Провадження № 22-ц/812/24/19
П О С Т А Н О В А

іменем України

10 січня 2019 року м. Миколаїв

справа № 486/254/18

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Лівінського І.В.,

суддів: Данилової О.О., Шаманської Н.О.,

секретар судового засідання: Лептуга С.С.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження

апеляційну скаргу

ОСОБА_1

на рішення Южноукраїнського міського суду Миколаївської області, ухваленого 21 вересня 2018 року під головуванням судді Далматової Г.А. в приміщенні цього ж суду, повне судове рішення складено 28 вересня 2018 року, у цивільній справі

за позовом

ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права користування квартирою, усунення перешкод у користуванні квартирою та вселення в квартиру, та

за зустрічним позовом

ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа Южноукраїнська міська рада Миколаївської області про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням та зняття з реєстрації за місцем проживання,

в с т а н о в и в:

У березні 2018 року ОСОБА_2 звернувся з позовом до ОСОБА_1 про визнання права користування квартирою, усунення перешкод у користуванні квартирою та вселення в квартиру.

Позивач зазначав, що 18 червня 1991 року на їхню сім'ю із чотирьох чоловік (ОСОБА_3 - квартиронаймач, ОСОБА_4 - дружина та діти: ОСОБА_5 та ОСОБА_6.) було надано ордер № 484 на кімнати АДРЕСА_1. Після чого вони заселилися та зареєструвалися за вказаною адресою.

На даний час квартирі надано НОМЕР_1.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_3 помер. Після його смерті протягом семи років вони проживали у вказаній квартирі, сплачували комунальні послуги, дбали про технічний стан приміщення.

21 березня 2003 року його мати зареєструвала шлюб з відповідачем та 25 квітня 2003 року відповідач зареєстрував своє місце проживання за вказаною адресою, однак фактично проживав за іншою адресою.

Відповідач перешкоджає користуватися належною йому квартирою, так як без його згоди здає квартиру в найм та отримує від цього дохід. Особисто відповідач в спірній квартирі не проживає.

Посилаючись на те, що він не має можливості потрапити до свого житла, оскільки відповідач відмовляється передати йому ключі від квартири, позивач просив суд визнати за ним право на користування квартирою АДРЕСА_1 та вселити його у вказану квартиру; усунути перешкоди у здійсненні права на користування спірною квартирою, зобов'язавши відповідача передати йому ключі від спірної квартири.

В квітні 2018 року ОСОБА_1 звернувся з зустрічним позовом, в якому просив суд визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування спірною квартирою та примусово зняти його з реєстраційного обліку.

Посилався на те, що, перебуваючи у шлюбних відносинах з ОСОБА_4, за усною з нею домовленістю він сплатив їй близько 2000 доларів США, таким чином поділивши майно, а вона в свою чергу разом із ОСОБА_6 та ОСОБА_2 повинні були знятись з реєстрації та виселитись з вказаної квартири. ОСОБА_4 та ОСОБА_6 були виписані із спірної квартири, а так як на той момент місце знаходження ОСОБА_2 не було відомо, зняти його з реєстрації не вдалося. З 2004 року ОСОБА_2 в спірній квартирі не проживає та місце знаходження його не відоме. Всі комунальні послуги він сплачує самостійно. Разом з тим, ОСОБА_2 залишається зареєстрованим в цій квартирі та добровільно виписатися не бажає.

Ухвалою Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 18 квітня 2018 року первісний та зустрічний позови об'єднані в одне провадження.

Ухвалою того ж суду від 11 травня 2018 року до участі у справі в якості третьої особи залучено Южноукраїнську міську раду Миколаївської області.

Рішенням того ж суду від 21 вересня 2018 року позов ОСОБА_2 задоволено у повному обсязі. Визнано за ОСОБА_2 право на користування спірною квартирою; вселено його в спірну квартиру; усунено перешкоди у здійсненні ОСОБА_2 права на користування спірною квартирою шляхом зобов'язання ОСОБА_1 передати ОСОБА_2 комплект ключів від спірного житла.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду мотивоване тим, що відсутність ОСОБА_2 в спірній квартирі понад шість місяців є поважною, оскільки ОСОБА_1 не впускає ОСОБА_2 до спірного житла. ОСОБА_2 не має ключів від спірної квартири та не проживає в ній через неприязні стосунки та конфлікт з ОСОБА_1 Крім того, іншого житла ОСОБА_2 не має.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на незаконність рішення суду, порушення судом норм матеріального та процесуального права, на невідповідність фактичним обставинам справи, просив його скасувати та ухвалити нове рішення, яким визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування спірною квартирою та примусово зняти його з реєстраційного обліку.

Апеляційна скарга мотивована тим, що в судовому засіданні не було доведено будь-якої конфліктної ситуації між сторонами. Натомість, повністю доведений факт безпідставного не проживання ОСОБА_2 в спірній квартирі понад 15 років. Крім того, такої поважної причини не проживання особи протягом значного періоду у жилому приміщенні, як через конфлікт, нормами чинного ЖК України не передбачено.

В судове засідання апеляційного суду учасники справи не з'явилися. Про час і місце судового розгляду повідомлені належним чином, а тому їх неявка не перешкоджає розгляду справи.

Від представника ОСОБА_1 - ОСОБА_7 надійшла заява про розгляд апеляційної скарги за її відсутності та за відсутності ОСОБА_1

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Із матеріалів справи вбачається, що на підставі ордеру № 484 від 18 червня 1991 року, виданого на ім'я ОСОБА_3, з урахуванням членів його сім'ї: дружини - ОСОБА_4, дітей - ОСОБА_5 та ОСОБА_6 надано право на зайняття кімнат АДРЕСА_1

5 березня 1991 року місце проживання ОСОБА_2 було зареєстровано за вказаною адресою.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_3 помер.

В березні 2003 році ОСОБА_4 зареєструвала шлюб з ОСОБА_8, який було розірвано в квітні 2009 року.

25 квітня 2003 року ОСОБА_1 зареєструвався за вказаною адресою.

Рішенням Южноукраїнської міської ради Миколаївської області від 28 липня 2016 року № 257 надано згоду на списання багатоквартирного будинку АДРЕСА_1 з балансу комунального підприємства «Житлово-експлуатаційне об'єднання» та погоджено здійснити передачу технічної документації на вказаний будинок об'єднанню співвласників багатоквартирного будинку «Дев'ятий квартал» (а.с. 77).

Згідно довідки КП ЖЕО, на момент списання вказаного будинку з балансу КП ЖЕО 10 серпня 2016 року квартира НОМЕР_1 перебувала в комунальній власності, особовий рахунок був відкритий на ОСОБА_1, згідно заяви від 17 серпня 2003 року (а.с. 87).

Відповідно до довідки Центру надання адміністративних послуг м. Южноукраїнська станом на 6 грудня 2017 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 зареєстровані за спірною адресою, особовий рахунок відкритий на ОСОБА_1 (а.с. 9).

Згідно ж цієї довідки ОСОБА_4 та ОСОБА_6 також були зареєстровані за цією адресою, однак вибули із вказаної адреси та зняті з реєстраційного обліку 9 лютого 2007 року (а.с. 9).

Статтею 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не можу бути позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до частини 4 статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Європейський суд з прав людини вказує, що «втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла» (справа «Кривіцька та Кривіцький проти України», заява № 30856/03, п. 41, від 2 грудня 2010 року).

«Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (справа «Кривіцька та Кривіцький проти України», заява № 30856/03, п. 42, від 2 грудня 2010 року).

Відповідно до актів про не проживання, які були складені комісією 21 вересня 2016 року, 7 березня та 13 грудня 2017 року, ОСОБА_2 з грудня 2003 року в спірній квартирі не проживає.

Із змісту ст.ст. 71, 72 ЖК Української РСР вбачається, що визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, можливе внаслідок відсутності цієї особи в цьому приміщені понад шість місяців без поважних причин. Якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймачем, а в разі спору - судом.

Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до житлового приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності.

При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.

У справах про визнання наймача або членів його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням, необхідно з'ясувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки.

Поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з врахуванням обставин справи та правил процесуального закону щодо оцінки доказів.

Судом встановлено, що не проживання ОСОБА_2 в спірній квартирі викликано причинами, зумовленими конкретними життєвими обставинами, а не з суб'єктивною його відмовою від права на проживання. Зокрема, в суді першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2 деякий час знаходився в місцях позбавлення волі, а повернувшись додому, ОСОБА_1 не впустив його до спірного житла, змінивши замки в спірній квартирі. Крім того, з пояснень свідків вбачається, що відсутність ОСОБА_2 була зумовлена також необхідністю працевлаштування за кордоном (матір є інвалідом, а сестра не працює, бо змушена доглядати матір, а тому він єдиний, хто забезпечує сім'ю).

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що ОСОБА_2 іншого житла не має, інтерес до спірної квартири не втрачав, а його тимчасова відсутність була обумовлена поважними причинами, а тому суд правильно відмовив ОСОБА_1 в задоволенні зустрічного позову та обґрунтовано задовольнив первісний позов ОСОБА_2

Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_2 добровільно виселився із спірного житла, протягом 15 років не проживає в ньому без поважних причин та не звертався раніше з вимогами про вселення, є необґрунтованими з наведених вище підстав.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (справа «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року).

Доводи апеляційної скарги та зміст оскаржуваного судового рішення не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а тому рішення підлягає залишенню без зміни відповідно до положень статті 375 ЦПК України.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 21 вересня 2018 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду, за правилами, передбаченими ст. 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий І.В. Лівінський

Судді О.О. Данилова

Н.О. Шаманська

Повне судове рішення складено 10 січня 2019 року.