Постанова

Іменем України

10 січня 2019 року

м. Київ

справа № 202/26318/13

провадження № 61-32938св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С. (суддя-доповідач),

суддів: Лесько А. О., Пророка В. В., Сімоненко В. М., Фаловської І. М.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

представники позивача: ОСОБА_1, ОСОБА_2,

відповідачі: публічне акціонерне товаристве «Акцент-Банк», ОСОБА_3,

представник відповідача ОСОБА_3- ОСОБА_4,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 17 жовтня 2016 року у складі судді Зосименко С. Г. та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 15 лютого 2017 року у складі колегії суддів: Городничої В. С., Варенко О. П., Лаченкової О. В.,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2012 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк» (далі - ПАТ «А-Банк»), ОСОБА_3, у якому в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором в сумі 23 868,12 доларів США, просило звернути стягнення на предмет застави, а саме належний ОСОБА_3 на праві власності автомобіль Opel, 1999 року випуску, номерний знак НОМЕР_1, шляхом його продажу ПАТ КБ «Приватбанк» з укладанням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, зі зняттям вказаного автомобіля з обліку в органах ДАІ України а також наданням ПАТ КБ «Приватбанк» всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу; стягнути з відповідачів солідарно на користь ПАТ КБ «Приватбанк» 10 000 грн.

Позовна заява мотивована тим, що договором застави, укладеним

28 вересня 2006 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3, забезпечено виконання останнім фінансових зобов'язань за кредитним договором від 28 вересня 2006 року. Предметом договору застави є належний ОСОБА_3 автомобіль Opel, 1999 року випуску, номерний знак НОМЕР_1.

Виконання умов вказаного вище кредитного договору також забезпечено договором поруки, укладеним 20 жовтня 2010 року з поручителем

ПАТ «А-Банк».

Умовами кредитного договору від 28 вересня 2006 року строк виконання основного зобов'язання визначено до 27 вересня 2011 року.

Позичальник ОСОБА_3 порушив умови кредитного договору в частині своєчасного погашення платежів та допустив утворення заборгованості, яка станом на 05 квітня 2012 року склала 23 868,12 доларів США.

ОСОБА_3 проти позову заперечив та вказав на те, що заставне майно було незаконно вилучено співробітниками кредитора. Заборгованості за кредитним договором він не має, однак відсутнє підтвердження повного погашення заборгованості. Також посилається на пропуск банком строку позовної давності звернення до суду, про що подав письмову заяву.

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська

від 17 жовтня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 15 лютого 2017 року, в задоволенні позову відмовлено. Провадження у частині позовних вимог до ПАТ «А-Банк» закрито.

Судові рішення мотивовані пропуском позивачем строку позовної давності звернення до суду про застосування наслідків якого заявлено відповідачем до винесення судом рішення.

У касаційній скарзі, поданій у березні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ПАТ КБ «ПриватБанк» просить скасувати ухвалені у справі судові рішення, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Доводи касаційної скарги зводяться до того, що суд прийшов передчасного висновку про відмову в задоволенні позову в повному обсязі у зв'язку з пропуском строку позовної давності, оскільки належним чином не дослідив право на стягнення заборгованості по черговим місячним платежам, які є самостійними зобов'язання в межах загальної позовної давності, відповідно статті 257 ЦК України та стягнення пені в межах спеціальної позовної давності, та не встановив момент виникнення такого права на захист.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 червня 2017 року відкрито касаційне провадження у справ, справу витребувано з суду першої інстанції.

Інші учасники справи не скористались своїм правом на подання до суду відзиву на касаційну скаргу, своїх заперечень щодо змісту і вимог касаційної скарги до касаційного суду не направили.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року

№ 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального

кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів».

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення

змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У травні 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду вирішення справи.

Відповідно до положень частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Суд установив, що 28 вересня 2006 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого останній отримав 18 003 доларів США на умовах, визначених договором, з кінцевим терміном повернення 27 вересня 2011 року.

На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між

ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 того ж дня було укладено договір застави, згідно з яким в заставу банку було передано автомобіль Opel, 1999 року випуску, номерний знак НОМЕР_1, що належить на праві власності ОСОБА_3

Позичальник допустив утворення заборгованості, яка станом на 05 квітня 2012 року складає 23 868,12 доларів США.

Суд установив, що позивач не направляв досудову вимогу до відповідачів, а звернувся із даним позовом.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

Відповідно до статті 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

У відповідності зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно з частиною першою статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Отже, для належного виконання зобов'язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов'язання є його порушенням.

Загальна позовна давність (зокрема, до вимог про стягнення заборгованості за кредитом і процентів) встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України), а спеціальна позовна давність до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) - тривалістю в один рік (пункт 1 частини другої статті 258 ЦК України).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Початок перебігу позовної давності визначається статтею 261 ЦК України. Так, за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). А за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п'ята цієї статті).

Оскільки договір встановлює окремі зобов'язання, які деталізують обов'язок відповідача повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право позивача вважається порушеним з моменту порушення відповідачем терміну внесення чергового платежу. А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) відповідачем обов'язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу.

У разі порушення позичальником терміну внесення чергового платежу, передбаченого договором (прострочення боржника), відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України кредитодавець до спливу визначеного договором строку кредитування вправі заявити вимоги про дострокове повернення тієї частини кредиту, що залишилася, і нарахованих згідно зі статтею 1048 ЦК України, але не сплачених до моменту звернення кредитодавця до суду, процентів, а також попередніх невнесених до такого моменту щомісячних платежів у межах позовної давності щодо кожного із цих платежів. Невнесені до моменту звернення кредитора до суду щомісячні платежі підлягають стягненню у межах позовної давності, перебіг якої визначається за кожним з платежів окремо залежно від настання терміну сплати кожного з цих платежів.

Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання.

До такого правового висновку прийшла Велика Палата Верховного Суду, у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження

№ 14-10цс18).

Встановивши, що між сторонами кредитного договору узгоджено повернення кредиту частинами, суд дійшов висновку, що право кредитора вважається порушеним не з моменту закінчення терміну дії кредитного договору, а з моменту недотримання ОСОБА_3 строку погашення кожного чергового траншу.

Такою датою суд визначив дату чергового платежу 06 січня 2009 року.

Разом із тим, установивши, що кредитор не скористався своїм правом на дострокове повернення тієї частини кредиту, що залишилася, суд у повній мірі не з'ясував, чи дотримано позивачем строк позовної давності щодо решти щомісячних платежів, визначених графіком погашення заборгованості, оскільки кінцевим терміном повернення кредиту

є 27 вересня 2011 року, а позов пред'явлено в квітні 2012 року.

Судом також не досліджувалось право кредитора на стягнення штрафних санкцій в межах строку позовної давності щодо кожного із цих платежів.

Оскільки відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені, то усунути вказані недоліки розгляду справи на стадії касаційного перегляду неможливо.

Таким чином суди попередніх інстанцій не встановили фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, а тому оскаржувані судові рішення не можуть вважатися законними та обґрунтованими, такими, що відповідають основоположним засадам цивільного судочинства.

Відповідно до пунктів 1, 2 і 3 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази; або суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; або суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів.

Оскільки суди не встановили фактичних обставин, від яких залежить правильне вирішення справи, та не перевірили доводи сторін та надані на їх підтвердження докази, то ухвалені у справі судові рішення в частині вирішення позовних вимог до ОСОБА_3 відповідно до частини третьої статті 411 ЦПК України підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 400, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити.

РРР ішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 17 жовтня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області

від 15 лютого 2017 року скасувати в частині вирішення позовних вимог до ОСОБА_3.

Справу в цій частині направити до суду першої інстанції на новий розгляд.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає

Головуючий В. С. Висоцька

Судді А. О. Лесько

В. В. Пророк

В. М. Сімоненко

І. М. Фаловська