Номер провадження: 22-ц/813/5496/19
Номер справи місцевого суду: 491/230/19
Головуючий у першій інстанції
Доповідач Комлева О. С.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.07.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

Головуючого-судді Комлевої О.С.

суддів: Журавльова О.Г., Вадовської Л.М.

з участю секретаря Ткачука В.О.

учасники справи:

скаржник ОСОБА_1

відповідач Центральний відділ державної виконавчої служби міста Вінниця Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області

стягувач Моторне (транспортне) страхове бюро України

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Ананьївського районного суду Одеської області від 08 квітня 2019 року, ухваленого під головуванням судді Желяскова О.О., -

в с т а н о в и в:

У березні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою на постанову державного виконавця Центрального відділу державної виконавчої служби міста Вінниця Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області Макушинського Ю.І. від 10 жовтня 2018 року про арешт коштів боржника за виконавчим провадженням №50390822 з примусового виконання рішення суду за виконавчим листом №491/86/14-ц від 22 травня 2014 року.

В обґрунтування своєї скарги ОСОБА_1 зазначив, що на підставі заочного рішення Ананьївського районного суду Одеської області від 24 квітня 2014 року у цивільній справі №491/86/14-ц з ОСОБА_1 на користь Моторного (транспортного) страхового бюро України було стягнуто в порядку регресу 25500 грн. боргу та 200 грн. судових витрат, а всього 25700 грн. На підставі рішення суду був виданий виконавчий лист №491/86/14-ц від 22 травня 2014 року.

10 жовтня 2018 року головним державним виконавцем Центрального відділу державної виконавчої служби міста Вінниця Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області Макушинським Ю.І. винесена постанова про арешт коштів боржника та накладено арешт на грошові рахунки боржника в установах банків.

ОСОБА_1 вважає постанову державного виконавця незаконною та такою, що не підлягає виконанню, оскільки вона постановлена у порушення вимог Закону України «Про виконавче провадження», в зв`язку з чим просив суд визнати її необґрунтованою та незаконною, зобов`язати зняти арешт з банківських рахунків та закрити виконавче провадження.

Ухвалою Ананьївського районного суду Одеської області від 08 квітня 2019 року у задоволенні скарги ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись з ухвалою суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить ухвали суду скасувати, постановити нове судове рішення, яким задовольнити вимоги скарги, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права та невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи.

У обґрунтуванні своєї апеляційної скарги ОСОБА_1 зазначає, що висновки суду стосовно оскаржуваних дій державного виконавця про те, що вчинені ним дії були здійснені відповідно до закону, в межах його повноважень та компетенції, без порушення закону і його законних прав та інтересів, не відповідають дійсним обставинам справи, у зв`язку з чим ухвала підлягає скасуванню.

У своєму відзиві на апеляційну скаргу Моторне (транспортне) страхове бюро України, зазначає, що судове рішення є законним та обґрунтованим, доводи апеляційної скарги не містять підстав для скасування ухвали суду.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_2 , представника ОСОБА_1 , доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість ухвали суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню,оскільки ухвала суду постановлена з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Згідно ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Відповідно до ст. 375ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З матеріалів справи вбачається, ОСОБА_3 звернувся до суду зі скаргою на постанову державного виконавця, зазначивши, що державний виконавець Макушинський Ю.І. у постанові про накладення арешту посилається на виконавче провадження №50390822 без вказання дати його порушення та підстав, також він не отримував копію постанови, супровідного листа чим був позбавлений права на її оскарження, не доведено до відома про наявність виконавчого листа, не надана її копія.

Також скаржник зазначив, що місцем виконання судового рішення є місце проживання боржника, місце знаходження його роботи або місце знаходження його майна. ОСОБА_1 мешкає в с.КоханівкаАнаньївському районі Одеської області, в якому є своє відділення державної виконавчої служби, яке і повинне виконувати дане судове рішення. Стягувач - Моторне (транспортне) страхове бюро знаходиться в м.Києві. Центральне відділення державної виконавчої служби міста Вінниця не має жодного відношення та компетенції до виконання даного судового рішення, в зв`язку з чим і постанова державного виконавця Макушинського Ю.І. є незаконною.

Також ОСОБА_1 у скарзі зазначив, що з постанови державного виконавця Макушинського Ю.І. вбачається, що виконавчий лист про стягнення з ОСОБА_1 боргу датований 22 травня 2014 року, а постанова про накладення арешту на рахунки Скаржника датована 10 жовтня 2018 року, тобто через три роки чотири місяці та 18 днів, тобто з порушенням вказаного строку і вже в зв`язку з цим вона не підлягає виконанню.

Відмовляючи у задоволені скарги ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з наступного.

Частиною 3 статті 451 ЦПК України визначено, що якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Суд першої інстанції приймаючи судове рішення обґрунтовано не взяв до уваги посилання скаржника на неотримання ним постанови про відкриття виконавчого провадження та неможливість у зв`язку з цим її оскаржити, оскільки відкриття виконавчого провадження є окремим процесуальним рішенням, яке в межах даного судового розгляду не оскаржується.

Частиною 5 статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» (від 02 червня 2016 року) визначено, що рішення та дії виконавця, посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені протягом 10 робочих днів з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи законних інтересів. Рішення виконавця про відкладення проведення виконавчих дій може бути оскаржене протягом трьох робочих днів з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи законних інтересів.

Аналогічні строки встановлено пунктом «А» частини 1 статті 449 ЦПК України, якою визначено, що скаргу може бути подано до суду у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її права або свободи.

При цьому, частиною 2 статті 449 ЦПК України визначено, що пропущений з поважних причин строк для подання скарги може бути поновлено судом.

Тобто,скаржник, з урахуванням його доводів про неотримання постанови про відкриття виконавчого провадження, не позбавлений права оскаржити рішення про відкриття виконавчого провадження в установленому законом порядку, про що було з-значено судом.

Також суд вірно не взяв до уваги посилання скаржника на недодання до постанови державного виконавця від 10 жовтня 2018 року про накладення арешту на його рахунки копії виконавчого листа та не зазначення в постанові строків пред`явлення його, оскільки статтею 56 Закону України «Про виконавче провадження» (від 2 червня 2016 року), якою врегульовано порядок накладення арешту і вилучення майна (коштів) боржника, не встановлено обов`язку державного виконавця додати копію виконавчого листа до постанови про накладення арешту, а також зазначити в ній строки пред`явлення виконавчого документу до виконання.

Також судом вірно зазначено про необґрунтованість посилання скаржника на невірність місця виконання судового рішення, при цьому суд виходив з наступного.

Частиною 1 статті 24 Закону України «Про виконавче провадження» (від 02 червня 2016 року) визначено, що виконавчі дії провадяться державним виконавцем за місцем проживання, перебування, роботи боржника або за місцезнаходженням його майна. Право вибору місця відкриття виконавчого провадження між кількома органами державної виконавчої служби, що можуть вчиняти виконавчі дії щодо виконання рішення на території, на яку поширюються їхні функції, належить стягувачу.

Аналогічні за змістом положення містились в частині 1 статті 20 Закону України «Про виконавче провадження» (від 21 квітня 1999 року).

При цьому, судом враховано, що подання виконавчого документу до виконання не за місце проведення виконавчих дій відповідно до п.10 ч.4 ст.4 Закону України «Про виконавче провадження» (від 02 червня 2016 року) є підставою для повернення виконавчого документу стягувачу без виконання.

А відповідно до п.4 ч.1 ст.26 Закону України «Про виконавче провадження» (від 21 квітня 1999 року) взагалі є підставою для відмови у відкритті виконавчого провадження.

Судом вірно зазначено, що питання щодо підвідомчості виконання рішення суду певному органу державної виконавчої служби вирішується відповідним органом на стадії вирішення питання про відкриття виконавчого провадження.

При цьому, положеннями ч.5 ст.24 Закону України «Про виконавче провадження» (від 02 червня 2016 року) та ч.7 ст.20 Закону України «Про виконавче провадження» (від 21 квітня 1999 року) передбачено, можливість передачі виконавчого провадження від одного органу державної виконавчої служби до іншого.

Частиною 5 статті 20 Закону України «Про виконавче провадження» (від 21 квітня 1999 року) було визначено, що у разі якщо у процесі виконавчого провадження державним виконавцем отримано документальне підтвердження про зміну або встановлення місця проживання, перебування чи місцезнаходження боржника, його майна, місця його роботи на території, на яку не поширюється компетенція державного виконавця, та з`ясувалося, що майно боржника, на яке можна звернути стягнення, відсутнє на території, на яку поширюється компетенція державного виконавця, державний виконавець не пізніше наступного дня з моменту, коли йому стали відомі зазначені обставини, надсилає виконавчий документ за новим місцем проживання чи місцезнаходженням боржника, місцем його роботи чи місцезнаходженням майна боржника, про що повідомляє стягувачу.

Аналогічні за змістом положення визначені ст.24 Закону України «Про виконавче провадження» (від 02 червня 2016 року).

Тобто, після відкриття виконавчого провадження, визначення місця здійснення виконавчого провадження є відповідним процесуальним рішенням державного виконавця, яке приймається за наявності відповідних підстав, та, як рішення державного виконавця, відповідно до положень ст.74 Закону України «Про виконавче провадження» (від 02 червня 2016 року) та ст.82 Закону України «Про виконавче провадження» (від 21 квітня 1999 року) може бути оскаржено сторонами виконавчого провадження до суду та, відповідно, має бути предметом окремого судового розгляду.

Суд вірно визнав необґрунтованим посилання скаржника на те, що виконавчий лист про стягнення з ОСОБА_1 боргу датований 22 травня 2014 року, а постанова про накладення арешту на рахунки ОСОБА_1 датована 10 жовтня 2018 року, тобто через три роки чотири місяці та 18 днів, у зв`язку з чим він вважає, що порушено строки пред`явлення виконавчого документу до виконання.

Оскільки ст.23 Закону України «Про виконавче провадження» (від 21 квітня 1999 року) та ч.4 ст.12 Закону України «Про виконавче провадження» (від 02 червня 2016 року) передбачено можливість переривання строків пред`явлення виконавчого документу до виконання, з визначеним Законом підстав, серед яких, зокрема пред`явлення виконавчого документа до виконання.

Нормами Закону України «Про виконавче провадження», на які посилається скаржник, визначено саме строк пред`явлення виконавчого документу до виконання, а не строки на протязі якого має бути здійснено виконавче провадження, при цьому на час коли виконавчий документ пред`явлено до виконання, облік цього строку переривається.

З факту винесення державним виконавцем Центрального відділу державної виконавчої служби міста Вінниця Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області Макушинським Ю.І. оскаржуваної постанови про накладення арешту на майно ОСОБА_1 свідчить про те, що виконавчий документ пред`явлено до виконання.

При цьому, скаржником будь-яких доказів, які б свідчили про закінчення строків пред`явлення виконавчого документу до виконання суду не надано.

Частиною 1 статті 10 Закону України «Про виконавче провадження» (від 02 червня 2016 року) визначено, що заходами примусового виконання рішень є: 1) звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами; 2) звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника; 3) вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні; 4) заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем; 5) інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.

Частиною 1 статті 48 Закону України «Про виконавче провадження» (від 02 червня 2016 року) визначено, що звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації.

Частиною 2 статті 48 Закону України «Про виконавче провадження» (від 02 червня 2016 року) визначено, що стягнення за виконавчими документами звертається в першу чергу на кошти боржника у національній та іноземній валютах, інші цінності, у тому числі на кошти на рахунках боржника у банках та інших фінансових установах.

Частиною 4 статті 48 Закону України «Про виконавче провадження» (від 02 червня 2016 року) передбачено, що на кошти та інші цінності боржника, що перебувають на рахунках та на зберіганні у банках чи інших фінансових установах, на рахунках у цінних паперах у депозитарних установах, накладається арешт не пізніше наступного робочого дня після їх виявлення. Арешт поширюється також на кошти на рахунках, відкритих після винесення постанови про накладення арешту.

Частиною 2 статті 56 Закону України «Про виконавче провадження» (від 02 червня 2016 року) визначено, що арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника. Постанова про арешт майна (коштів) боржника виноситься виконавцем під час відкриття виконавчого провадження та не пізніше наступного робочого дня після виявлення майна.

Судом вірно зазначено, що з доданої до скарги копії оскаржуваної постанови про накладення арешту на рахунки ОСОБА_1 вбачається, що її винесено після отримання відомостей про існування таких рахунків від Державної фіскальної служби України, що відповідає положенням ч.2 ст.56 Закону України «Про виконавче провадження» (від 2 червня 2016 року).

Частиною 3 статті 56 Закону України «Про виконавче провадження» (від 2 червня 2016 року) передбачено, що арешт накладається у розмірі суми стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів та основної винагороди приватного виконавця на все майно боржника або на окремі речі.

З доданої до скарги копії рішення Ананьївського районного суду Одеської області від 24 квітня 2014 року у справі за позовом Моторного (транспортного) страхового Бюро України до ОСОБА_1 про відшкодування в порядку регресу витрат, пов`язаних з регламентною виплатою вбачається, що вказаним рішенням стягнуто з ОСОБА_1 на користь Моторного (транспортного) страхового бюро України суму виплаченого страхового відшкодування в порядку регресу в розмірі 25500 грн. та витрати в розмірі 200 грн., понесені МТСБУ для встановлення розміру збитку та збору документів по справі.

З доданої до скарги копії оскаржуваної постанови від 10 жовтня 2018 року про накладення арешту на рахунки ОСОБА_1 вбачається, що арешт накладено на суму 25700 грн., що відповідає сумі згідно рішення суду та, відповідно, положенням ч.3 ст.56 Закону України «Про виконавче провадження» (від 02 червня 2016 року).

Висновки суду про те, що постанова державного виконавця Центрального відділу державної виконавчої служби міста Вінниця Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області Макушинського Ю.І. від 10 жовтня 2018 року про арешт коштів боржника винесена відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця, право заявника не було порушено є обґрунтованими та відповідають обставинам справи, у зв`язку з чим суд на законних підставах відмовив ОСОБА_1 у задоволенні скарги.

З вказаними висновками суду першої інстанції погоджується колегія суддів апеляційної інстанції.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи про те, що державним виконавцем вчинені дії були здійснені відповідно до закону, в межах його повноважень та компетенції, без порушення закону і його законних прав та інтересів, колегія суддів вважає безпідставними, оскількисудом постановлена ухвала на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Крім того, ОСОБА_1 у відповідності до ст. 81 ЦПК України не надані доказі того, що державним виконавцем порушені його права під час здійснення виконавчих дій.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Судове рішення відповідає вимогам ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, оскільки судові процедури повинні бути справедливими і розумними як до відповідача, так і до позивача.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та не дають підстав для висновку про порушення судом норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Таким чином, ухвала суду першої інстанції постановлена з дотриманням норм процесуального та матеріального права і підстави для її скасування відсутні.

Керуючись ст.ст. 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Ананьївського районного суду Одеської області від 08 квітня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складений 11 липня 2019 року.

Головуючий ______________________________________ О.С. Комлева

Судді ______________________________________ О.Г. Журавльов

______________________________________ Л.М. Вадовська