КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 22ц/824/2374/19 головуючий у 1 інстанції: Панченко О.М.
Унікальний № 754/5113/17 доповідач: Панченко М.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 квітня 2019року м.Київ

Київський апеляційний суд у складі:

судді-доповідача Панченка М.М.

суддів Слюсар Т.А., Волошиної В.М.

при секретарі Кемському В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Українська факторингова компанія» на рішення Деснянського районного суду м.Києва від 23 жовтня 2018 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Українська факторингова компанія» до ОСОБА_3, третя особа ОСОБА_4 про звернення стягнення на рухоме майно шляхом визнання права власності,-

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2018 року позивач Товариство з обмеженою відповідальністю «Українська факторингова компанія» (далі - ТОВ «Українська факторингова компанія») звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_3 і просив ухвалити рішення, яким, в рахунок погашення кредитної заборгованості третьої особи ОСОБА_4 за кредитним договором №0 від 21.02.2012 року у розмірі 195.953,08 грн., звернути стягнення на заставлений позичальницею автомобіль «SKODAOKTAVIA» державний номер НОМЕР_1, відповідно до договору застави №00 від 21.02.2012 року, шляхом визнання за позивачем права власності на спірний автомобіль.

Відповідно до договору факторингу №79 від 06.03.2017 року право грошової вимоги за договором про надання споживчого кредиту та придбання автотранспортного засобу перейшло від ПАТ «УкрСиббанк» до позивача ТОВ «Українська факторингова компанія».

Також, 06.02.2017 року між ТОВ «Українська факторингова компанія» та ПАТ «УкрСиббанк» укладено договір про відступлення права вимоги №1 за договорами забезпечення до договору факторингу №79 від 06.03.2017 року.

При цьому, як зазначив позивач, предмет застави позичальницею незаконно відчужено, а саме, знято з обліку та передано у власність третім особам, якими поставлено предмет застави на облік в реєстраційних органах з іншими номерами. Між тим, в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна предмет застави перебуває в обтяженні позивача ТОВ «Українська факторингова компанія».

Оскільки на час звернення позивача до суду з цим позовом заборгованість третьої особи ОСОБА_4, як позичальниці перед позивачем становить 179.992,09 грн., а заставлений автомобіль на час звернення до суду з цим позовом належить відповідачу ОСОБА_3, позивач звернувся до суду з цим позовом та просить суд в рахунок погашення кредитної заборгованості ОСОБА_4 звернути стягнення на заставлений автомобіль «SKODA OKTAVIA» державний номер якого, після перереєстрації - НОМЕР_2, шляхом визнання за позивачем права власності на цей автомобіль за позивачем, а також просив зобов»язати відповідача передати указаний автомобіль з комплектом ключів та свідоцтво про його реєстрацію - позивачу.

Рішенням Деснянського районного суду м.Києва від 23 жовтня 2018 року у позові відмовлено /а.с.120-125/.

Відмовляючи у позові, суд виходив з того, що позивачем неправильно обрано спосіб звернення стягнення на предмет застави шляхом визнання за ним права власності на предмет застави на підставі судового рішення, оскільки, виходячи із системного аналізу положень ст.ст.19-21 Закону України «Про заставу», ст.ст.328,335,376,392 ЦК України у спірних правовідносинах перехід до заставодержателя права власності на предмет застави в судовому порядку може відбуватись за наслідком проведення прилюдних торгів, оскільки процедура звернення стягнення на предмет застави в судовому порядку регулюється нормами закону та не допускає застосування договірних чи інших умов про перехід права власності.

Проте, як встановлено судом, між сторонами не існує будь-яких договірних відносин. Відповідач також не має будь-яких зобов»язань перед первісним кредитором, які б могли перейти до нового заставодержателя - позивача у справі.

В поданій апеляційній скарзі ТОВ «Українська факторингова компанія» вважає, що судом першої інстанції неправильно дано тлумачення чинного законодавства, оскільки, відповідно до ст.26 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» передбачено такий спосіб звернення стягнення на предмет застави як передача рухомого майна, що є предметом забезпечувального обтяження, у власність обтяжувача в рахунок виконання забезпечувального обтяженням зобов»язання.

Таким чином, на думку скаржника, чинним законодавством передбачений такий спосіб звернення стягнення на предмет обтяження, як передача рухомого майна у власність обтяжувача, а, отже, проведення публічних торгів не є єдиним способом звернення стягнення на предмет обтяження.

Крім того, як зазначив скаржник, відповідно до ст.27 Закону України «Про заставу» передбачено, що застава зберігає силу, якщо за однією з підстав, зазначених у законі, майно або майнові права, що складають предмет застави, переходять у власність іншої особи, а тому, як наполягав скаржник, відсутність договірних відносин між сторонами не є перешкодою для задоволення позову.

Також, на думку скаржника, зазначений висновок слідує із ч.3 ст.9 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень.

Дійшовши висновку на підставі ст.25 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», що позивач до початку звернення до суду з цим позовом зобов»язаний був повідомити позивача та третю особу про звернення до суду з цим позовом, суд першої інстанції, на думку скаржника неправильно витлумачив указану норму, оскільки позивач не зобов»язаний був повідомляти ні відповідача, ні третю особу.

Відповідач ОСОБА_3 на неодноразові виклики суду для участі у розгляді справи, не з»явився, у зв»язку з чим, відповідно до п.11 ст.128 ЦПК України, на останнє судове засідання 03.04.2019 року він був повідомлений через сайт судової влади. Отже, вважаючи, що відповідач ОСОБА_3 про розгляд справи повідомлений належним чином, відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про розгляд справи за його відсутності, оскільки його неявка не перешкоджає об»єктивному розгляду справи по суті.

Заслухавши доповідь по справі, пояснення представника позивача, колегія суддів дійшла висновку про відхилення апеляційної скарги та залишення без змін рішення суду першої інстанції з таких підстав.

Як встановлено судом, відповідно до кредитного договору №0 від 21.02.2012 року третя особа ОСОБА_4 отримала у ПАТ «УкрСиббанк» споживчий кредит у розмірі 195.953,08 грн. під 18,3% річних на термін до 21.02.2017 року.

На забезпечення кредитних зобов»язань позичальниця ОСОБА_4 заставила ПАТ «УкрСиббанк» придбаний нею автомобіль «SKODA OKTAVIA» державний номер НОМЕР_1, відповідно до договору застави №00 від 21.02.2012 року.

Встановлено, що предмет застави належав позичальниці згідно свідоцтва про реєстрацію НОМЕР_3, виданого ВРЕВ-12 при УДАІ у м.Києві 17.02.2012 року.

Таким чином, між ОСОБА_4 та ПАТ «УкрСиббанк» виникли відносини застави, згідно яких, в силу ст.572 ЦК України, кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов»язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

Згідно умов договору застави, сторонами вартість предмета застави - автомобіля автомобіль «SKODAOKTAVIA» державний номер НОМЕР_1 визначено у сумі 217.125 грн.

Відповідно до договору факторингу №79 від 06.03.2017 року право грошової вимоги за договором про надання споживчого кредиту та придбання автотранспортного засобу перейшло до позивача ТОВ «Українська факторингова компанія».

06.02.2017року між ТОВ «Українська факторингова компанія» та ПАТ «УкрСиббанк» укладено договір про відступлення права вимоги №1 за договорами забезпечення до договору факторингу №79 від 06.03.2017 року.

У відповідності з договором відступлення прав вимоги, новий кредитор ТОВ «Українська факторингова компанія» зареєстрував на своє ім»я в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна указаний предмет застави, який, на час розгляду справи перебуває в обтяженні позивача ТОВ «Українська факторингова компанія».

При цьому, як зазначив позивач, предмет застави позичальницею незаконно відчужено, а саме, знято з обліку та передано у власність третім особам, якими поставлено предмет застави на облік з іншими номерами.

Оскільки на час звернення позивача до суду з цим позовом заборгованість третьої особи ОСОБА_4, як позичальниці перед позивачем становить 179.992,09 грн., а заставлений автомобіль на час звернення до суду з цим позовом належить відповідачу ОСОБА_3, позивач звернувся до суду з цим позовом та просить суд в рахунок погашення кредитної заборгованості ОСОБА_4 у розмірі 179.992,09 грн. звернути стягнення на заставлений автомобіль «SKODA OKTAVIA» державний номер якого, після перереєстрації - НОМЕР_2, шляхом визнання за позивачем права власності на цей автомобіль, а також просив зобов»язати відповідача передати указаний автомобіль з комплектом ключів та свідоцтво про його реєстрацію - позивачу.

Звертаючись до суду з цим позовом про дострокове звернення стягнення на заставлене майно, позивач керується ст.1050 ЦК України, відповідно до якої, якщо договором встановлений обов»язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, яка залишилася, та сплати процентів, належних йому.

Вимагаючи задоволення позову, кредитор ТОВ «Українська факторингова компанія» посилався на ст.20 Закону України «Про заставу», згідно якої заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, якщо в момент настання терміну виконання зобов»язання забезпеченого заставою, воно не буде виконано, якщо інше не передбачено законом чи договором. Крім того, звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду або третейського суду, на підставі виконавчого напису нотаріуса, якщо інше не передбачено законом або договором застави.

Колегія суддів вважає, що відмовляючи у позові, суд першої інстанції правомірно керувався роз»ясненнями, викладеними у постанові Верховного Суду України від 30.03.2016 року №6-1851цс15, відповідно до яких, можливість виникнення права власності за рішенням суду передбачене лише ст.ст.335, 376 ЦК України. У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема, із правочинів (ч.1 ст.328 ЦК України). Стаття 392 ЦК України, у якій йдеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне у позивач право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує, або оспорює наявне у позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.

Відповідно до ст.591 ЦК України реалізація предмета застави, на який звернено стягнення, проводиться шляхом його продажу з публічних торгів, якщо інше не встановлено договором або законом.

При цьому ст.590 ЦК України, ст.20 Закону України «Про заставу», ст.24,26 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» передбачено, що звернення стягнення на заставлене майно шляхом реалізації цього майна лише через проведення публічних торгів.

Таким чином, як обґрунтовано вважав суд першої інстанції, вимагаючи визнання за собою право власності на заставлений автомобіль, позивач обрав спосіб захисту своїх прав, який не узгоджується із правовідносинами, що склалися, оскільки, між сторонами відсутні договірні відносини, а також у відповідача ОСОБА_3 відсутні будь-які зобов»язання перед позивачем ТОВ «Українська факторингова компанія», які б свідчили про наявність правових підстав про перехід права власності на спірний автомобіль за позивачем.

Відповідно до ст.81 ЦК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

З урахуванням викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції постановлене на повно з»ясованих обставинах з дотриманням вимог матеріального та процесуального права, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків суду.

Керуючись ст.ст.374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Українська факторингова компанія» відхилити, а рішення Деснянського районного суду м.Києва від 23 жовтня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає чинності з дня її прийняття, і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення

Повний текст постанови виготовлено 08 квітня 2019 року.

Суддя-доповідач

Судді