КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 березня 2019 року м. Київ

Справа № 22-ц/824/695/2019 Головуючий у судді 1-ї інстанції - Шевченко Т.М.

Унікальний №752/4009/14-ц Доповідач - Гаращенко Д.Р.

Київський апеляційний суд. Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ у складі:

головуючого Гаращенка Д.Р.

суддів Невідомої Т.О., Пікуль А.А.

при секретарі Гавриленко М.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 12 жовтня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_1, треті особи: ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, Департамент земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) про зобов'язання вчинити дії,

ВСТАНОВИЛА:

У березні 2014 року ОСОБА_8 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_1, треті особи: ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, Департамент земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) про зобов'язання вчинити дії.

Просила, з урахуванням заміни сторони відповідача, зобов'язати ОСОБА_3 та ОСОБА_1 за власний рахунок звільнити земельну ділянку по АДРЕСА_1 від частини фундаменту, паркану та цегляного стовпа, а також від будь-яких інших речей або споруд, що перебувають на ній та належать або перебувають у користуванні ОСОБА_3 і ОСОБА_1 або відносяться до землеволодіння по АДРЕСА_2, а у випадку відмови - звільнити земельну ділянку по АДРЕСА_1 за допомогою органів державної виконавчої служби за рахунок відповідачів; стягнути з відповідачів на користь позивача судові витрати.

В обґрунтування позову посилалась на те, що вона є власником 1/4 частини житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1, на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 06 листопада 1996 року.

Житловий будинок розташований на земельній ділянці, площею 515 кв.м., яку було відведено у безстрокове користування ОСОБА_9 та ОСОБА_10, згідно рішення виконкому Кагановичської районної ради депутатів трудящих № 590 від 18 червня 1956 року.

Рішенням Київської міської ради №179-1/840 від 22 лютого 2007 року земельну ділянку, код 79197022 за адресою: АДРЕСА_1, було передано у спільну часткову власність ОСОБА_8 (1/4 частина), ОСОБА_5 (1/2 частина) та ОСОБА_4 (1/4 частина)

З метою отримання державного акту про право власності на земельну ділянку 29 серпня 2013 року позивачем було укладено договір №1532 на виконання проектно-вишукувальних робіт, відповідно до якого Комунальне підприємство "Київський міський центр земельного кадастру та приватизації землі" взяло на себе зобов'язання по виконанню комплексу робіт зі складання технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки за вказаною адресою.

Кінцевим результатом робіт є встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками. Також було складено акт прийомки - передачі межових знаків на зберігання, відповідно до якого межі земельної ділянки позивача були закріплені в натурі (на місцевості) межовими знаками встановленого зразка. Користувачі суміжних земельних ділянок претензій щодо існуючих меж не пред'являли.

У 1990 році позивачем було побудовано гараж, який позначений у технічному паспорті під літ. «Е» як сарай.

Гараж позивач був побудований на межі з земельною ділянкою відповідачів, до стіни їх гаражу, побудованого на декілька років раніше.

В серпні 2013 року гараж відповідачів був знесений разом зі стіною на яку спирався гараж позивача, а межі належної відповідачам земельною ділянки було зміщено в бік земельної ділянки позивача.

Тобто, за переконанням позивача, відповідачі здійснили захоплення частини земельної ділянки і наразі займають частину земельної ділянки по АДРЕСА_1, без жодних правових підстав.

Твердження позивача щодо неправомірності дій відповідачів, також підтверджуються висновком експерта Київської незалежної судово-експертної установи отриманим в результаті проведення будівельно-технічного дослідження 30 грудня 2013 року №0720.

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 14 лютого 2017 року у зв'язку зі смертю позивача ОСОБА_8 провадження у справі було зупинено до залучення для участі у справі її правонаступників.

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 26 вересня 2017 року провадження у справі було відновлено.

В ході розгляду справи у зв'язку зі смертю ОСОБА_8 сторону позивача було замінено її правонаступником - ОСОБА_2.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 12 жовтня 2018 року позов було задоволено частково, зобов'язано ОСОБА_1 за власний рахунок звільнити земельну ділянку, розташовану за адресою: АДРЕСА_1, від частини фундаменту, паркану та цегляного сповпа, а також будь-яких інших речей або споруд, що перебувають на ній та належать або перебувають у його користуванні, або відносяться до домоволодіння по АДРЕСА_2. В задоволенні іншої частини позовних вимог було відмовлено. Стягнути зі ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір в розмірі 243,60 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1, 31 жовтня 2018 року, подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, неправильне з'ясування обставин справи та невідповідність висновків, порушення норм процесуального та матеріального права, просила ухвалу суду скасувати, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

В обґрунтування апеляційних вимог, посилався на те, що наданий позивачем на підтвердження існуючих порушень меж її земельної ділянки експертний висновок був спростований висновком тієї ж самої експертної установи отриманим в результаті призначення судом експертизи.

Задовольняючи частково позовні вимоги суд першої інстанції, за переконанням апелянта, зобов'язав його звільнити всю земельну ділянку розташовану по АДРЕСА_1, а не певну її частину, без зазначення конкретної площі, розміру та переліку конкретних речей і споруд, розміщенні на земельній ділянці позивача.

Покладений в основу рішення суду висновок експерта містить ряд протиріч, які були залишені судом першої інстанції поза увагою, а для їх з'ясування судового експерта в судове засідання не викликали.

Дослідницька частина експертного висновку містить інформацію по зміщенню точки 20 в бік земельної ділянки №13 на 0,52 м, а точки 21 в бік земельної ділянки №11-а на 0,42 м. Окрім того, земельна ділянка позивача має ряд зміщень у бік АДРЕСА_1 та інших сусідніх земельних ділянок.

Жодних досліджень причин такого зміщення меж земельної ділянки позивача, існування самовільного захвату з боку відповідача, а також роз'яснень щодо виявлених зміщень у певних точках, висновок експерта не містить.

Наполягав, що в даному випадку питання щодо самовільного захвату з його боку частини земельної ділянки позивача, є надуманим через практичне збільшення її площі.

Судовим експертом здійснювалось дослідження відповідності фактичної площі земельної ділянки позивача та меж вказаних у технічному звіті про геодезичну зйомку, в той час як позивач посилається в позові на невідповідність меж її земельної ділянки в натурі із вказаними у кадастровому плані межами.

Технічний звіт про геодезичну зйомку та кадастровий план по суті є різними документами.

Сам кадастровий план предметом дослідження не був, а за основу при дослідженні брались координати поворотних точок меж земельної ділянки саме позивача, проігнорувавши земельну ділянку відповідача.

Висловлені експертом припущення, що надані координати поворотних точок меж земельних ділянок позивача та відповідача є офіційними відомостями Державного земельного кадастру, не відповідають дійсності, оскільки такі відомості від такого органу не отримувалися.

Наданий суду директором Департаменту земельних ресурсів каталог координат кутів поворотів зовнішніх меж земельних ділянок Московського району м. Києва не можна ототожнювати з офіційною інформацією Державного земельного кадастру.

Земельним ділянкам по АДРЕСА_1 та 13 кадастрові номери не присвоювались, а тому відомості про них до Державного земельного кадастру не вносились.

Судом першої інстанції не було досліджено та не надано правової оцінки доводам позивача щодо перебування на належній їй земельній ділянці в точці 21 фундаменту, паркану, цегляного стовпа та інших речей і споруд. Практична відсутність останніх саме у точці зміщення, визначеній судовим експертом, свідчить про відсутність правових підстав для задоволення позову та порушенні судом першої інстанції майнових прав відповідача.

Формулювання резолютивної частини рішення суду першої інстанції по зобов'язанню відповідача звільнити земельну ділянку від будь-яких інших речей або споруд, фактичну наявність яких з відповідною їх ідентифікацією не встановлено, є лише припущенням позивача, прийнятим судом за основу.

Твердження позивача щодо користування земельною ділянкою по АДРЕСА_1 на законних підставах, будь-якими належними та допустимими доказами підтверджено не було та судом не досліджувалось. Правова основа використання позивачем належної їй земельної ділянки та відповідно належність особи позивача, належним чином не підтверджені, витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно суду не надавалось, що є достатньою підставою для відмови у позові.

Державна реєстрація права власності або користування правонаступника первинного позивача також не проводилась, а тому правові підстави для задоволення вже позову ОСОБА_2 були відсутні.

В разі набуття ОСОБА_8 права користування в період коли державна реєстрація не здійснювалось, суд першої інстанції мав при винесені оскаржуваного рішення врахувати положення ч.2 ст.377 ЦК України, з'ясувати місцезнаходження ј частини земельної ділянки позивача та виходячи з цього встановити фактичне перебування спірних споруд саме на цій частині.

Крім того судом першої інстанції не було прийнято до уваги, що користувачем земельної ділянки на якій розташовані спірні будівлі та споруди може бути і третя особа у справі ОСОБА_5, якому на праві власності належить Ѕ частина житлового будинку по АДРЕСА_1.

Отже висновки суду першої інстанції в цій частині є помилковими та не відповідають дійсності, з огляду невстановленості меж ј частини земельної ділянки, яка перебуває у користуванні позивача.

Оскаржуване рішення суду першої інстанції не містить будь-якої оцінки доказам наданим відповідачем ОСОБА_3 щодо погодження зовнішніх меж земельної ділянки по АДРЕСА_2 18 вересня 1994 року під час винесення їх в натурі, усіма землекористувачами, в тому числі і родиною ОСОБА_8.

У 2014 році ОСОБА_8 звернулась до Голосіївського районного суду м. Києва одночасно з декількома позовами, предметом яких були ті самі побудовані, а потім знесені споруди.

Під час розгляду справи за позовом ОСОБА_8 та ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про стягнення майнової та моральної шкоди, судом було встановлено, що на підтвердження своєї позиції в обґрунтування позову позивачами не було надано суду жодного доказу. Викладені в позові обставини, щодо побудови ОСОБА_3 знесеного гаражу саме на земельній ділянці позивачів свого підтвердження в ході розгляду справи не знайшли, а належний їм гараж під літ. «Е» є самочинним будівництвом, належним чином не оформленим та розташований на межі земельних ділянок по АДРЕСА_1

Дане рішення набрало законної сили та в апеляційному порядку позивачами не оскаржувалось, а тому в силу положень ч.5 ст.82 ЦПК України, викладені в ньому обставини доказуванню не підлягають. Однак цей факт був залишений судом першої інстанції без уваги.

В порушення положень ч.3 ст.265 ЦПК України судом першої інстанції не було належним чином викладено в оскаржуваному рішенні доводів відповідачів щодо необґрунтованості поданого позову, що за переконанням апелянта є порушенням принципу рівності сторін.

Оскаржуване рішення містить інформацію, яка не відповідає матеріалам справи, зокрема щодо виду призначеної судом експертизи та постановлені на її вирішення питання.

Будь-якої оцінки факту неправомірного притягнення ОСОБА_3 в якості відповідача у справі оскаржуване рішення не містить. Позивач була обізнана з тим, що ОСОБА_3 не має жодного відношення до земельної ділянки по АДРЕСА_2, однак пред'явила завідомо безпідставний позов. Судом першої інстанції не було надано правової оцінки таким зловживанням, чим засвідченого його упередженість при вирішенні спору.

Набрання чинності новою редакцією ЦПК України покладало на суд першої інстанції обов'язок по роз'ясненню відповідачам, які діяли без юридичного представництва, їх права на подання відзиву на позовну заяву, що також за переконанням апелянта свідчить про його упередженість.

07 лютого 2019 року третя особа ОСОБА_7 надіслала відзив на апеляційну скаргу та просила її задовольнити, розгляд справи здійснювати за її відсутності.

13 лютого 2019 року третя особа ОСОБА_5 надіслав відзив на апеляційну скаргу та просила її задовольнити.

В судовому засіданні відповідачі апеляційну скаргу підтримали та просили задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким в задоволенні позову відмовити.

Представник позивача проти задоволення апеляційної скарги заперечував та просив рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Третя особа ОСОБА_5 при вирішенні справи залишив вирішення питання щодо ухвалення рішення на розсуд суду.

Третя особа ОСОБА_4 надіслав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності та визнання позовних вимог.

Третя особа ОСОБА_6 надіслав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності та визнання позовних вимог.

Інші учасники процесу повідомлялись судом належним чином про дату, час, і місце розгляду справи по суті, причини своєї неявки суду не повідомили.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка у судове засідання сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про день, час та місце розгляду справи не перешкоджає розгляду справи.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, присутніх сторін та їх представників, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_8 на праві власності належала 1/4 частини житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1, 11 літ. «а», на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 06 листопада 1996 року. Житловий будинок знаходиться на земельній ділянці, площею 515 кв.м. (Том 1 а.с. 7-9)

Земельна ділянка була відведена у безстрокове користування ОСОБА_11 та ОСОБА_10 згідно рішення Виконкому Кагановичської Районної Ради депутатів трудящих від 18 червня 1956 року № 590.

Рішенням Київської міської ради № 179-1/840 від 22 лютого 2007 року "Про приватизацію земельних ділянок для будівництва і обслуговування житлових будинків, господарських будівель і споруд у Голосіївському районі м. Києва" вирішено передати у спільну часткову власність земельну ділянку по АДРЕСА_1, ОСОБА_8 (1/4 від 0,05), ОСОБА_5 (1/2 від 0,05) та ОСОБА_4 (1/4 від 0,05). (Том 1 а.с. 10)

З метою отримання державного акту про право власності на земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 29 серпня 2013 року між ОСОБА_8, ОСОБА_4, ОСОБА_5 та КП "Київський міський центр земельного кадастру та приватизації землі" було укладено договір № 1532 на виконання проектно-вишукувальних робіт, відповідно до якого КП "Київський міський центр земельного кадастру та приватизації землі" взяв на себе зобов'язання по виконанню комплексу робіт зі складання технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки за вказаною адресою. Технічним завданням визначено встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками. (Том 1 а.с. 11-12)

Згідно складено акту прийомки - передачі межових знаків на зберігання, були закріплені межі земельної ділянки ОСОБА_8 в натурі (на місцевості) межовими знаками встановленого зразка. (Том 1 а.с. 13)

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_8 померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть НОМЕР_1. (Том 3 а.с.222)

12 серпня 2017 року Другою київською державною нотаріальною конторою було видано ОСОБА_2 свідоцтвом про право на спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_8 Відповідно до якого до складу спадкового майна входить ј частина житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1, 11 літ. «а». (Том 4 а.с.3-5)

Відомості про державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 були внесені до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що підтверджується відповідним Витягом №94395774 від 12 серпня 2017 року. (Том 4 а.с.6)

ОСОБА_1 на праві власності належить житловий будинок розташований за адресою: АДРЕСА_2, на підставі договору дарування, посвідченому Другою київською державною нотаріальною конторою 14 квітня 1995 року. (Том 1 а.с.239-242)

Земельні ділянки ОСОБА_8, а в подальшому її правонаступника ОСОБА_2, та ОСОБА_1 мають спільну межу.

Згідно технічного паспорту на присадибний (індивідуальний) житловий будинок виданий Київським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна, інвентаризаційна справа №24982, реєстровий № правової 21505 від 10 лютого 2006 року по вулиці Говорова, 11а в м. Києві зареєстровані земельні поліпшення, зокрема окремо розташований гараж літ. "Е" збудований у 1990 році, що знаходиться поряд з межею земельної ділянки АДРЕСА_2 та гараж літ. "Ж", прибудований в 2003 році до житлового будинку "А". (Том 1 а.с.14-18)

Відповідно до висновку експерта за результатами проведення судової земельно-технічної експертизи № 1939 від 17 жовтня 2016 року, фактична площа земельної ділянки, що розташована за адресою: АДРЕСА_1, відповідає площі встановленою (технічною документацією) технічним звітом на земельну ділянку. Фактичні межі земельної ділянки, що розташована за адресою: АДРЕСА_1, не відповідають межам, встановленим (технічною документацією) технічним звітом на земельну ділянку. Досліджена межа земельної ділянки, яка є спільною між ділянками №11а та №13 не відповідає межі встановленою (технічною документацією) технічним звітом. (Том 3 а.с.123-135)

Задовольняючи позов частково суд першої інстанції виходив з того, що фактичні межі земельної ділянки, що розташована за адресою: АДРЕСА_1, не відповідають межам, встановленим (технічною документацією) технічним звітом на земельну ділянку. При цьому, фактична межа, яка є спільною між ділянками №11-А та №13, не відповідає межі, зазначеній в технічній документації, а саме: точка "21" зміщена в бік земельної ділянки № 11-а на 0,42 м, та "20" зміщена в бік земельної ділянки №13 на 0,52 м. Тому вимога про зобов'язання відповідача звільнити земельну ділянку позивача за власний рахунок є обґрунтованою.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Частиною другою статті 373 ЦК України передбачено, що право власності на землю гарантується Конституцією України. Право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону.

Згідно з частиною другою статті 158 ЗК України виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, а також спори щодо розмежування територій сіл, селищ, міст, районів та областей.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним.

За статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Згідно статей 319, 321 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник зобов'язаний моральних засад суспільства. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі.

Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до статті 126 ЗК України державний акт є документом, що посвідчує право власності на земельну ділянку, надану у власність відповідним рішенням.

Згідно зі статтею 152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів.

Відповідно до статті 212 ЗК України самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними. Частиною другою цієї ж статті передбачено, що приведення земельних ділянок у придатний для користування стан включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки. Повернення самовільно зайнятих земельних ділянок провадиться за рішенням суду.

Відповідно до абзацу 15 статті 1 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» самовільне зайняття земельної ділянки - це будь-які дії, які свідчать про фактичне використання земельної ділянки за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність або надання у користування (оренду) або за відсутності вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки, за винятком дій, які відповідно до закону є правомірними.

Відповідно до ч.3 ст.152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом способів.

Відповідно до вимог ч.1 ст.106 ЗК України власник земельної ділянки має право вимагати від власника сусідньої земельної ділянки сприяння встановленню твердих меж, а також відновленню межових знаків у випадках, коли вони зникли, перемістились або стали невиразними.

За змістом ч.1 ст.107 ЗК України основою для відновлення меж є дані земельно-кадастрової документації.

Відповідно до матеріалів справи 01 жовтня 2015 року ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва за клопотанням сторони позивача по справі було призначено судову земельно-технічну експертизу. (Том 2 а.с.230-231)

Свої особисті питання експерту відповідач не ставив.

Відповідно до ч.ч.1, 3, 4 ст.143 ЦПК України (в редакції чинній на момент винесення ухвали) для з'ясування обставин, що мають значення для справи і потребують спеціальних знань у галузі науки, мистецтва, техніки, ремесла тощо, суд призначає експертизу за заявою осіб, які беруть участь у справі.

Особи, які беруть участь у справі, мають право подати суду питання, на які потрібна відповідь експерта. Кількість і зміст питань, за якими має бути проведена експертиза, визначається судом. При цьому суд має мотивувати відхилення питань осіб, які беруть участь у справі.

Особи, які беруть участь у справі, мають право просити суд провести експертизу у відповідній судово-експертній установі, доручити її конкретному експерту, заявляти відвід експерту, давати пояснення експерту, знайомитися з висновком експерта, просити суд призначити повторну, додаткову, комісійну або комплексну експертизу.

Як встановлено судовим експертом під час проведення судової земельно-технічної експертизи фактична площа земельної ділянки №11-а відповідає площі встановленій (технічною документацією) технічним звітом, а її фактичні межі ні. Спільна межа між земельними ділянками №11а та №13 не відповідає межі встановленій (технічною документацією) технічним звітом.

Окрім того, через не надання доступу до земельної ділянки №13, судовий експерт не зміг встановити чи відповідає її фактична площа площі встановленій технічною документацією.

Відповідно до ч.ч.2, 6 ст.147 ЦПК України (в редакції чинній на момент винесення ухвали) експерт дає у письмовій формі свій мотивований висновок, який приєднується до справи. Суд має право за заявою осіб, які беруть участь у справі, або з власної ініціативи запропонувати експерту дати усне пояснення свого висновку. Усне пояснення заноситься до журналу судового засідання.

Висновок експерта для суду не є обов'язковим і оцінюється судом за правилами, встановленими статтею 212 цього Кодексу.

Якщо висновок експерта буде визнано неповним або неясним, судом може бути призначена додаткова експертиза, яка доручається тому самому або іншому експерту (експертам).

Якщо висновок експерта буде визнано необґрунтованим або таким, що суперечить іншим матеріалам справи або викликає сумніви в його правильності, судом може бути призначена повторна експертиза, яка доручається іншому експертові (експертам). (ст.150 ЦПК України (в редакції чинній на момент винесення ухвали))

Аналогічні норми містяться і в ст.ст.102-103, 110, 115 ЦПК України (в редакції 2017 року).

Клопотання про допит експерта було заявлено відповідачем ОСОБА_3 лише 14 грудня 2016 року до зупинення провадження у справі у зв'язку зі смертю ОСОБА_8, та задоволено судом першої інстанції.

Повторного клопотання про виклик та допит експерта та/або призначення повторної або додаткової експертизи стороною відповідачів в суді першої інстанції не заявлялось, доказів на підтвердження необґрунтованості висновків експерта або їх суперечності матеріалам справи суду не надавалось.

З огляду на вказане колегія суддів вважає, що твердження апелянта щодо неналежності висновку експерта як доказу по справі, є необґрунтованими та суперечливими, з огляду на ненадання відповідачами доступу до своєї земельної ділянки для визначення відповідності її фактичної площі площі встановленій технічною документацією.

Колегія суддів не приймає до уваги твердження апелянта щодо відсутності належних і допустимих доказів приналежності позивачу земельної ділянки, за відсутності витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, а також реєстрації права власності за її правонаступником, оскільки вони спростовуються наявними матеріалами справи, виходячи з наступного.

Відповідно до п.2 розділу VII Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про Державний земельний кадастр» земельні ділянки, право власності (користування) на які виникло до 2004 року, вважаються сформованими незалежно від присвоєння їм кадастрового номера.

У разі якщо відомості про зазначені земельні ділянки не внесені до Державного реєстру земель, їх державна реєстрація здійснюється на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) за заявою їх власників (користувачів земельної ділянки державної чи комунальної власності) або особи, яка подала заяву про визнання спадщини відумерлою, якщо така справа прийнята до провадження судом.

Внесення інших змін до відомостей про ці земельні ділянки здійснюється після державної реєстрації земельних ділянок.

Як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_8 набула право власності на ј частину земельної ділянки від 0,05 по АДРЕСА_1 на підставі рішення Київської міської ради № 179-1/840 від 22 лютого 2007 року "Про приватизацію земельних ділянок для будівництва і обслуговування житлових будинків, господарських будівель і споруд у Голосіївському районі м. Києва". (Том 1 а.с. 10)

Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об'єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача (ч. 2 ст. 120 ЗК України).

Оскільки право власності на 1/4 частину будинку АДРЕСА_1 належне ОСОБА_8 успадкувала ОСОБА_2 до неї перейшло право користування земельною ділянкою, на якій розміщений будинок, в тому обсязі і на тих же умовах, що були у ОСОБА_8, яка за життя звернулася до суду за захистом свого порушеного права користування земельною ділянкою.

Вказана обставина встановлена в ухвалі Апеляційного суду міста Києва від 07 листопада 2017 року. (Том 4 а.с.69-70)

Відповідно до ч.ч.1, 2, 4 ст.55 Закону України «Про землеустрій» встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) проводиться відповідно до топографо-геодезичних і картографічних матеріалів.

Встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється на основі технічної документації із землеустрою, якою визначається місцеположення поворотних точок меж земельної ділянки в натурі (на місцевості).

Межі земельної ділянки в натурі (на місцевості) закріплюються межовими знаками встановленого зразка.

Пунктом 2.1. Розділу ІІ Інструкції про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками затвердженої наказом Державного комітету України із земельних ресурсів №376 від 18 травня 2010 року, зареєстрованої у Міністерстві юстиції України 16 червня 2010 року за №391/17686 визначено, що встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється на підставі розробленої та затвердженої технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), технічної документації із землеустрою щодо поділу та об'єднання земельних ділянок або проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

Пунктом 2.6. цієї ж Інструкції наголошується, що виконавці для спрощення створення зйомочної основи, необхідної для виконання робіт із встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), можуть отримувати у встановленому законодавством порядку:

відомості про наявні пункти державної геодезичної мережі та геодезичних мереж згущення з Державного картографо-геодезичного фонду у відповідній системі координат;

каталоги координат та викопіювання з чергового кадастрового плану в актуальному стані.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає доводи апелянта щодо використання експертом неналежної документації, неправильної системи координат та розрахунків під час надання висновку, надуманими та такими, що суперечать положенням чинного законодавства.

Посилання апелянта на ігнорування судовим експертом під час дослідження координат поворотних точок меж земельної ділянки позивача, належної йому земельної ділянки, до уваги колегією суддів не приймаються з огляду на самостійні дії відповідача направлені на недопущення експерта на територію земельної ділянки №13.

Відповідно до положень ст.33 ЦПК України (в редакції чинній на момент винесення ухвали) заміна неналежного відповідача або залучення співвідповідача можлива лише за клопотанням сторони позивача. В той же час розгляд цивільної справи здійснюється судом не інакше як на підставі звернення фізичною та/або юридичної особи, в межах заявлених вимог та на підставі наданих доказів (ч.1 ст.11 ЦПК України (в редакції чинній на момент винесення ухвали)).

В разі встановлення неналежності відповідача, відмовити позивача від його заміни та/або залучення співвідповідача суд зобов'язаний відмовити у позові.

Тому посилання на неправомірне притягнення ОСОБА_3 в якості відповідача та відсутність правової оцінки даному факту в оскаржуваному рішенні колегією суддів до уваги не приймається та спростовується текстом судового рішення.

Доказів завідомо безпідставного позову, зловживання стороною позивача своїми правами та залишення цього факту судом першої інстанції поза увагою, матеріали справи не містять та апелянтом суду не надано.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до правильного та обґрунтованого висновку.

Всі інші доводи апеляційної скарги правильності висновків суду першої інстанції в не спростовують.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово вказував, що пункту першого статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення (справа Гарсіа Руїз проти Іспанії).

Керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 375, 381, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 12 жовтня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.

Повний текст постанови складений 18 березня 2019 року.

Головуючий Д.Р. Гаращенко

Судді Т.О. Невідома

А.А. Пікуль