03.04.2019 Справа № 756/2631/17
Справа ун. № 756/2631/17
пр.№2/756/374/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 квітня 2019 року Оболонський районний суд м. Києва у складі:

головуючого - судді- Луценко О.М.,

при секретарі - Румянцевій Т.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя,

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернулася до суду з зазначеним позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна, відповідно до якого просила:

визнати за ОСОБА_1 право власності на квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 130,4 кв.м., вартістю 4 044 000,00 грн. (чотири мільйони сорок чотири тисячі гривень 00 копійок);

припинити право власності ОСОБА_2 на 1/2 квартири АДРЕСА_1, загальною площею 130,4 кв.м;

визнати за ОСОБА_1 право власності на автомобіль марки АUDІ, модель Q7, державний номерний знак НОМЕР_1, 2012 року випуску, колір, білий, вартістю - 1 080 000,00 грн. (один мільйон вісімдесят тисяч гривень 00 копійок);

визнати за ОСОБА_2 право власності на земельну ділянку, площею 0,2000 га, кадастровий номер НОМЕР_9, що знаходиться за адресою: Київська область, Богуславський район, с. Чайки, вартістю - 347 849,00 грн. (триста сорок сім тисяч вісімсот сорок дев'ять гривень 00 копійок);

визнати за ОСОБА_2 право власності на земельну ділянку, площею 0,1200 га, кадастровий номер НОМЕР_10, що знаходиться за адресою: Київська область, Вишгородський район, Лебедівська сільська рада, вартістю 600 000,00 грн. (шістсот тисяч гривень 00 копійок);

визнати за ОСОБА_2 право власності на земельну ділянку, площею 0,1203 га, кадастровий номер НОМЕР_11, що знаходиться за адресою: Київська область, Вишгородський район, сільська рада Хотянівська, вартістю 1 100 000,00 грн. (один мільйон сто тисяч гривень 00 копійок);

визнати за ОСОБА_2 право власності на автомобіль марки LEXUS, модель LХ570, державний номерний знак НОМЕР_2, 2016 року випуску, колір чорний, вартістю - 1 546 800,00 грн. (один мільйон п'ятсот сорок шість тисяч вісімсот гривень 00 копійок);

визнати за ОСОБА_2 право власності на автомобіль марки MERCEDES-BENZ, модель S 600, державний номерний знак НОМЕР_3, 2006 року випуску, колір чорний, вартістю - 810 000,00 грн. (вісімсот десять тисяч гривень 00 копійок);

визнати за ОСОБА_2 право власності на автомобіль марки MERCEDES-BENZ, модель SPRINTER 313 СDІ, державний номерний знак НОМЕР_4, 2010 року випуску, колір зелений, Вартістю - 540 000,00 грн. (п'ятсот сорок тисяч гривень 00 копійок);

визнати за ОСОБА_2 право власності на автомобіль марки VOLKSWAGEN, модель MULTIVAN, державний номерний знак НОМЕР_5, 2013 року випуску, колір чорний, вартістю - 1 350 000,00 грн. (один мільйон триста п'ятдесят тисяч гривень 00 копійок);

визнати за ОСОБА_2 право власності на автомобіль марки ЗИЛ, модель 131, 1972 року випуску, придбаного 21.04.2010 р., вартістю - 40 000,00 грн. (сорок тисяч гривень 00 копійок);

визнати за ОСОБА_2 право власності на причіп марки КНОТТ, модель 91Н, державний номерний знак НОМЕР_6, 2015 року випуску, колір сірий, вартістю 108 000,00 грн. (сто вісім тисяч гривень 00 копійок).

визнати за ОСОБА_2 право власності на причіп марки ТІКІ-ТREILER, модель С-300LР, 2012 року випуску, придбаного 14.03.2012 р., вартістю - 26 500,00 грн. (двадцять шість тисяч п'ятсот гривень 00 копійок).

Позов обґрунтовує тим, що 16 грудня 2016 року рішенням Подільського районного суду міста Києва у справі № 758/14142/16-ц шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2, зареєстрований 07.11.2009 відділом реєстрації актів цивільного стану Солом'янського районного управління юстиції у місті Києві, актовий запис № 1790 розірвано. Під час розірвання шлюбу питання про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої доньки ОСОБА_3 не ставилось. Колишній чоловік - ОСОБА_2, не надає їй допомоги у вихованні спільної доньки та жодним чином не бере участі у матеріальному утриманні. В період шлюбу подружжям було набуто майно, про поділ якого і подано позовну заяву.

24.07.2017 р. ухвалою суду відкрито провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя.

21.02.2017 року до суду надійшла заява представника позивача про забезпечення позову шляхом, заборони вчиняти певні дії, а саме заборонити вчиняти певні дії шляхом відчуження квартири АДРЕСА_1; земельної ділянки, площею 0,2000 га, кадастровий номер НОМЕР_9, що знаходиться за адресою: Київська область, Богуславський район, с. Чайки; земельної ділянки, площею 0,1200 га, кадастровий номер НОМЕР_10, що знаходиться за адресою: Київська область, Вишгородський район, Лебедівська сільська рада; земельної ділянки, площею 0,1203 га, кадастровій номер НОМЕР_11, що знаходиться за адресою: Київська область, Вишгородський район, сільська рада Хотянівська; Автомобіля марки LEXUS, модель LX570, державний номерний знак НОМЕР_2, 2016 року випуску, колір чорний; Автомобіль марки MERCEDES-BENZ, модель S 600, державний номерний знак НОМЕР_3, № кузова НОМЕР_12, 2006 року випуску, колір чорний; Автомобіля марки AUDI, модель Q7, державний номерний знак НОМЕР_1, № кузова НОМЕР_13, 2012 року випуску, колір білий; Автомобіля марки MERCEDES-BENZ, модель SPRINTER 313 CDI, державний номерний знак НОМЕР_4, № кузова НОМЕР_14, 2010 року випуску, колір зелений; Автомобіля марки VOLKSWAGEN, модель MULTIVAN, державний номерний знак НОМЕР_5, № кузова НОМЕР_15, 2013 року випуску, колір чорний; Причепу марки KHOTT, модель 91Н, державний номерний знак НОМЕР_6, № кузова НОМЕР_16, 2015 року випуску, колір сірий; Автомобіля марки ЗИЛ, модель 131, 1972 року випуску, зареєстрованого за ОСОБА_2; Причепу марки TIKI-TREILER, модель C-300LP, 2012 року випуску, зареєстрованого за ОСОБА_2 (а.с. 11-12 том.1).

Суд, керуючись ст. 151-153 ЦПК України, ухвалою від 24.02.2017 р. задовольнив заяву позивача про забезпечення позову.

02.10.2018 р. відповідач надав відзив на позовну заяву (а.с. 178-182 том.1), в якому просить суд відмовити в задоволенні пунктів 2.1, 2.2, 2.3 позовної заяви та задовольнити решту вимог ОСОБА_1 Відповідач у відзиві зазначає, що квартира АДРЕСА_1 є об'єктом права спільної сумісної власності колишнього подружжя, підстав для визнання за ОСОБА_1 права власності на цю квартиру немає.

До відзиву на позовну заяву відповідач долучив договори позики № 23/07-13 від 23.06.2013 року, № 1444 від 10.11.2014 року, № 01/04-15 від 01.04.2015 року, № 1648 від 01.11.2015 р., № 01/08-16 від 01.08.2016 року з розписками (а.с. 183-188 том1).

Відповідач вказує, що автомобіль марки АUDІ, модель Q7, державний номерний знак НОМЕР_1, 2012 року випуску, він придбав за особисті кошти, тому цей автомобіль слід вважати його особистою приватною власністю. Кошти на придбання цього автомобіля відповідач позичив на підставі договору позики № 1648 від 01.11.2015 року, укладеного з ОСОБА_4 (а.с.194 том.1).

Відповідач за позичені кошти придбав також три земельні ділянки та автомобіль MERCEDES-BENZ, модель SPRINTER. Кошти відповідач позичив у ОСОБА_5 на підставі договорів позики № 23/07-13 від 23.07.2013 року (а.с. 183 том.1), № 01/04-15 від 01.04.2015 року (а.с. 185 том1), № 01/08-16 від 01.08.2016 року (а.с. 187 том.1).

28.11.2018 р. представник позивача надала суду відповідь на відзив (а.с. 210-217 том.1), відповідно до якої обґрунтовує своє право на визнання за нею права власності на квартиру АДРЕСА_1 посиланням на норми ст. 70 і 71 СК України, ч. 1 ст. 370 ЦК України, Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, враховуючи інтереси неповнолітньої дитини. Позивач не знала про укладання відповідачем договорів позики (комісії) та згоди на їх укладання не давала, як передбачено ст. 65 СК України. Зазначає, що оскільки їй не було відомо про укладення таких правочинів під час шлюбу з відповідачем, відсутність її згоди на це, а також надання договорів суду через рік після отримання позовної заяви, позивач вважає ці договори фіктивними.

22.02.2019 р. відповідач надав суду заперечення на відповідь позивача на відзив (а.с. 222-225 том.1), де уточнив, що на дату звернення позивача з позовом до суду (21.02.2017р.) у власності відповідача не було автомобілів марки LEXUS, модель LX570, марки MERCEDES-BENZ, модель S 600, марки MERCEDES-BENZ, модель SPRINTER 313 СDІ, марки VOLKSWAGEN, модель MULTIVAN; марки ЗИЛ, модель 131, 1972 року випуску; причепу марки КНОТТ, модель 91Н; причепу марки ТІКІ-ТREILER, модель С-ЗООLР, 2012 року випуску, у зв'язку з реалізацією цих транспортних засобів третім особам.

У зв'язку з цим, відповідач відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 255 ЦПК України просить суд закрити провадження у справі в частині вимог позивача про визнання права власності на вказане майно за відповідачем.

Також відповідач долучив до матеріалів справи копії декларацій позивача за 2015, 2016, 2017, перше півріччя 2018 р.р., які, на його думку, свідчать про відсутність у позивача фінансових можливостей придбати автомобіль марки АUDІ, модель Q7, а також про невизнання позивачем факту користування цим автомобілем.

25.03.2019 р. позивач надала суду свої заперечення (а.с. 7-12 том2), в яких зазначає, що спірні квартира та автомобіль марки АUDІ, модель Q7, фактично перебувають у її володінні і забезпечують їй та дитині необхідні умови спільного проживання. Невідображення в деклараціях позивачки за 2017 та 2018 роки інформації про автомобіль марки АUDІ, модель Q7, пов'язане лише з тим, що на час заповнення цих декларацій відповідач не був членом її сім'ї як суб'єкта декларування.

01.04.2019 р. від позивача надійшли до суду додаткові пояснення стосовно договорів позики, комісії та купівлі-продажу земельних ділянок.

В судовому засіданні позивач та представник позивача позовні вимоги підтримали та просили суд постановити рішення, яким позов задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні проти наданого позову заперечив частково, просив суд постановити рішення з урахуванням заперечень на позову заяву.

Суд, повно і всебічно з'ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджені тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, дійшов до таких висновків.

Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтереси юридичних осіб, інтересів держави.

За нормою статті 5 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ч. 3 ст. 13 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд, у т.ч. самостійно обирати спосіб захисту свого права.

В судовому засіданні встановлено, що згідно зі свідоцтва про шлюб НОМЕР_17 від 07.11.2009 р. (запис в книзі реєстрації актів за №1790), ОСОБА_1 і ОСОБА_2 07.11.2009 р. уклали шлюб (а.с.21 том 1).

Згідно з рішенням Подільського районного суду міста Києва у справі № 758/14142/16-ц від 16.12.2016 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2. було розірвано (реєстрація 07.11.2009 відділом реєстрації актів цивільного стану Солом'янського районного управління юстиції у місті Києві, актовий запис № 1790) (а.с.22 том 1).

Від шлюбу колишнє подружжя мають неповнолітню доньку ОСОБА_3 (свідоцтво про народження НОМЕР_18) (а.с.23 том1), яка проживає спільно з позивачкою.

Сторони проживають окремо один від одного.

Відповідно до свідоцтва про шлюбу НОМЕР_19 ОСОБА_1 зареєструвала шлюб з ОСОБА_6, який зареєстрований Кропивницьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану головного територіального управління юстиції у Кіровоградській області, актовий запис № 1093 та змінила прізвище на ОСОБА_1( а.с.143 том1).

Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 16.11.2012 р. ОСОБА_1 та ОСОБА_2 придбали квартиру АДРЕСА_1 за ціною 1 463 349 (один мільйон чотириста шістдесят три тисячі триста сорок дев'ять) гривень 00 копійок, який було посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сибігою С.Е., та зареєстровано в реєстрі за № 4750 (а.с. 26-27 том.1).

Правочин купівлі-продажу зареєстрований 16.11.2012 р. в Державному реєстрі правочинів (а. с. 28-29 том1). Згідно з витягом про державну реєстрацію рішення про державну реєстрацію права власності на квартиру прийнято 13.12.2012 р. (а.с.30 том1).

Таким чином, суд першої інстанції вважає встановленим, що квартиру за адресою: АДРЕСА_1, було придбано сторонами за час перебування у шлюбі. Докази того, що квартиру набуто за кошти, що належали одному із подружжя відсутні, а тому суд дійшов висновку, що спірна квартира є спільною власністю подружжя.

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один із них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно зі ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Згідно з ч. 1 ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

Згідно з ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Згідно із ч.1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним контрактом.

При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї (ч. 2 ст. 70 СК України).

Відповідно до ч. 3 ст. 70 СК України за рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Згідно з ч. 1 ст. 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Згідно з ч. 2 ст. 71 СК України неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Відповідно до ч. 2 ст. 183 ЦК України неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення.

Також згідно частин 3, 4 статті 368 ЦК України майно набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Відповідно до ч. 1 ст. 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї.

Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду (ч. 2 ст. 365 ЦК України).

Відповідно до ч. 4 ст. 71 СК України присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України.

Проте відповідач жодного разу не порушував під час судового розгляду питання про присудження йому грошової компенсації замість Ѕ частки у праві спільної сумісної власності на спірну квартиру, згоди на таку компенсацію не давав, відповідного позову не подавав.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права.

Згідно з абз. 12 ч. 2 ст. 16 ЦК України суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Таким чином, на підставі п. 1 ч. 2 ст. 16, абз. 12 ст. 16, ч. 1 ст. 365 ЦК України, ст. 70, ч. 2 ст. 71 СК України, враховуючи, що спірна квартира є неподільною річчю, яка фактично перебуває у володінні позивачки, відповідач не довів своїх намірів щодо володіння та використання квартири, а спільне володіння і користування квартирою з огляду на стосунки сторін є неможливими проживання, беручи до уваги інтереси дитини суд вважає за можливим визнати право власності на квартиру за позивачкою та припинити право відповідача на Ѕ квартири.

Також установлено, що відповідно до договору позики № 1648 від 01.11.2015 року (а.с.194 том1), ОСОБА_2 позичив у ОСОБА_4 кошти у розмірі 1 100 000,00 (один мільйон сто тисяч) гривень (еквівалентно 40 950 дол. США) на придбання автомобіля марки АUDІ, модель Q7.

Відповідно до облікової картки № 76540116 від 14.11.2015 р. (а. с.45 том.1) автомобіль марки АUDІ, модель Q7, державний номерний знак НОМЕР_1, 2012 року випуску, № кузова НОМЕР_13, зареєстрований за ОСОБА_2

Відповідно до абз. 1 п. 30 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ майна подружжя» рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об'єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК України.

Згідно з ч. 1 ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового (ч. 2 ст. 65 СК України).

Згідно з ч. 3 ст. 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Відповідно до ст. 177 ЦК України гроші (грошові кошти) є майном.

Правочин вважається дрібним побутовим, якщо він задовольняє побутові потреби особи, відповідає її фізичному, духовному чи соціальному розвитку та стосується предмета, який має невисоку вартість (ч. 1 ст. 31 ЦК).

Отже, суд виходить з того, що грошові кошти, позичені відповідачу за договором позики № 1648 від 01.11.2015 року в розмірі 1 100 000,00 (один мільйон сто тисяч) гривень, є цінним майном, оскільки в силу своєї високої вартості виходить за межі дрібного побутового правочину, а тому на укладання такого правочину відповідач мав отримати письмову згоду позивачки.

Згідно з ч. 2 ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 3 ст. 12 ЦПК України).

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч. 4 ст. 12 ЦПК України).

Згідно зі ст. 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч. 5 ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідач не довів в суді, що позивачка надала письмову згоду на укладення договору позики № 1648 від 01.11.2015 року. Тож суд вважає встановленим факт відсутності згоди позивачки на укладання цього правочину.

Надаючи оцінку договору позики № 1648 від 01.11.2015 року, суд зазначає наступне.

Судом встановлено, що позивачка відповідно до Закону України «Про запобігання корупції» від 14.10.2014 року № 1700-VІІ, перебуваючи на посаді особи, уповноваженої на виконання функцій держави, подавала електронні декларації за 2015, 2016, 2017 р.р. та перше півріччя 2018 р.р. (перед звільненням).

Відповідно до абз. 1 п. 9 ч. 1 ст. 46 Закону України «Про запобігання корупції» від 14.10.2014 року № 1700-VІІ (редакції, чинній на дату подання декларації за 2015 рік) у декларації зазначаються відомості про фінансові зобов'язання, у тому числі отримані кредити, позики, зобов'язання за договорами лізингу, розмір сплачених коштів в рахунок основної суми позики (кредиту) та процентів за позикою (кредиту), зобов'язання за договорами страхування та недержавного пенсійного забезпечення, позичені іншим особам кошти.

Відомості щодо фінансових зобов'язань включають дані про вид зобов'язання, його розмір, валюту зобов'язання, інформацію про особу, стосовно якої виникли такі зобов'язання, відповідно до пункту 1 частини першої цієї статті, або найменування відповідної юридичної особи із зазначенням коду Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, та дату виникнення зобов'язання. Такі відомості зазначаються лише у разі, якщо розмір зобов'язання перевищує 50 прожиткових мінімумів, встановлених для працездатних осіб на 1 січня звітного року. У разі якщо розмір зобов'язання не перевищує 50 мінімальних заробітних плат, встановлених для працездатних осіб на 1 січня звітного року, зазначається лише загальний розмір такого фінансового зобов'язання.

Згідно з Роз'ясненням Національного агентства з питань запобігання корупції, затвердженого Рішенням НАЗК № 3 від 11.08.2016 р. відповідно до пункту 9 частини першої статті 46 Закону, у декларації відображаються фінансові зобов'язання суб'єкта декларування та членів його сім'ї, які є дійсними станом на останній день звітного періоду.

Згідно ст. 1 Закону України «Про запобігання корупції» від 14.10.2014 року № 1700-VІІ членами сім'ї є особи, які перебувають у шлюбі, а також їхні діти, у тому числі повнолітні, батьки, особи, які перебувають під опікою і піклуванням, інші особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки (крім осіб, взаємні права та обов'язки яких не мають характеру сімейних), у тому числі особи, які спільно проживають, але не перебувають у шлюбі.

У розділі «Фінансові зобов'язання» відображаються також відомості про розмір сплачених суб'єктом декларування або членом його сім'ї коштів в рахунок основної суми позики (кредиту) та розмір сплачених процентів за позикою (кредитом).

Отже, на дату подання позивачкою декларації за 2015 рік в декларації мали бути відображені відомості про фінансові зобов'язання відповідача як члена сім'ї суб'єкта декларування, у тому числі про погашенні фінансові зобов'язання.

Проте відомості про фінансові зобов'язання відповідача за договором позики № 1648 від 01.11.2015 року не відображені в декларації позивачки за 2015 рік, у зв'язку з чим, суд вважає недоведеним факт позичання відповідачем коштів на придбання автомобіля марки АUDІ, модель Q7.

Відповідно до абз. 1 п. 3 ч. 1 ст. 46 Закону України «Про запобігання корупції» від 14.10.2014 року № 1700-VІІ у декларації зазначаються відомості про цінне рухоме майно, що належить суб'єкту декларування або членам його сім'ї.

На момент подання позивачкою декларацій за 2017 та перше півріччя 2018 шлюб позивача з відповідачем розірвано, тому відповідно до Закону України «Про запобігання корупції» від 14.10.2014 року № 1700-VІІ відомості про автомобіль марки АUDІ, модель Q7, який зареєстрований за відповідачем, не повинні були зазначатися в цих деклараціях.

Отже, суд відхиляє доводи відповідача про те, що незазначення в деклараціях позивачки відомостей про автомобіль марки АUDІ, модель Q7, свідчить, що автомобіль вибув з фактичного володіння позивачки.

Відповідно до абз. 2 п. 30 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ майна подружжя» у випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім'ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Таким чином, суд враховує автомобіль марки АUDІ, модель Q7, державний номерний знак НОМЕР_1, 2012 року випуску, № кузова НОМЕР_13, що зареєстрований за відповідачем, в складі спільного майна колишнього подружжя.

З наведених підстав суд відхиляє доводи відповідача, що автомобіль марки АUDІ, модель Q7, придбаний відповідачем за його особисті кошти.

Згідно з ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є:

1) майно, набуте нею, ним до шлюбу;

2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування;

3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто;

4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду";

5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно з п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК України).

Таким чином, майно придбане за запозичені (кредитні) кошти та оформлене на одного з подружжя є об'єктом спільної сумісної власності та підлягає поділу судом.

Виходячи з викладеного, враховуючи недоведеність відповідачем належності йому автомобіля марки АUDІ, модель Q7 на праві особистої приватної власності, беручи до уваги фактичне перебування цього автомобіля у володінні позивачки та користування ним, суд на підставі оцінки доказів вбачає можливим визнати право власності на цей автомобіль за позивачкою.

Стосовно позовних вимог про визнання за відповідачем права власності на транспортні засоби: автомобілі марки LEXUS, модель LX570, марки MERCEDES-BENZ, модель S 600, марки MERCEDES-BENZ, модель SPRINTER 313 СDІ, марки VOLKSWAGEN, модель MULTIVAN; марки ЗИЛ, модель 131, 1972 року випуску; причіп марки КНОТТ, модель 91Н; причіп марки ТІКІ-ТREILER, модель С-ЗООLР, 2012 року випуску, суд зазначає наступне.

Згідно з матеріалами справи відповідач переоформив права власності на вказані транспортні засоби на користь третіх осіб, у зв'язку з чим просить суд на підставі п. 2 ч. 1 ст. 255 ЦПК України закрити провадження у справі в частині вимог про визнання права власності на вказане майно за відповідачем.

Суд, ґрунтуючись на вимогах ч. 3 ст. 65 СК України, зазначає, що укладення договорів купівлі-продажу зазначених транспортних засобів повинно було здійснюватися за письмовою згодою позивачки.

Відповідач не довів в суді отримання згоди на продаж вказаних транспортних засобів.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

Таким чином, суд немає підстав закрити провадження в частині позовних вимог про визнання за відповідачем права власності на наступні транспортні засоби: автомобілі марки LEXUS, модель LX570, марки MERCEDES-BENZ, модель S 600, марки MERCEDES-BENZ, модель SPRINTER 313 СDІ, марки VOLKSWAGEN, модель MULTIVAN; марки ЗИЛ, модель 131, 1972 року випуску; причіп марки КНОТТ, модель 91Н; причіп марки ТІКІ-ТREILER, модель С-ЗООLР, 2012 року випуску.

Щодо позовних вимог про визнання права власності за відповідачем на три земельні ділянки (кадастровий номер НОМЕР_10, площа 0,12 га, цільове призначення: для індивідуального садівництва, адреса: Київська обл., Вишгородський район, с/рада Лебедівська; кадастровий номер НОМЕР_9, площа 0,2000 га, адреса: Київська область, Богуславський район, с. Чайки; кадастровий номер НОМЕР_11, площа 0,1203 га, адреса: Київська область, Вишгородський район, сільська рада Хотянівська) суд, враховуючи факт придбання земельних ділянок за згодою дружини, відсутність заперечень відповідача проти визнання за ним права власності на ці земельні ділянки, суд вважає за можливе задовольнити позовні вимоги в цій частині.

Разом з цим суд не бере до уваги договори позики № 23/07-13 від 23.07.2013 року, № 01/04-15 від 01.04.2015 року, № 01/08-16 від 01.08.2016 року в якості доказів придбання зазначених земельних ділянок за особисті кошти відповідача, оскільки відповідач не довів, що отримав згоду дружини на укладання цих договорів, а відповідно до договорів купівлі-продажу земельних ділянок від 30.07.2013 року, 09.04.2015 року, 05.08.2016 року ці земельні ділянки придбавалися у спільну сумісну власність подружжя.

Зокрема, згідно з п. 3.3. договору купівлі-продажу продажу земельної ділянки (площею 0,2000 га, адреса: Київська обл., Богуславський район, с. Чайка) від 09.04.2015 року відповідач стверджує, що зазначена земельна ділянка набувається у спільну сумісну власність подружжя.

Постановою Верховного Суду України від 14.09.2016 року у справі № 34/5907/14-ц Суд зазначив, що до складу майна, що підлягає поділу, входить загальне майно, наявне у подружжя на час розгляду справи, і те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї.

Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних та кримінальних справ у справі № 718/585/16-ц наголосив, що майно придбане за запозичені (кредитні) кошти та оформлене на одного з подружжя все одно є об'єктом спільної сумісної власності і підлягає поділу судом, оскільки не входить до переліку майна, передбаченого ст. 57 Сімейного кодексу України - «майно, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка».

Таким чином, враховуючи вищевикладене, належним чином оцінивши подані сторонами докази, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги є законними, повністю підтверджуються зібраними у справі доказами, а відтак підлягають задоволенню у повному обсязі.

Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України та Закону України «Про судовий збір» з відповідача на користь позивача також слід стягнути судовий збір у розмірі 8000,00гривень, сплачений позивачем про зверненні до суду із позовом.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 3, 10, 12, 13, 81, 89, 133, 141, 259, 263-265 ЦПК України, ст. ст. 60, 61, 63, 65, 68, 69, 70, 71 СК України, ст. ст. 16, 256-257, 261, 365, 368 ЦК України, п. 24, 30 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року N 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", суд -

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя задовольнити:

визнати за ОСОБА_1 право власності на квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 130,4 кв.м., вартістю 4 044 000,00 грн. (чотири мільйони сорок чотири тисячі гривень 00 копійок);

припинити право власності ОСОБА_2 на 1/2 квартири АДРЕСА_1, загальною площею 130,4 кв.м;

визнати за ОСОБА_1 право власності на автомобіль марки АUDІ, модель Q7, державний номерний знак НОМЕР_1, 2012 року випуску, колір, білий, вартістю - 1 080 000,00 грн. (один мільйон вісімдесят тисяч гривень 00 копійок);

визнати за ОСОБА_2 право власності на земельну ділянку, площею 0,2000 га, кадастровий номер НОМЕР_9, що знаходиться за адресою: Київська область, Богуславський район, с. Чайки, вартістю - 347 849,00 грн. (триста сорок сім тисяч вісімсот сорок дев'ять гривень 00 копійок);

визнати за ОСОБА_2 право власності на земельну ділянку, площею 0,1200 га, кадастровий номер НОМЕР_10, що знаходиться за адресою: Київська область, Вишгородський район, Лебедівська сільська рада, вартістю 600 000,00 грн. (шістсот тисяч гривень 00 копійок);

визнати за ОСОБА_2 право власності на земельну ділянку, площею 0,1203 га, кадастровий номер НОМЕР_11, що знаходиться за адресою: Київська область, Вишгородський район, сільська рада Хотянівська, вартістю 1 100 000,00 грн. (один мільйон сто тисяч гривень 00 копійок);

визнати за ОСОБА_2 право власності на автомобіль марки LEXUS, модель LХ570, державний номерний знак НОМЕР_2, 2016 року випуску, колір чорний, вартістю - 1 546 800,00 грн. (один мільйон п'ятсот сорок шість тисяч вісімсот гривень 00 копійок);

визнати за ОСОБА_2 право власності на автомобіль марки MERCEDES-BENZ, модель S 600, державний номерний знак НОМЕР_3, 2006 року випуску, колір чорний, вартістю - 810 000,00 грн. (вісімсот десять тисяч гривень 00 копійок);

визнати за ОСОБА_2 право власності на автомобіль марки MERCEDES-BENZ, модель SPRINTER 313 СDІ, державний номерний знак НОМЕР_4, 2010 року випуску, колір зелений, Вартістю - 540 000,00 грн. (п'ятсот сорок тисяч гривень 00 копійок);

визнати за ОСОБА_2 право власності на автомобіль марки VOLKSWAGEN, модель MULTIVAN, державний номерний знак НОМЕР_5, 2013 року випуску, колір чорний, вартістю - 1 350 000,00 грн. (один мільйон триста п'ятдесят тисяч гривень 00 копійок);

визнати за ОСОБА_2 право власності на автомобіль марки ЗИЛ, модель 131, 1972 року випуску, придбаного 21.04.2010 р., вартістю - 40 000,00 грн. (сорок тисяч гривень 00 копійок);

визнати за ОСОБА_2 право власності на причіп марки КНОТТ, модель 91Н, державний номерний знак НОМЕР_6, 2015 року випуску, колір сірий, вартістю 108 000,00 грн. (сто вісім тисяч гривень 00 копійок).

визнати за ОСОБА_2 право власності на причіп марки ТІКІ-ТREILER, модель С-300LР, 2012 року випуску, придбаного 14.03.2012 р., вартістю - 26 500,00 грн. (двадцять шість тисяч п'ятсот гривень 00 копійок).

Стягнути з ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер НОМЕР_7) на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_8) судовий збір в сумі 8000( вісім тисяч) гривень.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: О.М. Луценко