Постанова

Іменем України

27 березня 2019 року

м. Київ

справа № 761/33726/16-ц

провадження № 61-18076св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Коротуна В. М. (суддя-доповідач), Курило В. П., Червинської М. Є.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - Первинна профспілкова організація Національного музею історії України,

представник відповідача - Панченко Наталія Олександрівна,

треті особи: Національний музей історії України, Первинна профспілкова організація «Новий час» Національного музею історії України, Міністерство культури України,

представники Міністерства культури України: Петасюк Лариса Володимирівна, Мінко АндрійВалентинович,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу Первинної профспілкової організації «Новий час» Національного музею історії України на ухвалу Апеляційного суду м. Києва

від 14 березня 2017 року в складі судді Семенюк Т. А.,

В С Т А Н О В И В:

Описова частина

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 27 вересня 2016 року відкрито провадження у справі за позовом ОСОБА_4 до Первинної профспілкової організації Національного музею історії України, треті особи: Національний музей історії України, Первинна профспілкова організація «Новий час» Національного музею історії України, Міністерство культури України, про визнання незаконними рішення профспілкового органу про розірвання трудового договору та вимоги про розірвання трудового договору.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

17 січня 2017 року Первинна профспілкова організація «Новий час» Національного музею історії України подала апеляційну скаргу на ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 27 вересня 2016 року, яка ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 24 січня 2017 року залишена без руху, оскільки апеляційна скарга подана після закінчення строків на апеляційне оскарження, а зазначені Первинною профспілковою організацією «Новий час» Національного музею історії України причини пропуску строку визнано неповажними.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 14 березня 2017 року відмовлено у відкритті апеляційного провадження, за апеляційною скаргою Первинної профспілкової організації «Новий час» Національного музею історії України на ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 27 вересня 2016 року в справі за позовом ОСОБА_4 до Первинної профспілкової організації Національного музею історії України, треті особи: Національний музей історії України, Первинна профспілкова організація «Новий час» Національного музею історії України, Міністерство культури України, про визнання незаконними рішення профспілкового органу про розірвання трудового договору та вимоги про розірвання трудового договору.

Відмовляючи у відкритті апеляційного провадження, апеляційний суд виходив із того, що апеляційна скарга подана після закінчення строку на апеляційне оскарження, а зазначені підстави у клопотанні про поновлення строку не є поважними та у встановлений судом строк вимоги суду не виконані, у зв'язку із чим були застосовані положення статті 297 ЦПК України 2004 року.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У квітні 2017 рокуПервинна профспілкова організація «Новий час» Національного музею історії Україниподала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права, просила скасувати ухвалу суду апеляційної інстанції та передати справу для продовження розгляду до суду апеляційної інстанції.

Аргументи учасників справ

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що судом апеляційної інстанції було порушено вимоги статей 73, 212, 213 ЦПК України 2004 року. Крім того, наведені причини пропуску строку оскарження ухвали суду першої інстанції необґрунтовано визнано апеляційним судом неповажними.

Доводи особи, яка подала заперечення на касаційну скаргу

У липні 2017 року Первинна профспілкова організація Національного музею історії України подала заперечення на касаційну скаргу, вказуючи на те, що ухвала суду апеляційної інстанцій має бути залишена без розгляду на підставі статті 207 ЦПК України 2004 року.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України справа передана до Касаційного цивільного суду.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Судом установлено, що 24 жовтня 2016 року Первинна профспілкова організація «Новий час» Національного музею історії України отримала ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 27 вересня 2016 року.

17 січня 2017 року Первинна профспілкова організація «Новий час» Національного музею історії України подала апеляційну скаргу на указану ухвалу суду, при цьому пропустила процесуальний строк, встановлений для її подачі. У апеляційній скарзі Первинна профспілкова організація «Новий час» Національного музею історії України просила поновити строк на апеляційне оскарження ухвали суду першої інстанції.

24 січня 2017 року ухвалою Апеляційного суду м. Києва апеляційну скаргу залишено без руху та надано строк для звернення до суду із заявою про поновлення строку із зазначенням поважних причин його пропуску.

03 березня 2017 року на адресу Апеляційного суду м. Києва від Первинної профспілкової організації «Новий час» Національного музею історії України подано клопотання про поновлення строку, з посиланням на те, що оскаржувана ухвала направлялася на адресу, за якою знаходиться інша третя особа - Національний музей історії України. Про наявність справи заявник дізнався лише 16 січня 2017 року.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог частини третьої статті 297 ЦПК України 2004 року апеляційна скарга залишається без руху, якщо вона подана після закінчення строків, установлених статтею 294 цього Кодексу, і особа, яка її подала, не порушує питання про поновлення цього строку, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані неповажними. При цьому протягом тридцяти днів з моменту отримання ухвали особа має право звернутися до апеляційного суду з заявою про поновлення строків або вказати інші підстави для поновлення строку.

Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку апеляційного оскарження будуть визнані неповажними, суддя-доповідач відмовляє у відкритті апеляційного провадження.

Так, відмовляючи у відкритті апеляційного провадження, суд апеляційної інстанції, з урахуванням встановлених обставин, дійшов обґрунтованого висновку про те, що заявником недоліки апеляційної скарги щодо наведення поважних причин пропуску строку на апеляційне оскарження не усунуто, а зазначені заявником причини, зокрема, що ухвала Шевченківського районного суду м. Києва від 27 вересня 2016 року направлялася на адресу, за якою знаходиться інша третя особа не можуть бути визнані поважними, оскільки ухвала суду першої інстанції направлялася на адресу заявника та отримана уповноважено особою Первинної профспілкової організації «Новий час» Національного музею історії України 24 жовтня 2016 року.

Право на ефективний судовий захист закріплено також у статті 2 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права 1966 року та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» (далі - Конвенція).

За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини у статті 6 Конвенції, якою передбачено право на справедливий суд, не встановлено вимоги до держав засновувати апеляційні або касаційні суди. Там, де такі суди існують, гарантії, що містяться у вказаній статті, повинні відповідати також і забезпеченню ефективного доступу до цих судів (пункт 25 рішення у справі «Делькур проти Бельгії» від 17 січня 1970 року та пункт 65 рішення у справі «Гофман проти Німеччини» від 11 жовтня 2001 року).

Європейський суд з прав людини, розглядаючи справи щодо порушення права на справедливий судовий розгляд, тлумачить вказану статтю як таку, що не лише містить детальний опис гарантій, надаваних сторонам у цивільних справах, а й захищає у першу чергу те, що дає можливість практично користуватися такими гарантіями, - доступ до суду.

Отже, право на справедливий судовий розгляд, закріплене в пункті 1 статті 6 Конвенції, необхідно розглядати як право на доступ до правосуддя.

Тобто, Україна, як учасниця Конвенції повинна створювати умови щодо забезпечення доступності правосуддя як загальновизнаного міжнародного стандарту справедливого судочинства.

У справі «Устименко проти України» від 29 жовтня 2015 року ЄСПЛ вказав, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов'язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (справа «Рябих проти Росії» п. 46 рішення).

Відповідно до сталої практики Європейського суду, вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави. Однією із таких підстав може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення у їхній справі. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження рішення (справа "Олександр Шевченко проти України" 26 квітня 2007 року, справа"Трух проти України" від 14 жовтня 2003 року).

У кожній справі національні суди мають перевіряти, чи підстави для поновлення строків для оскарження виправдовують втручання у принцип res judicata (принцип юридичної визначеності), коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів ні у часі, ні в підставах для поновлення строків (пункт 41 справа "Пономарьов проти України" від 3 квітня 2008 року).

Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (пункт 42 рішення у справі "Пономарьов проти України" від 03 квітня 2008 року).

Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови виконання процесуальних дій, сукупність цивільних процесуальних прав і обов'язків суб'єктів цивільно-процесуальних правовідносин та гарантій їх реалізації.

Отже, суд апеляційної інстанції надав належну оцінку доводам заявника про зазначені причини пропуску строку і зробив правильний висновок про їх неповажність.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки у задоволенні касаційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 389, 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу Первинної профспілкової організації «Новий час» Національного музею історії України залишити без задоволення.

Ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 14 березня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. М. Коротун

В. П.Курило

М. Є.Червинська