справі «HUNT v. UKRAINE» (заява N 31111/04 від 7 грудня 2006 року) зазначив, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати, що у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її звязків із сімєю, крім випадків, коли сімя виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною (рішення ЄСПЛ по справі «MAMCHUR v. UKRAINE», заява № 10383/09 від 16 липня 2015 року).

Тому, при розгляді справ такої категорії, слід встановити: наявність винної поведінки батьків щодо ухилення від виконання своїх батьківських обов'язків, а також, чи можливо змінити їх поведінку в кращу сторону, чи сприяє захисту інтересів дитини її відібрання від батьків та яке ставлення самої дитини до своїх батьків. При вирішенні питання щодо відібрання дитини від батьків необхідно впевнитись не лише в невиконанні батьками обовязків по вихованню, а також, встановити, що батько (мати) ухиляється від їх виконання свідомо, тобто, що він (вона) систематично, незважаючи на всі заходи попередження та впливу, продовжує не виконувати свої батьківські обовязки.

Таким чином, застосування судом такої міри, як відібрання дітей від батьків, можливе та доцільне тоді, коли всі інші засоби впливу виявились безрезультатними.

При розгляді цієї справи судом не встановлено, що відповідач ухиляється від виконання батьківських обовязків умисно, тобто, що вона систематично, незважаючи на всі заходи попередження та впливу, продовжує не виконувати свої батьківські обовязки, оскільки такі обставини не підтверджені належними і допустимими доказами у справі.

Так, у справі відсутні докази застосування до відповідача заходів впливу у вигляді попередження з боку органів поліції, притягнення до адміністративної відповідальності, попередження, зокрема, з боку органу опіки та піклування.

Так, встановивши на засіданні комісії з питань прав дитини при районній адміністрації Запорізької міської ради по Шевченківському району, що 12.11.2018 згідно з актом органу внутрішніх справ України та закладу охорони здоров'я про підкинуту чи знайдену дитину та її доставку, - було знайдено малолітніх ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, та ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, районна адміністрація надала висновок про доцільність відібрання дітей від матері.

Підтримуючи позов у судовому засіданні, представник позивача не зазначив, як відібрання дітей від матері буде відповідати інтересам дітей.

Разом з тим, під час судового розгляду судом встановлено, що відповідачу не байдужа доля її дітей. Власними поясненнями вона повністю спростовувала наявність підстав для задоволення позовних вимог.

Таким чином, суд у цій справі враховує, що відібрання дітей від батьків є заходом впливу на осіб, які не виконують батьківські обов'язки, те, що до матері раніше не застосовувались попередження про необхідність змінити ставлення до виховання дітей, а факт заперечення нею заявлених позовних вимог свідчить про наявність у неї бажання піклуватись про своїх малолітніх дітей.

Згідно зі ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Позивач не надав суду доказів на підтвердження доводів про те, що залишення дітей у матері є небезпечним для їх життя, здоров'я і морального виховання, як і не було суду надано належних, допустимих та переконливих доказів того, що відповідач ухиляється від виконання своїх обов'язків по вихованню дітей, жорстоко поводиться з ними, є хронічним алкоголіком або наркоманом, вдається до експлуатації дітей, примушує їх до жебракування та бродяжництва.

Посилання позивача на лист Запорізького міського центру соціальних служб для сім'ї, дітей та молоді від 30.10.2018 № 2717/03-Ш не впливає на висновок суду, адже висновок вказаного центру про бродяжництво відповідача жодним доказом по справі не підтверджено. Так, судом встановлено, що відповідач має адресу місця проживання, зареєстровану у встановленому законом порядку, факт систематичного її переміщення з однієї місцевості в іншу (чи в межах однієї місцевості) під час судового розгляду свого підтвердження не знайшов, як і факт існування ОСОБА_3 на нетрудові доходи.

Відтак, суд вважає, що у цій справі у звязку з вищенаведеними обставинами, на теперішній час не встановлено підстав для застосування такої міри, як відібрання дітей від матері.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 1-4, 5, 12, 13, 76-81, 89, 133, 141, 223, 258, 263-265 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Відмовити у задоволенні позову органу опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Шевченківському району, в інтересах малолітніх ОСОБА_1 та ОСОБА_2, до ОСОБА_3, третя особа Комунальний заклад "Запорізький обласний центр соціальнопсихологічної реабілітації дітей" Запорізької обласної ради, про відібрання дітей від матері без позбавлення її батьківських прав.

Розяснити учасникам справи, що датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Рішення може бути оскаржене до Запорізького апеляційного суду. Апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції подається через Шевченківський районний суд м. Запоріжжя до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: якщо апеляційна скарга подана протягом пятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частину другій статті 358 ЦПК України.

Суддя П.В. Зарютін