Справа № 302/978/17
П О С Т А Н О В А

Іменем України

28 березня 2019 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:

головуючої - судді Кожух О.А.,

суддів - Джуги С.Д., Собослоя Г.Г.,

за участі секретаря - Терпай С.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1, в інтересах якої діє ОСОБА_2, на рішення Воловецького районного суду від 27 липня 2018 року (головуючий суддя Вотьканич В.А.) у справі за позовом ОСОБА_3, в інтересах якої діє ОСОБА_4, до Колочавської сільської ради Міжгірського району Закарпатської області, ОСОБА_1, третя особа без самостійних вимог - ОСОБА_5 - про визнання права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу, -

в с т а н о в и в :

У листопаді 2017 року ОСОБА_3, в інтересах якої діє ОСОБА_4, звернулася до суду з позовом до Колочавської сільської ради, ОСОБА_1, у якому просила визнати за нею право спільної сумісної власності на житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами (сарай, вбиральня) за адресою: АДРЕСА_1

Позов мотивовано тим, що із 07.07.1975 вона перебувала із ОСОБА_6 у зареєстрованому шлюбі, який розірвано 01.07.1988. Від шлюбу у них народився син ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 За час шлюбу на земельній ділянці площею 0,25 га. подружжя спільно побудувало житловий будинок НОМЕР_1 загальною площею 48 кв.м. з господарськими будівлями (сарай, вбиральня) по АДРЕСА_1 який був закінчений будівництвом та введений в експлуатацію 01.01.1978. Будь-яких документів, які б підтверджували права ОСОБА_6 та ОСОБА_3 на цей будинок не збереглося. Інформація щодо року побудови та площі будинку, належності до відповідного домогосподарства та його членів міститься у Погосподарських книгах Колочавської сільської ради.

ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_2. У житловому будинку проживає ОСОБА_1, котра оспорює право власності позивача на житловий будинок.

Посилаючись на дані обставини та ст. 22 Кодексу про шлюб та сім'ю України (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин), позивач просила визнати за нею право спільної сумісної власності на житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами (сарай, вбиральня) за адресою: АДРЕСА_1

Ухвалою Воловецького районного суду від 28.03.2018 до участі в справі залучено в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - сина позивача ОСОБА_5.

Рішенням Воловецького районного суду від 27 липня 2018 року позов задоволено. Визнано за ОСОБА_3 право спільної сумісної власності на житловий будинок з надвірними будівлями і спорудами за адресою: АДРЕСА_1, набутий під час шлюбу з ОСОБА_6 Вирішено питання розподілу судових витрат.

На це рішення подала апеляційну скаргу ОСОБА_1, в інтересах якої діє ОСОБА_2 Посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та неправильне застосування судом норм матеріального і процесуального права, просить рішення місцевого суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_3

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що шлюб між позивачем та ОСОБА_6 розірвано рішенням Міжгірського районного суду від 02.04.1980 при тому, що актовий запис про розірвання цього шлюбу здійснено 01.07.1988 (а.с. 4 т. 1, 123 т. 2); відповідач ОСОБА_1 проживала із ОСОБА_6 до дня його смерті (помер ІНФОРМАЦІЯ_2) однією сім'єю, як дружина та чоловік більше 23 років; її громадянському чоловікові ОСОБА_6 21.06.2007 надано дозвіл на виконання будівельних робіт з будівництва житлового будинку у АДРЕСА_1; земельну ділянку під забудову, площею 0,25 га виділено рішенням Колочавської сільської ради від 27.04.2006 № 17; саме ОСОБА_1 та ОСОБА_6 здійснено будівництво нового будинку; позов подано зі спливом строку позовної давності, яка застосовується незалежно від заяви сторін.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач, в інтересах якої діє ОСОБА_4, просила рішення суду залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які з'явились в судове засідання, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла таких висновків.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив із того, що у позивача право спільної сумісної власності на будинок виникло в 1978 році, у передбаченому законом порядку не припинялося та підлягає захисту.

Проте із такими висновками погодитися не можна.

Встановлено та з матеріалів справи вбачається, що 07.07.1975 між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 було зареєстровано шлюб, який розірвано рішенням Міжгірського районного суду від 02.04.1980 (а.с. 123 т. 2). У цьому рішенні зазначено, що майна для розподілу - немає.

Згідно витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища, наданого 04.09.2017 Міжгірським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану ГТУЮ у Закарпатській області, та повторного свідоцтва про розірвання шлюбу, актовий запис про розірвання цього шлюбу здійснено 01.07.1988 (а.с. 4 т. 1, 154 т. 1).

Позивач зазначає, що за час шлюбу ОСОБА_6 та ОСОБА_3 було побудовано житловий будинок НОМЕР_1 загальною площею 48 кв.м. з господарськими будівлями (сарай, вбиральня) по АДРЕСА_1 який був закінчений будівництвом та введений в експлуатацію 01.01.1978.

Відповідно до статті 22 КпШС України, який був чинним до 31 грудня 2003 року, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю.

Технічну інвентаризацію нерухомого майна в сільській місцевості розпочато згідно з Правилами державної реєстрації об'єктів нерухомого майна, що знаходяться у власності юридичних та фізичних осіб, затвердженими наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству № 56 від 13 грудня 1995 року, зареєстрованими в Міністерстві юстиції України 19 січня 1996 року за № 31/1056.

Здійснення державної реєстрації права власності на житлові будинки, споруди на час закінчення будівництва спірного житлового будинку регулювалося підзаконними нормативними актами, зокрема, Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженою 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56. Згідно з пунктом 6 цієї Інструкції не підлягають реєстрації будинки і домоволодіння, що розташовані в сільських населених пунктах, які адміністративно підпорядковані містам або селищам міського типу, але до них не приєднані.

Облік такого майна здійснювався виключно за погосподарськими книгами сільських рад.

Проте, Колочавською сільською радою надано погосподарські книги лише за період з 2001 по 2015 роки. Згідно записів у цих погосподарських книгах житловий будинок по АДРЕСА_1 загальною площею 48 м.кв., був побудований 1978 року, площа земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку становить 0,01 га (а.с. 21-22, 162-180 т. 1).

ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_2, що стверджується довідкою приватного нотаріуса Міжгірського районного нотаріального округу ОСОБА_8 за № 184/02-14 від 22.09.2017, а також довідкою виконкому Колочавської сільської ради № 785 від 19.02.2009 (а.с.131, 132 т. 1).

Встановлено, що у травні 2015 року ОСОБА_5 звертався в суд із позовом до Колочавської сільської ради про визначення додаткового строку для прийняття спадщини, у зв'язку з чим рішенням Міжгірського районного суду від 29.05.2017 позов задоволено. Надано ОСОБА_5 додатковий строк у два місяці з дня набрання рішенням суду законної сили для подання заяви нотаріусу про прийняття ним спадщини після смерті ОСОБА_6, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2.

Однак рішенням Апеляційного суду Закарпатської області від 09.11.2017 апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено, рішення Міжгірського районного суду від 29.05.2017 скасовано та у позові ОСОБА_5 відмовлено.

Таким рішенням апеляційного суду встановлено, зокрема, що ОСОБА_1 проживала з померлим ОСОБА_6 однією сім'єю більше двадцяти років, вела з ним спільне господарство.

Свідок ОСОБА_9 в суді першої інстанції надала показання, що з 1980 року по 1985 рік ОСОБА_1 та ОСОБА_10 проживаючи разом, будували хату.

Факт спільного будівництва будинку ОСОБА_10 та ОСОБА_1 підтвердив також свідок ОСОБА_11 та свідок ОСОБА_12

Згідно копії паспорту ОСОБА_1, остання з 1997 року зареєстрована у спірному будинку (а.с.61 т. 1). Згідно з довідкою виконкому Колочавської сільської ради №1279 від 04.06.2007 (а.с.89 т. 1) за даними погосподарських книг за 2001-2015, ОСОБА_1 проживала з померлим ОСОБА_6 однією сім'єю, вела з ним спільне господарство (162-180 т. 1). Також з матеріалів справи вбачається, що рішенням 1-ї сесії 5-го скликання Колочавської сільської ради від 27.04.2006 № 17 ОСОБА_6 було виділено земельну ділянку під забудову, площею 0,25 га у АДРЕСА_1 (а.с. 74 т. 1 зворот).

Рішенням виконкому Колочавської сільської ради від 28.07.2006 № 4 ОСОБА_6 було надано дозвіл на виготовлення будівельного паспорту на раніше побудований будинок на власній приватизованій земельній ділянці (а.с.75 т. 1). 21.06.2007 ОСОБА_6 було надано дозвіл на виконання будівельних робіт з будівництва житлового будинку у АДРЕСА_1 відповідно до проектної документації, затвердженої та зареєстрованої за № 17 від 27.04.2006 (а.с. 77 т.1).

Будівельний паспорт та проект будинку за заявою ОСОБА_6 було виготовлено у 2007 році (а.с.73-90).

Державну реєстрацію права власності спірного майна не здійснено.

Згідно виготовленого будівельного паспорту загальна площа будинку становить 63,51 кв. м., житлова площа - 13,26 кв. м., площа забудови становить 77,52 кв.м., будівельний обсяг - 207,75 кв.м. (а.с. 79-88, 181-189 т. 1).

У наданому позивачем технічному паспорті вказано загальну площу приміщень 50,49 кв.м., площу забудови житлового будинку 77,74 кв. м. (а.с. 239 т. 1). При цьому роком забудови будинку зазначено 1984 рік.

Як зазначено вище, згідно будівельного паспорту площа забудови становить 77,52 кв.м.

Таким чином, площа житлового будинку у АДРЕСА_1, зазначена у будівельному паспорті від 2007 року та та у технічнгому паспорті від 2017 року, відрізняється від площі (48 м.кв.), на яку посилається позивач на обґрунтування своїх вимог. Колегія констатує, що записи у погосподарських книгах Колочавської сільської ради суперечать фактичному стану будинку. Так, у цих книгах за весь період з 2001 по 2015 роки площу будинку зазначено 48 кв. м., в т.ч. житлова площа - 32 кв.м., кількість житлових кімнат - 2 (а.с.162-180 т. 1). Проте як у будівельному паспорті, складеному у червні 2007 року, житлова площа зазначена 13,26 кв.м. (одна кімната) (а.с.186), так і у технічному паспорті на житловий будинок, виготовленому станом на 14.07.2017, житлова площа зазначена 13,45 кв.м. (одна кімната) (а.с.242).

Позивач звернулась до суду з даним позовом через 38 років після ухвалення Міжгірським районним судом (02.04.1980) рішення про розірвання її шлюбу з ОСОБА_6, у якому було зазначено, що майна для розподілу - немає; через тридцять років після вчинення актового запису про розірвання цього шлюбу (01.07.1988); через дев'ять років після смерті ОСОБА_6 (ІНФОРМАЦІЯ_2).

Оцінюючи докази в їх сукупності, судова колегія вважає, що позивачем не надано належних та допустимих доказів, що спірний будинок у його сьогоднішньому стані було побудовано за час шлюбу ОСОБА_3 та ОСОБА_6, що на час звернення до суду у листопаді 2017 році спірний будинок залишався тим же, що і нас час розірвання шлюбу між позивачкою та ОСОБА_6

Крім того, відповідачем також була подана заява про застосування строків позовної давності (а.с.55-56 т. 1).

Оскільки позов ОСОБА_3 подано на захист, як вона вважає, свого порушеного права власності у спільному майні, то при вирішенні питань, пов'язаних із застосуванням таких строків, суд виходить з положень ЦК Української РСР 1963 року, ЦК України 2003 року, СК України, КпШС України.

Відповідно до ст. 76 ЦК УРСР перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Аналогічним чином питання початку перебігу строку позовної давності визначені і ст. 261 ЦК України, згідно якої перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або особу, яка його порушила.

Частина третя ст. 29 КпШС України передбачала, що для вимоги про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю розведеного подружжя, встановлює трирічний строк позовної давності. Згідно зі ст. 11 КпШС України у тих випадках, коли для окремих вимог встановлено строк позовної давності, він обчислюється, якщо інше не встановлено законом, з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Аналогічний порядок обчислення перебігу позовної давності визначений ч. 2 ст. 72 СК України.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме : забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в ст. 72 СК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов'язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 81 ЦПК України, про обов'язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Згідно з ч.1 ст. 44 КпШС України (в редакції чинній на час припиненя шлюбу між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 шлюб вважався припиненим з дня реєстрації розірвання шлюбу в органах запису актів громадянського стану.

За матеріалами справи шлюб між позивачкою та ОСОБА_6 припинено 01.07.1988.

Твердження позивача, що про порушення свого права вона дізналась у 2017 році, колегія суддів вважає безпідставним. Так, після розірвання шлюбу із ОСОБА_6 позивач проживала окремо, з цього часу спірним будинком не користувалася, у будинку разом з ОСОБА_6 та після його смерті проживала та продовжує проживати ОСОБА_1 З огляду на презумпцію можливості та обов'язку особи знати про стан своїх майнових прав, позивач не довела, що не могла дізнатися про порушення свого цивільного права.

В той же час, колегія суддів вважає, що вимоги позивача - не доведені, а відтак у задоволені позову слід відмовити за безпідставністю матеріально-правової вимоги.

Зважаючи на викладене, рішення суду першої інстанції, через невідповідність висновків обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, слід скасувати з підстав, передбачених п.п.3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Відповідно до статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

ОСОБА_3 є інвалідом II групи (а.с.13), тому відповідно до пункту 9 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» вона звільнена від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях.

Керуючись ст. 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, п.п. 3,4 ч. 1 ст. 376 ст. 381, 382 - 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, в інтересах якої діє ОСОБА_2 - задовольнити.

Рішення Воловецького районного суду від 27 липня 2018 року - скасувати та ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_3, в інтересах якої діє ОСОБА_4, до Колочавської сільської ради Міжгірського району Закарпатської області, ОСОБА_1 про визнання права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 2198,01 гривень судового збору, сплаченого нею за подання апеляційної скарги.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Касаційну скаргу на постанову апеляційного суду може бути подано безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 03 квітня 2019 року.

Головуюча:

Судді: