Ухвала

04 квітня 2019 року

м. Київ

справа № 334/3067/16-ц

провадження № 61-6076ск19

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Фаловської І. М. розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1, ОСОБА_2 на рішення Ленінського районного суду міста Запоріжжя від 29 серпня 2018 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 06 березня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди.

Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_3 є власником гаража

НОМЕР_1, що розташований на земельній ділянці площею 28788 кв. м на вулиці Сапожнікова у місті Запоріжжі, який було встановлено у 1986-1990 роках відповідно до рішення Виконавчого комітету Запорізької міської від 31 липня 1987 року, яким дозволено будівництво збірно-розбірних залізобетонних гаражів на майданчику на вулиці Сапожнікова у місті Запоріжжі членам товариства «Автомотолюбитель УРСР».

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 чиняться перешкоди у користуванні належним ОСОБА_3 гаражем НОМЕР_1, а саме: відповідачі забороняють позивачу проїзд до належного йому гаражу, тоді як основною функцією гаражу є саме зберігання там транспортного засобу, що передбачає можливість безперешкодного проїзду транспорту до гаражу.

Посилаючись на те, що рішенням Хортицького районного суду міста Запоріжжя від 04 квітня 2016 року (справа № 337/1828/14-ц), яке залишене без змін рішенням Апеляційного суду Запорізької області від 22 вересня 2016 року, вказані дії ОСОБА_1, ОСОБА_2 визнано протиправними, зобов'язано не чинити перешкоди у користуванні майном ОСОБА_3 - гаражем НОМЕР_1, позивач, з урахуванням уточнених позовних вимог, просив суд стягнути з відповідачів у солідарному порядку на його користь збитки в сумі 9 555 грн та моральну шкоду - 5 000 грн.

Рішенням Ленінського районного суду міста Запоріжжя від 29 серпня

2018 року (у складі судді Добрєва М. В.) позов ОСОБА_3 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1, ОСОБА_2

на користь ОСОБА_3 солідарно матеріальну шкоду в розмірі

9 555 грн.

Вирішено питання про розподіл судових витрат

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Постановою Запорізького апеляційного суду від 06 березня 2019 року

(у складі колегії суддів: Онищенка Е. А., Бєлки В. Ю., Воробйової І. А.) рішення Ленінського районного суду міста Запоріжжя від 29 серпня

2018 року залишено без змін.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

20 березня 2019 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_1, ОСОБА_2 на рішення Ленінського районного суду міста Запоріжжя від 29 серпня 2018 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 06 березня 2019 року, в якій заявники просять скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій і передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки касаційна скарга подана на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).

Пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України передбачено, що не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Відповідно до частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є: 1) справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб;

2) справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п'ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується станом

на 01 січня календарного року, в якому подається скарга (частина дев'ята статті 19 ЦПК України).

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 176 ЦПК України у позовах про стягнення грошових коштів ціна позову визначається сумою, яка стягується, чи оспорюваною сумою за виконавчим чи іншим документом, за яким стягнення провадиться у безспірному (безакцептному) порядку.

При цьому позовна вимога про відшкодування моральної шкоди є майновою вимогою, оскільки позивач її визначив у грошовому вимірі.

Предметом позову у цій даній справі є відшкодування матеріальної шкоди

у розмірі 9 555 грн та моральної шкоди - 5 000 грн, яка станом на 01 січня 2019 року не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (1 921 грн х 100 = 192 100 грн).

Апеляційним судом вказану справу не визнано малозначною, однак малозначна справа є такою в силу своїх властивостей, тому незалежно від того визнавав її такою суд першої чи апеляційної інстанції, ураховуючи, що частина шоста статті 19 ЦПК України розташована серед Загальних положень цього Кодексу, які поширюються й на касаційне провадження, Верховний Суд вважає за можливе визнати цю справу малозначною.

Вказівка в резолютивній частині постанови Запорізького апеляційного суду від 06 березня 2019 року про можливість її оскарження до Верховного Суду, не є підставою для відкриття касаційного провадження судом касаційної інстанції, оскільки оскаржувані судові рішенні ухвалені у малозначній справі.

Європейський суд з прав людини вказує, що було б важко погодитись з тим, що Верховний Суд у ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволило йому відфільтрувати справи, що надходять до нього, має бути пов'язаним з помилками нижчих судів при визначенні питання щодо надання комусь доступу до нього. В іншому випадку це може серйозно заважати роботі Верховного Суду і зробить неможливим виконання Верховним Судом своєї специфічної ролі. У прецедентній практиці Суду вже було підтверджено, що повноваження вищого суду щодо визначення своєї юрисдикції не можуть бути обмежені таким чином

(справа «Зубак проти Хорватії» від 05 квітня 2018 року).

Отже, дана справа є незначної складності та не належить до виключень, передбачених частиною шостою статті 19 ЦПК України.

Крім того, доводи скаржника про те, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики та має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу, відповідно до підпунктів «а», «в» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, не заслуговують на увагу.

Так, заявники зазначають, що з касаційною скаргою звернулися у зв'язку з тим, що позов ОСОБА_3 є лише один з елементів схеми заволодіння майном відповідача ОСОБА_2 - цілісним майновим комплексом і земельною ділянкою. Вказані обставини не є підставою для відкриття провадження відповідно до підпунктів «а», «в» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Посилання у касаційній скарзі на порушення норм матеріального та процесуального права фактично підтверджує незгоду осіб, які подали касаційну скаргу, з оскарженими судовими рішеннями. І, відповідно, не свідчить, що справа стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики та має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу.

Разом з тим, Верховним Судом досліджено та взято до уваги: предмет позову, складність справи, доводи касаційної скарги, а також значення справи для сторін і суспільства, практику розгляду справ з даної категорії.

Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України

суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Леваж Престасьон Сервіс проти Франції» від 23 жовтня 1996 року; «Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії» від 19 грудня 1997 року).

З урахуванням наведеного, оскільки касаційну скаргу подано на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню, у відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити.

З наведених обставин не потребує окремого розгляду питання дотримання особою, яка подала касаційну скаргу, вимог статей 390 та 392 ЦПК України.

Керуючись статтею 129 Конституції України, статями 19, 389, 394 ЦПК України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1, ОСОБА_2 на рішення Ленінського районного суду міста Запоріжжя від 29 серпня 2018 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 06 березня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала суду касаційної інстанції оскарженню не підлягає.

Суддя І. М. Фаловська