Постанова

Іменем України

20 березня 2019 року

м. Київ

справа № 308/11527/13-ц

провадження № 61-19700 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Синельникова Є. В., Хопти С. Ф., Черняк Ю.В.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач - ОСОБА_4,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадженнякасаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Апеляційного суду Закарпатської області у складі колегії суддів: Кожух О. А., Собослоя Г. Г., Куштана Б. П.

від 07 червня 2017 року,

ВСТАНОВИВ :

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2013 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду із позовом до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що 27 лютого 2006 року між банком та ОСОБА_5 був укладений кредитний договір, за умовами якого позичальник отримав грошові кошти у розмірі 7 000 грн зі сплатою 24% річних з кінцевим строком повернення кредиту 27 лютого 2009 року.

Посилаючись на те, що позичальник зобов'язання за кредитним договором не виконував, у зв'язку із чим станом на 14 червня 2013 року у нього перед позивачем утворилась заборгованість у розмірі 115 203,50 грн, яка складається із: 6 119, 48 грн - тіло кредиту; 38 964,15 грн - проценти; 66 970,53 грн - пеня, банк просив стягнути ці кошти з відповідача.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області у складі судді Лемак О. В. від 03 листопада 2015 року у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що банк звернувся до суду за захистом свого порушеного права поза межами позовної давності, про застосування якої заявлено відповідачем, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням Апеляційного суду Закарпатської області від 07 червня

2017 року апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково. рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області

від 03 листопада 2015 року скасовано і ухвалено нове рішення про часткове задоволення позову ПАТ КБ «ПриватБанк».

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 39 758,03 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що оскільки кошти за кредитним договором в належному розмірі повернуто не було, проценти за кредитом та пеня за процентами підлягає стягненню у межах строку позовної давності, а тому вважав, що суд помилково відмовив у задоволенні позову у повному обсязі. При цьому, роблячи такий висновок, суд апеляційної інстанції посилався, зокрема, на постанови Верховного Суду України від 02 грудня 2015 року (провадження № 6-259цс15) та

від 07 вересня 2016 року (провадження № 6-1412цс16). Відмовляючи у задоволенні позову про стягнення тіла кредиту, суд апеляційної інстанції виходив із того, що оскільки заборгованість за тим самим кредитним договором вже стягнута судовим наказом, а тому повторне стягнення кредиту всупереч положення статті 61 Конституції України призведе до подвійного стягнення заборгованості за одне й те ж саме зобов'язання

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводи

У касаційній скарзі, поданій у липні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_4 просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції із залишенням в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що останній платіж ним було внесено у серпні 2006 року, а із цим позовом банк звернувся лише у липні 2013 року, тобто з пропуском трирічного строку позовної давності, а тому суд апеляційної інстанції помилково стягнув з нього суму заборгованості.

Доводів в частині відмови судом апеляційної інстанції у задоволенні позовних вимог про стягнення тіла кредиту касаційна скарга не містить, а тому відповідно до статті 400 ЦПК України законність судового рішення в цій частині колегією суддів не перевіряється.

Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 липня 2017 року відкрито касаційне провадження у цій справі.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Справа передана до Верховного Суду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

27 лютого 2006 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_5 був укладений кредитний договір, за умовами якого позичальник отримав грошові кошти у розмірі 7 000 грн зі сплатою 24% річних з кінцевим строком повернення кредиту 27 лютого

2009 року.

У липні 2009 року банк вже звертався до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_4 заборгованості за кредитним договором, яку Ужгородським міськрайонним судом Закарпатської області було задоволено та 11 серпня 2009 року видано судовий наказ про стягнення з відповідача на користь позивача кредитної заборгованості у розмірі 26 455,46 грн, яка складається із: 6 119,48 грн - тіло кредиту; 11 082,32 грн - проценти; 3 149,34 грн - комісія; 4 368,35 грн - пеня; 500 грн - штраф (фіксована частина); 1 235,97 грн - штраф (процентна складова).

Звертаючись до суду із цим позовом, ПАТ КБ «ПриватБанк» посилалося на те, що ОСОБА_4 взяті не себе зобов'язання за кредитним договором так і не виконав, унаслідок чого у нього перед банком станом на 14 червня

2013 року утворилась заборгованість у розмірі 115 203,50 грн, яка складається із: 6 119, 48 грн - тіло кредиту; 38 964,15 грн - проценти; 66 970,53 грн - пеня.

Вирішуючи спір, суд апеляційної інстанції виходив із необґрунтованості позовних вимог в частині стягнення тіла кредиту, оскільки заборгованість за тим самим кредитним договором вже стягнута, а тому повторне стягнення кредиту всупереч положення статті 61 Конституції України призведе до подвійного стягнення заборгованості за одне й те ж саме зобов'язання, однак вважав за можливе стягнути проценти та пеню у межах строку позовної давності, зокрема проценти за період з 14 червня 2010 року по 14 червня 2013 року у розмірі 17 989,54 грн, а пеню за період з 14 червня 2012 року по 14 червня 2013 року у сумі 21 768,49 грн.

Проте повністю погодитися з таким висновком суду не можна з огляду на таке.

Позиція Верховного Суду

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1054 ЦК України).

За статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Враховуючи викладене, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання.

Таким чином, у справі, яка переглядається, вимоги банку про стягнення процентів та пені після 27 лютого 2009 року (сплив строку кредитування) не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства.

Такі правові висновки, що не були враховані судами під час вирішення спору, узгоджуються з позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленій у постанові у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 14-10цс18.

Статтею 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625цього Кодексу.

За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, у даній справі кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов'язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, а не у вигляді стягнення процентів та пені, однак таких вимог банк не заявляв, у зв'язку із чим позовні вимоги про стягнення процентів та пені є необґрунтованими, а тому суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку про стягнення таких коштів.

Відповідно до вимог частини третьої статті 400 ЦПК України суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи те, що колегія суддів дійшла висновку про неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права, Верховний Суд вважає за можливе вийти за межі вимог та доводів касаційної скарги.

За таких обставин, оскільки у позивача було відсутнє право стягувати проценти та неустойку після закінчення строку дії кредитного договору, а при наявності судового рішення про стягнення цих сум, вимог про застосування наслідків, передбачених статтею 625 ЦК України, банк не заявляв, то у задоволенні позову слід відмовити за необґрунтованістю позовних вимог.

Відповідно до частини першої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судами повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, рішення суду апеляційної інстанції в частині стягнення процентів та пені не відповідає вимогам статті 263 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості та підлягає скасуванню в цій частині відповідно до вимог статті 412 ЦПК України з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Слід зазначити, що від висновків Верховного Суду України, викладених у постановах від 02 грудня 2015 року (провадження № 6-259цс15) та

від 07 вересня 2016 року (провадження № 6-1412цс16), на які посилається суд апеляційної інстанції, відступила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) та у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц

(провадження № 14-154цс18).

Керуючись статтями 400, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Апеляційного суду Закарпатської області від 07 червня 2017 року в частині стягнення процентів та пені скасувати і ухвалити в цій частині нове рішення.

У задоволенні позову публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_4 про стягнення процентів у розмірі 17 989,54 грн та пені у сумі 21 768,49 грн відмовити.

В іншій частині рішення Апеляційного суду Закарпатської області

від 07 червня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Є. В. Синельников

С. Ф. Хопта

Ю. В. Черняк