Апеляційне провадження № 22-ц/824/2888/2019
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

4 квітня 2019 року м. Київ

Унікальний номер справи 761/34990/17

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: Шахової О.В.( суддя-доповідач), Вербової І.М., Саліхова В.В., за участю секретаря судового засідання Пащенко О.П.

сторони справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - Державний виконавець відділу державної виконавчої служби Шевченківського управління юстиції у м. Києві Красноштан ІннаЛеонідівна,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві у порядку

спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_4,

на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 2 жовтня 2018 року, ухваленого під головуванням судді Рибак А.В. в приміщенні суду, -

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2017 року ОСОБА_4 звернувся з позовом до Державного виконавця відділу державної виконавчої служби Шевченківського управління юстиції у місті Києві Красноштан І.Л. про визнання незаконними дій або бездіяльності посадових осіб органу державної влади та відшкодування завданої матеріальної шкоди.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що у провадженні державного виконавця знаходиться виконавчий лист від 26.09.2014 на виконання рішення Богунського районного суду міста Житомира від 02.09.2014 у цивільній справі про стягнення з ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк» на його користь грошових коштів в сумі 3649,82 доларів США.

Виконавче провадження було відкрите відповідачем 03.10.2014, проте 21.11.2014 в ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк» була введена тимчасова адміністрація, що унеможливило виконання судового рішення.

13.02.2015 ФГВФО в процедурі ліквідації банку йому було відшкодовано суму коштів в розмірі 50534,85 грн., що за курсом НБУ склало 1950,39 доларів США, тобто сума коштів в розмірі 1699,43 доларів США залишилась невідшкодованою, яку він і вважав збитками, які просив стягнути з відповідача.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 2 жовтня 2018 року позов у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про задоволення його позову та стягнення 3 649 дол. США 82 центи.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги, зокрема, зазначав, що судом проігноровано докази, наявні у справі, оскільки державний виконавець не наклав арешту на майно та кошти боржника і не відчужила його, а керівники виконавчої служби, всупереч закону проігнорували його звернення.

Зазначав, що у зведеному виконавчому провадженню, яке було відкрито ще до його звернення з виконавчим листом до органів ВДВС, державний виконавець також не проводила ніяких арештів рахунків та майна банку.

Вказував, що своєю бездіяльністю, державний виконавець позбавив його права володіти своїм майном, порушивши також ст. 1 першого Протоколу до «Конвенції про захист прав людини та основних свобод».

В судове засідання сторони справи та їх представники не з'явилися. Про розгляд справи повідомлені належно.

Від ОСОБА_4 на адресу суду надійшло клопотання про розгляд справи у його відсутність.

Відповідач про причини неявки суд не повідомив.

Відповідно до ч.2 ст. 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Оскільки учасники справи у судове засідання не з'явилися, то датою ухвалення судового рішення є дата складення повного судового рішення.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленого по справі судового рішення, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню частково, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, на виконанні у відповідача перебувало виконавче провадження з примусового виконання рішення Богунського районного суду міста Житомира у справі № 295/5041/14-ц про стягнення із публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський Акціонерний Банк» на користь ОСОБА_4 3 236 (три тисячі двісті тридцять шість) доларів США суми вкладу за договором банківського вкладу від 13 лютого 2014 року, відсотки в розмірі 314 (триста чотирнадцять) доларів США 10 центів та 3% річних в сумі 72 (сімдесят два) долари США 31 цент станом на 17.07.2014 року.

Статтею 56 Конституції України закріплено право особи на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до статті 11 Закону України «Про державну виконавчу службу» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) шкода, заподіяна державним виконавцем фізичним чи юридичним особам під час виконання рішення, підлягає відшкодуванню у порядку, передбаченому законом, за рахунок держави.

Згідно із частиною другою статті 87 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) збитки, завдані державним виконавцем фізичним чи юридичним особам під час проведення виконавчого провадження, підлягають відшкодуванню в порядку, встановленому законом.

При розгляді позовів фізичних чи юридичних осіб про відшкодування завданої шкоди рішеннями, діями чи бездіяльністю державного виконавця під час проведення виконавчого провадження суди повинні виходити з положень статті 56 Конституції України, статті 11 Закону України «Про державну виконавчу службу», частини другої статті 87 Закону України «Про виконавче провадження», а також з положень статей 1173, 1174 ЦК і враховувати, що в таких справах відповідачами є держава в особі відповідних органів державної виконавчої служби, що мають статус юридичної особи, в яких працюють державні виконавці, та відповідних територіальних органів Державної казначейської служби України. Підставою для цивільно-правової відповідальності за завдання шкоди у такому випадку є правопорушення, що включає як складові елементи шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв'язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Належним доказом протиправних (неправомірних) рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця є, як правило, відповідне судове рішення (вирок) суду, що набрало законної сили, або відповідне рішення вищестоящих посадових осіб державної виконавчої служби.

Відповідно до статті 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги є необґрунтованими, недоведеними та заявленими до неналежного відповідача, оскільки такі позови пред'являються до відповідного відділу ДВС, в яких працюють державні виконавці та відповідного територіального органу ДКСУ.

Апеляційний суд погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов'язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд. Суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов'язковим до виконання.

Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Отже, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

При цьому затримка у виконанні судового рішення не повинна бути такою, що порушує саму сутність права, яке захищається п. 1 ст. 6 Конвенції (див. рішення у справі «Іммобільяре Саффі», заява № 22774/93, п. 74, ЄСПЛ 1999-V), у зв'язку з чим саме на державі лежить позитивне зобов'язання організувати систему виконання рішень таким чином, щоб гарантувати виконання без жодних невиправданих затримок, і так, щоб ця система була ефективною як в теорії, так і на практиці

Відповідно до статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Основи організації та діяльності Державної виконавчої служби, її завдання, правовий статус працівників органів Державної виконавчої служби визначаються Законом України «Про державну виконавчу службу».

Завданням державної виконавчої служби є своєчасне, повне і неупереджене примусове виконання рішень, передбачених законом.

Виконання судових рішень - це заключна стадія цивільного процесу, тобто заключний етап у процесі реалізації захисту цивільних прав, а згідно з прецедентною практикою Європейського суду з прав людини для визначення розумного строку розгляду справи враховується період із надходження до суду позовної заяви й до виконання рішення суду.

Наведене узгоджується також з практикою Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка гарантує право на справедливий суд.

Так, у справі «Горнсбі проти Греції» (Case of Hornsby v. Greece) указаний суд у своєму рішенні від 19 березня 1997 року зазначив, що для цілей статті 6 Конвенції виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина «судового розгляду».

Таким чином, завданням державної виконавчої служби є своєчасне, повне і неупереджене примусове виконання рішень, передбачених законом, тому перевірка вчинення таких дій державним виконавцем є фактично перевіркою дотримання положення ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо справедливого судового розгляду й належного виконання рішення суду.

Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» № 6 від 27.03.1992 року, розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи.

Разом із тим, а ні при розгляді справи в суді першої інстанції, а ні при апеляційному перегляді рішення суду першої інстанції, позивачем не було надано суду доказів того, що державний виконавець діяв неправомірно та завдана позивачу майнова шкода перебуває у причинному зв'язку із діями державного виконавця.

Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України.

Відповідно до цієї норми обов'язок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається не на посадову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу.

Звертаючись до суду з позовом, позивач зазначив відповідачем державного виконавця ДВС Шевченківського РУЮ у м. Києві Крсноштан І.Л.

Відповідно до частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов'язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Згідно зі статтею 2 ЦК України держава Україна є учасником цивільних відносин, а тому має бути відповідачем у справах про відшкодування шкоди за рахунок держави. ЇЇ в таких випадках представляє орган, який здійснює функції держави у цих правовідносинах.

Відповідно до частини другої статті 25 Бюджетного кодексу України відшкодування відповідно до закону шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади (органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого бездіяльності органів державної влади (органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування), а також їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється державою (Автономною Республікою Крим, органами місцевого самоврядування) у порядку, визначеному законом.

Згідно з пунктом 1 пункту 3 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 квітня 2015 року № 215, реалізацію державної політики у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів здійснює Державна казначейська служба України.

Відповідно до покладених завдань Державна казначейська служба України здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду (підпункт 3 пункту 4 цього Положення).

Отже, у цій справі відповідачем має бути держава, яка бере участь у справі через відповідний орган (органи) державної влади. Такими органами у цій справі мають бути Шевченківський районний відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві та Державна казначейська служба України, яка відповідно до законодавства є органом, який здійснює списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду.

Вказане узгоджується з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у справі № 910/23967/16 (провадження № 12-110гс18).

Питання про залучення вказаної особи, як відповідача судом першої інстанції не вирішувалось та на обговорення не ставилось.

Оскільки вимоги про стягнення шкоди, заподіяної фізичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади повинні вирішуватись шляхом пред'явлення позову до Державної казначейської служби України, а позивач не пред'являв позову до цієї особи, вирішити спір за такого суб'єктного складу неможливо.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач до суду першої інстанції в судові засідання не з'являвся. На адресу суду надсилав клопотання про розгляд справи у його відсутність у зв'язку з постійно поганим самопочуттям та відсутністю можливості залишити роботу для поїздки в інше місто, позовні вимоги підтримував у повному обсязі (ас.ас.55,64). Таким чином, суд був позбавлений можливості визначитись зі складом учасників справи у зв'язку з неявкою позивача в судові засідання.

Відповідно до ч. 2 ст. 51 ЦПК України, якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного провадження - до початку першого судового засідання за клопотання позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.

Разом з тим, позивачем не доведено, а ні в суді першої інстанції, а ні в суді апеляційної інстанції, що державний виконавець діяв неправомірно та завдана ОСОБА_4 майнова шкода перебуває у причинному зв'язку із діями державного виконавця.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про порушення судом норм матеріального і процесуального права безпідставні, спростовуються матеріалами справи та висновками суду, викладеними в рішенні. Фактично, доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів.

Інших доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції чи доводили б порушення ним норм цивільного або цивільно-процесуального законодавства, апеляційна скарга не містить.

Обґрунтовуючи судове рішення, апеляційний суд приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та враховуючи, що обставини справи судом встановлені відповідно до наданих пояснень сторін та письмових доказів, що містяться в матеріалах справи, апеляційний суд приходить до висновку, що рішення постановлене з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

Згідно зі ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.263, 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 2 жовтня 2018 року залишити без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_4 - без задоволення.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга на постанову може бути подана протягом тридцяти днів з дня її проголошення безпосередньо до Верховного Суду.

В разі, якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя-доповідач

Судді: