П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 квітня 2019 року м. Київ

Справа № 22-5392 Головуючий у1-й інстанції - Литвинова І. В.

Унікальний №757/68957/17-ц Доповідач - Пікуль А. А.

Київський апеляційний суд. Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ у складі:

головуючого Пікуль А. А.

суддів Гаращенка Д. Р.

НевідомоїТ. О.

за участю секретаря Глухенької М. С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Незвіського Дмитра Ярославовича в інтересах ОСОБА_4 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 29 січня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4, третя особа - Орган опіки і піклування Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації, про визначення місця проживання дітей та відібрання дитини від батька,-

у с т а н о в и л а:

У листопаді 2017 року ОСОБА_5 пред'явила в суд позов до ОСОБА_4 про визначення місця проживання малолітніх дітей: ОСОБА_6,ІНФОРМАЦІЯ_1., та ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2, з матір'ю; відібрання малолітньої дитини - ОСОБА_6 від батька ОСОБА_4 та передання його матері (а.с.5-8).

Позов обґрунтований тим, що стосунки між сторонами припинилися, у зв'язку із постійним фізичним та психологічним насиллям з боку відповідача стосовно позивача у присутності дітей, патологічними ревнощами та агресивною поведінкою відповідача, що змусило позивача залишити спільне місце проживання та разом з дітьми, які є малолітніми, проживати у своїх батьків. Незважаючи на характер особистих стосунків з відповідачем, позивач вважала і досі дотримується думки, що батько і діти повинні спілкуватися, він має право брати участь у їхньому вихованні та житті в цілому. Тому, з метою мінімізації травматичного впливу на дітей, максимально дозволяла їх спілкування, матері і сестри відповідача з дітьми. Відповідач вільно і часто забирав дітей до себе додому з ночівлею. Проте у серпні 2017 року відповідач, коли позивач мала забрати дітей після їхньої зустрічі, повідомив, що дітей не поверне, і, якщо позивач хоче проживати з дітьми, вона повинна повернутися до нього. Між сторонами стався конфлікт, під час якого діти висловилися про бажання піти з матір'ю, після чого відповідач, погрожуючи самогубством, почав бігти від них. Коли син ОСОБА_6 наздогнав батька, щоб заспокоїти його, відповідач заявив, що більше не відпустить сина до матері. Позивач вказує, що мають місце постійні погрози відповідача вистежити її з донькою і забрати й її, хлопчика відповідач настроює проти мами. Тобто фактично відповідач утримує сина як заручника, оскільки дитина, переконана батьком, що якщо він буде жити з татом, мама повернеться і вони всі будуть жити разом, як колись. Позивач зазначала, що любить своїх дітей, завжди приділяла і приділяє їм максимум материнської турботи, любові та уваги, вона не має шкідливих звичок, веде добропорядний спосіб життя, має самостійний заробіток, що дає можливість утримувати себе та дітей, забезпечена житлом, у якому створено всі умови для їхнього проживання.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 29 січня 2019 року позовні вимоги задоволені у повному обсязі.

Суд визначив місце проживання малолітніх дітей ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1., та ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2, з матір'ю ОСОБА_5 за адресою: АДРЕСА_1.

Суд ухвалив відібрати малолітню дитину ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1., від батька ОСОБА_4 та передати матері ОСОБА_5 та допустив негайне виконання рішення в цій частині.

Суд вирішив питання розподілу судових витрат між сторонами.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_4 через свого представника, адвоката Незвіського Д. Я., подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що призвело до постановлення незаконного та необґрунтованого рішення, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволені позовних вимог у повному обсязі (а.с.230-237).

Відзиву на апеляційну скаргу відповідач, ОСОБА_4, та третя особа у визначений судом строк не подали.

Заслухавши доповідь судді Пікуль А.А., пояснення учасників справи: ОСОБА_4 та його представника, адвоката НезвіськогоД. Я., які підтримали подану апеляційну скаргу та просили суд її задовольнити; ОСОБА_5, яка заперечувала проти задоволення апеляційної скарги, з'ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія доходить до висновку про те, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

При ухваленні рішення про задоволення позову районним судом встановлені наступні обставини.

Позивач та відповідач станом на час подання позовної заяви перебували у зареєстрованому шлюбі, у якому народилися син ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, та донька ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Наприкінці 2017 року стосунки у сторін погіршилися, що призвело до припинення подружніх відносин, сторони почали жити окремо один від одного.

29 листопада 2017 року сторонами укладено договір про надання соціальної послуги посередництва (медіації), метою якого було збереження родини та спілкування з дітьми, однак досягнення мети його проведення, як і будь-яких позитивних результатів, процес медіації сім'ї не дав.

Дарницька районна в м. Києві державна адміністрація як орган опіки та піклування 26 квітня 2018 року надала висновок про визначення місця проживання неповнолітніх ОСОБА_6 та ОСОБА_7, згідно з яким рекомендує проживання дітей разом з матір'ю.

У вказаному висновку зазначено, що за запитом служби у справах дітей спеціалістами Міського центру дитини здійснено психологічне обстеження дітей, з метою визначення ознак психологічного насильства з боку батьків, вивчення стану дітей та інших супутніх питань. За наслідком роботи видано відповідний висновок від 14 грудня 2017 року № 167, у якому рекомендовано батькам скористатися сімейною медіацією, враховуючи міцну прив'язаність дітей один до одного, не допустити їхнього роз'єднання. Твердження ОСОБА_4 щодо проявів будь-якого насильства з боку матері по відношенню до дітей не підтвердилися, відомості про негативний вплив батьків на дітей від установ та організацій не находили.

Відповідно до висновку спеціалістами служби у справах дітей Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації проведено обстеження умов проживання батьків та дітей. Позивач проживає разом з донькою у трикімнатній квартирі АДРЕСА_1, де їй відведено окрему ізольовану кімнату, у якій дітям створено необхідні умови, як і встановлено працівниками служби: для виховання, розвитку, відпочинку, харчування дітей, позивач отримує фінансовий дохід.

Відповідач, відповідно до висновку Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації від 26 квітня 2018 року, мешкає разом з сином за адресою: АДРЕСА_2, де дитині відведено окрему ізольовану кімнату, у якій також створено належні умови для навчання, виховання та розвитку.

Зареєстровані у передбаченому законом порядку діти за адресою: АДРЕСА_3.

Відповідно до висновку № 167 від 14 грудня 2017 року психологічного дослідження малолітніх ОСОБА_6 та ОСОБА_7, за результатами проведеного психологічного обстеження у дітей сформована емоційна прив'язаність до мами та батька, а особливо - прив'язаність між собою. У ОСОБА_7 та ОСОБА_6 визначена незадоволена потреба у спокої та підтримці обох батьків, присутнє відчуття страху та небезпеки, незважаючи на позитивне ставлення та турботу батьків про них. Обоє дітей підтримують сторону одного з батьків, з ким, на даний час, живуть, тому в своїх роботах ігнорують або тримають дистанцію до іншого з батьків. Проте за результатами роботи визначене внутрішнє бажання підтримати та об'єднати батьків, мати можливість бачитися та спілкуватися з ними.

04 грудня 2017 року під час зустрічі дітей між собою було визначено позитивну спрямованість у взаємовідносинах ОСОБА_7 та ОСОБА_6: брат подарував їй іграшки, квіти, дівчинка щиро раділа подарункам, посміхалася брату та розмовляла з ним. ОСОБА_6, як старший, розпитував сестричку, куди вона ходить в садочок, що робить вдома, хотів, щоб ОСОБА_7 пішла з ними. Під час зустрічі батька з донькою, ОСОБА_7 була напружена, не віталася та не підходила до нього, проте, згодом заспокоїлася та впевнилася в безпеці, почала поглядати та слухати батька, зраділа та обняла його, вилізла на руки. ОСОБА_6 занадто переживав перед зустріччю з мамою, відмовлявся, був напружений, спочатку мовчав, зовсім не реагував на маму, сидів на одному місці. Коли ОСОБА_7 поділилася своєю радістю та показала свої подарунки, ОСОБА_6 став сміливішим, показав, як працює іграшка заводна, почав тихо розмовляти з мамою. Батько мав намір зустрітися з мамою або ж піти разом додому, проте, мати відмовилася з ним спілкуватися та зустрічатися. Тому після спільної зустрічі ОСОБА_7 попрощалася з батьком та пішла з мамою, запрошуючи батька зустрітися. ОСОБА_6 мав бажання взяти з собою ОСОБА_7, тому з мамою попрощався хоч і спокійно проте, більш офіційно. Як висновок: у малолітніх ОСОБА_6 та ОСОБА_7 зазначений нестабільний емоційний стан; у дітей визначена емоційна прив'язаність як до батька, так і до матері; батько ОСОБА_4 та мати ОСОБА_5 беруть участь у вихованні кожної дитини окремо, чим створюють суперечності між собою, зумовлюють дестабілізацію та дискомфорт для дітей, залучають малолітніх ОСОБА_7 та ОСОБА_6 до конфлікту та вирішення особистих проблем, що негативно впливає на їх розвиток та стан здоров'я.

Враховуючи результати психологічної роботи з дітьми рекомендовано: батькам ОСОБА_4 та ОСОБА_5 скористатися сімейною медіацією з метою налагодження конструктивної комунікації між собою для вирішення питань, пов'язаних з вихованням та навчанням дітей; враховуючи міцну прив'язаність ОСОБА_6 та ОСОБА_7 між собою, не припустити їхнього роз'єднання.

За встановлених обставин, виходячи з того, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об'єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків, районний суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог.

Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції письмових доказів суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що обставини, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими при вирішенні справи, доведені.

Висновки суду щодо наявності підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_5 відповідають обставинам справи та положенням матеріального закону.

Норми матеріального права відповідно до спірних правовідносин застосовані правильно.

Всі висновки суду першої інстанції, мотиви, з яких суд вважав встановленою наявність правових підстав для задоволення заявленого ОСОБА_5 позову, нормативно-правові акти, якими керувався суд при ухваленні рішення, повно та послідовно викладені у мотивувальній частині оскаржуваного рішення (а.с.219-226).

Обставин, які б дали суду апеляційної інстанції підстави для спростування указаних висновків суду, апеляційна скарга представника ОСОБА_4, адвоката Незвіського Д. Я. не містить, в ході апеляційного розгляду відповідач та його представник також не навели таких обставин.

Відповідно до положень сімейного законодавства України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, які встановлені Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними правовими актами, визнаними в Україні.

Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням, зокрема, інтересів дитини.

Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства (ч. 7-9 ст. 7 СК України).

Здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності.

Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини (ч.1-2 ст. 155 СК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення.

У даному випадку районним судом на підставі наявних у справі доказів правильно встановлено, що обоє батьків відповідально ставляться до виконання своїх батьківських обов'язків, мають стабільний дохід, діти є прихильними до обох батьків та хочуть щоб вони були разом, однак, ураховуючи взаємовідносини батьків, склад характеру батька, а також вік, психологічний стан та потребу обох дітей у взаємному спілкуванні, саме мати може створити належні умови для виховання та розвитку малолітніх дітей сторін.

У відповідності до ст.10 Закону України «Про охорону дитинства» держава здійснює захист дитини від усіх форм фізичного і психічного насильства, у тому числі з боку батьків. Діти і батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили (ст.14 Закону України «Про охорону дитинства»).

Згідно з положеннями ст.11 цього Закону сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами (ст. 12Закону України «Про охорону дитинства»).

Згідно з Конвенцією про права дитини (Конвенцію ратифіковано Постановою ВР № 789-XII від 27.02.91) в усіх діях щодо дітей судами першочергова увага приділяється найкращому забезпеченню інтересів дитини, такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя.

Відповідно до ст.9 цієї Конвенції держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (п.1 ст.9 Конвенції). Під час будь-якого розгляду згідно з пунктом 1 цієї статті всім заінтересованим сторонам надається можливість брати участь у розгляді та викладати свою точку зору.

Необхідність у особливому захисті дитини також передбачена у Декларації прав дитини, прийнятій Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року. Згідно з принципом 6 цієї Декларації дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків та у будь-якому випадку в атмосфері любові та моральної і матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, окрім тих випадків, коли є виключні обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю.

У даній справі на час вирішення спору старша дитина сторін - син ОСОБА_6, має вісім повних років, молодша дитина - дочка ОСОБА_7, має п'ять повних років (а.с.10-11).

За результатами психологічного обстеження дітей спеціалісти-психологи підтвердили, що у дітей сформована емоційна прив'язаність до мами та батька, а особливо - прив'язаність між собою. У ОСОБА_7 та ОСОБА_6 визначена незадоволена потреба у спокої та підтримці обох батьків, присутнє відчуття страху та небезпеки, незважаючи на позитивне ставлення та турботу батьків про них. Обоє дітей підтримують сторону одного з батьків, з ким, на даний час, живуть, тому в своїх роботах ігнорують або тримають дистанцію до іншого з батьків. Проте за результатами роботи визначене внутрішнє бажання підтримати та об'єднати батьків, мати можливість бачитися та спілкуватися з ними. Враховуючи результати психологічної роботи з дітьми рекомендовано, зокрема, враховуючи міцну прив'язаність ОСОБА_6 та ОСОБА_7 між собою, не припустити їхнього роз'єднання (а.с.53-56).

Ураховуючи вищенаведені законодавчі норми у контексті обставин даної конкретної справи, а також ураховуючи вік дітей - вісім та п'ять років, та потребу дитини такого віку, незалежно від її статі, саме у материнській турботі, що пов'язана з питаннями харчування, гігієни тощо, і готовність та можливість матері забезпечити таку турботу, включаючи допомогу у навчанні, суд вважає, що у даному випадку немає виключних обставин, які б дали суду підстави розлучити дітей зі своєю матір'ю, а особливо неприпустимо розлучити дітей між собою. Тому спільне проживання малолітніх ОСОБА_6 та ОСОБА_7 зі своєю матір'ю відповідає інтересам дітей.

Ураховуючи, що за висновком психологічного обстеження № 167 від 14 грудня 2017 року у малолітніх ОСОБА_6 та ОСОБА_7 визначений нестабільний емоційний стан та емоційна прив'язаність як до батька так і до матері, визначене внутрішнє бажання дітей підтримати та об'єднати батьків, мати можливість бачитися та спілкуватися з ними, доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції, вирішуючи справу не з'ясував думку дитини, про те з ким із батьків вона бажає проживати, відхиляються апеляційним судом як необґрунтовані.

Думка дітей з цього питання та їх бажання бути разом відомі суду з результатів психологічного обстеження. Отже у даному випадку діти є вислуханими та висловили свою думку в ході психологічної роботи з ними.

У цій частині психологами встановлено, що унаслідок конфлікту батьків діти знаходяться у нестабільному емоційному стані та підтримують сторону одного з батьків з ким на даний час живуть. Водночас, діти мають внутрішнє бажання об'єднати батьків (а.с.55).

Ураховуючи наведені висновки психологічного обстеження, вік дітей та їх емоційний стан, суд доходить висновку, що ситуація, яка розлучила їх не тільки з одним із батьків, а й між собою, є дуже складною та психологічно травмуючою для дітей. Тому додатковий допит дітей судом, зокрема, старшого сина сторін ОСОБА_6, - це лише додаткове небажане психологічне навантаження на дитину.

Крім того, ураховуючи положення ч.3 ст. 171 СК України, суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд в порушення вимог ч.4 ст.19 Сімейного кодексу України не отримав (не витребував) від органу опіки та піклування висновок про доцільність чи недоцільність відібрання малолітнього ОСОБА_6 від батька та передачі його матері, відхиляються апеляційним судом як безпідставні, оскільки при вирішенні справи у розпорядженні суду був висновок Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації № 101-3748/03 від 26 квітня 2018 року, згідно з яким з метою забезпечення виключно прав та інтересів дітей орган опіки і піклування вважав за доцільне визначити місце проживання дітей з матір'ю (а.с.90-92). У даній справі вимоги про відібрання дитини є похідними від вимог про визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_6.

Згідно з висновком № 167 від 14 грудня 2017 року психологічного дослідження малолітніх ОСОБА_6 та ОСОБА_7 батько ОСОБА_4 та мати ОСОБА_5 беруть участь у вихованні кожної дитини окремо, чим створюють суперечності між собою, зумовлюють дестабілізацію та дискомфорт для дітей, залучають малолітніх ОСОБА_7 та ОСОБА_6 до конфлікту та вирішення особистих проблем, що негативно впливає на їх розвиток та стан здоров'я.

За таких обставин районний суд дійшов обґрунтованого висновку, що у даній ситуації старший син сторін ОСОБА_6 повинен бути відібраний від батька та переданий матері. Така дія є виправданою для воз'єднання ОСОБА_6 із сестрою ОСОБА_7 та забезпечення нормального життя, здоров'я і морального виховання дитини.

Передача ОСОБА_6 матері та його воз'єднання із сестрою самі по собі не є перешкодою для батька дітей, ОСОБА_4, у спілкуванні з дітьми, їх вихованні та утриманні.

Інших доводів щодо неправильності оскаржуваного рішення апеляційна скарга представника відповідача не містить.

Враховуючи викладене, апеляційний суд приходить до висновку про те, що судом першої інстанції дана належна оцінка доводам сторін у сукупності з наданими сторонами доказами, висновки суду відповідають обставинам справи, доводи, викладені у апеляційній скарзі, не спростовують їх, тому підставдля скасування оскаржуваного рішення немає.

Керуючись ст. ст. 367-368, 374-375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу адвоката Незвіського ДмитраЯрославовича в інтересах ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 29 січня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 4 квітня 2019 року.

Головуючий А. А. Пікуль

Судді Д. Р. Гаращенко

Т. О. Невідома