Житомирський апеляційний суд
Справа №296/5050/17 Головуючий у 1-й інст. Сингаївський О. П.
Категорія 20 Доповідач Шевчук А. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 січня 2019 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючої судді Шевчук А.М.,

суддів: Талько О.Б., Коломієць О.С.,

з участю секретаря судового засідання Пеклін Л.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі

цивільну справу №296/5050/17 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних

за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 05 липня 2018 року, яке ухвалене під головуванням судді Сингаївського О.П. у м. Житомирі,

в с т а н о в и в:

У червні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 Із урахуванням заяви про збільшення позовних вимог від 08 лютого 2018 року, з підстав, передбачених ст.625 ЦК України, просить стягнути інфляційні втрати та три проценти річних в сумі 50 074,73 грн. за період з 03 травня 2012 року по 18 грудня 2017 року (а.с.2,36). Свої вимоги обґрунтовував тим, що рішенням Апеляційного суду Житомирської області від 23 грудня 2015 року, що набрало законної сили, з ОСОБА_2 на його користь стягнуті кошти за договором купівлі-продажу автомобіля в сумі 36 656,39 грн., які остання сплатила частинами у 2017 році.

Рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 05 липня 2018 року за прострочення виконання грошового зобов'язання стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 інфляційні втрати і три проценти річних у загальній сумі 50 074,73 грн. Також вирішено питання судових витрат.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу. Посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити у повному обсязі. На думку відповідача розмір грошового зобов'язання визначено рішенням Апеляційного суду Житомирської області від 23 грудня 2015 року. Виходячи із такого твердження ОСОБА_2 вважає, що інфляційні втрати можуть нараховуватися не раніше набуття рішенням суду апеляційної інстанції законної сили. Окрім того посилається на пропуск позивачем трирічного строку позовної давності. Також у апеляційній скарзі наголошує на тому, що позивач не має права на застосування до неї санкцій, передбачених ст.625 ЦК України, бо правовідносини виникли не з порушення нею зобов'язання, а з примусового виконання рішення суду.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача просить у задоволенні апеляційної скарги відмовити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до положень ст.367 ЦПК України, колегія суддів апеляційного суду доходить до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до частини другої ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язанням, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Грошовим є зобов'язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов'язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов'язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов'язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов'язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондується обов'язок боржника з такої сплати. Ці висновки узгоджуються з позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленою у постанові від 11 квітня 2018 року в справі №758/1303/15-ц.

У своїй постанові від 16 травня 2018 року в справі №686/21962/15-ц Велика Палата Верховного Суду відступила від висновків Верховного Суду України, викладених у постанові від 20 січня 2016 року в справі №6-2759цс15, який полягав у тому, що правовідносини, що виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження» і до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільно-правову відповідальність за невиконання грошового зобов'язання (стаття 625 ЦК України).

За таких обставин у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов'язання незалежно від підстав його виникнення. Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов'язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов'язань.

Обставини, встановлені рішенням суду у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини, якщо інше не встановлено законом (зі змісту частини четвертої ст.82 ЦПК України).

Рішенням Апеляційного суду Житомирської області від 23 грудня 2015 року, яке набрало законної сили, встановлено, що 03 травня 2012 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладений договір купівлі-продажу, за умовами якого ОСОБА_1 (подавець), від імені якого діяла ОСОБА_4, продав, а ОСОБА_2 (покупець) купила автомобіль, але покупець грошові кошти за придбаний транспортний засіб ні продавцю, ні його довіреній особі не передав.

Відповідно до положень ст.655 ЦК України за договором купівлі-продажу продавець передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність покупцеві, а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Отже, між сторонами з моменту укладення договору купівлі-продажу виникло грошове зобов'язання.

Рішенням Апеляційного суду Житомирської області від 23 грудня 2015 року стягнуто з ОСОБА_2 та користь ОСОБА_1 36 656,39 грн. заборгованості за договором купівлі-продажу автомобіля (рішення приєднано до матеріалів справи).

Із постанови державної виконавчої служби від 09 січня 2018 року про закінчення виконавчого провадження вбачається, що платіжним дорученням від 08 листопада 2017 року №3660 сплачена сума 15 133 грн., а платіжним дорученням від 19 грудня 2017 року №4611 - сума 21 523,39 грн. (а.с.28).

Отже, відповідачем допущено прострочення виконання грошового зобов'язання: з 03 травня 2012 року до 08 листопада 2017 року не повернуто кошти у сумі 36 656,39 грн., а з 09 листопада 2017 року до 18 грудня 2017 року не повернуто кошти у сумі 21 523,39 грн., що складає суму інфляційних втрат - 43 920,73 грн. та суму трьох процентів річних - 6 154 грн.

Із огляду на вищевикладене, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції про те, що відповідач, яка прострочила виконання грошового зобов'язання, має нести відповідальність за його порушення, яка полягає у відшкодуванні позивачу інфляційних втрат та трьох процентів річних, оскільки положення ст.625 ЦК України поширюються на спірні правовідносини та сума 50 074,73 грн. підтверджується належними розрахунками.

Стосовно відповідальності, передбаченої ст.625 ЦК України, встановлений загальний строк позовної давності тривалістю у три роки (ст.257 ЦК України).

Відповідно до частин першої, другої та третьої ст.264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дій, що свідчать про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново.

Так, у рішенні Апеляційного суду Житомирської області від 23 грудня 2015 року зазначається, що посилання відповідача на пропуск позивачем строку звернення до суду не підтверджені жодним доказом. Після ухвалення даного рішення відповідач сплатила борг у 2017 році. Враховуючи обставини переривання перебігу строку позовної давності, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для застосування строків позовної давності, а доводи апеляційної скарги з цього приводу є необґрунтованими.

Оскільки суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, то підстав для його скасування не вбачається. Рішення відповідно до приписів ст.375 ЦПК України залишається без змін.

Керуючись ст.ст.259,268,367-368,374-375,381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 05 липня 2018 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча Судді:

Повний текст постанови складений 14 січня 2019 року.