ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 січня 2019 року м. Харків

Справа № 643/9368/18

Провадження № 22-ц/818/418/19

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Кругової С.С.,

суддів Маміної О.В., Пилипчук Н.П.,

секретаря Кучер Ю.Ю.

Учасники справи :

Позивач: ОСОБА_1,

Відповідачі: Товариство з обмеженою відповідальністю «Порше Мобіліті», приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Хижняк Андрій Миколайович,

Третя особа: відділ державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції Московського району м. Харкова,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в залі суду у місті Харкові

апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Московського районного суду міста Харкова від 22 серпня 2018 року, ухвалене суддею Коротким І.П.,

за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Мобіліті», приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Хижняк Андрія Миколайовича, третя особа: відділ державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції Московського району м. Харкова про захист прав споживачів,

в с т а н о в и в :

У липні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, у якому просив визнати положення кредитного договору №50004292 від 7 травня 2012 року та графіку погашення вказаного кредитного договору несправедливими, а саме вартість кредиту в еквіваленті 54754,20 доларів США, а також п.п.1.3.,1.3.1.,1.3.2.,1.3.3.,1.7.1.,8; розірвати вказаний кредитний договір; визнати вказаний виконавчий напис таким, що не підлягає виконанню; стягнути солідарно з відповідачів на користь позивача 701938,10 гривень на відшкодування моральної шкоди.

Позов мотивований тим, що 7 травня 2012 року між ОСОБА_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Порше Мобіліті» укладений кредитний договір №50004292, за умовами якого позивач отримав від відповідача кредит в сумі 346122 гривні, що еквівалентно 43050 доларам США. 17.07.2015 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Хижняк А.М. було видано виконавчий напис про звернення стягнення на транспортний засіб: марка - VOLKSWAGEN, модель -TOUAREG, реєстраційний номер НОМЕР_1, який був переданий позивачем відповідачу в заставу з метою забезпечення кредитного договору. Постановою головного державного виконавця Московського відділу державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції від 11.08.2015 року відкрите виконавче провадження з виконання вказаного виконавчого напису. Позивач зазначає,що всупереч вимогам п.14ст.1,ч.ч.1 та 2 ст.11, ч.ч.1,2,5,8 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» та іншим правовим нормам окрім суми кредиту в національній валюті України визначений і еквівалент в іноземній валюті. Такі дії відповідача, на думку позивача, є несправедливими та завдали позивачу моральної шкоди.

Рішенням Московського районного суду міста Харкова від 22 серпня 2018 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що вказані позивачем умови кредитного договору не є несправедливими та відсутнє істотне порушення договору відповідачем, або істотна зміна обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, або є інші випадки, встановлені договором або законом, які могли б бути підставою для розірвання кредитного договору між сторонами. Позивачем не доведено, що нотаріусом вчинено оспорюваний виконавчий напис без дотримання умов, передбачених ст.88 Закону України «Про нотаріат», оскільки ніяких доказів, які б свідчили про зворотне, позивач суду не надав. Разом з тим, надані позивачем докази, зазначені в рішенні, не доводять заподіяння позивачу моральної шкоди відповідачами.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі та задовольнити заяву про забезпечення позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, судом неповно з'ясовано обставини справи які мають значення для справи та які суд вважав встановленими, висновки суду не відповідають обставинам справи, а також вважає, що судом невірно застосовано норми матеріального та процесуального права.

В обґрунтування скарги також посилається на те, що укладення графіку погашення заборгованості по споживчому кредитному договору №50004292 від 7.05.2012 з відображенням платежів у гривні з еквівалентом у доларі США є двумисленним та повинно тлумачитись на користь споживача. Коливання курсу долару США призводить до зміни орієнтовної суми вартості кредиту, що в свою чергу робить неможливим виконання ч.1, 2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів».

Вважає доведеним факт відсутності безспірності заборгованості, оскільки у виконавчому написі не було враховані 95200 грн. сплачені позивачем.

Вказує на наявність завданої моральної шкоди та звертає увагу на відмову в задоволенні його заяви про забезпечення позову. Стверджує, що він повністю виконав умови спірного кредитного договору відповідно до вимог чинного законодавства та достроково погасив споживчий кредит.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді, обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Судовим розглядом встановлено, що 07.05.2012 року між ОСОБА_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Порше Мобіліті» укладений кредитний договір №50004292, за умовами якого позивач отримав від відповідача кредит в сумі 346122 гривні, що еквівалентно 43050 доларам США. 17.07.2015 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_2 було видано виконавчий напис про звернення стягнення на транспортний засіб: марка - VOLKSWAGEN, модель - TOUAREG, реєстраційний номер НОМЕР_1, який був переданий позивачем відповідачу в заставу з метою забезпечення кредитного договору. Постановою головного державного виконавця Московського відділу державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції від 11.08.2015 року відкрите виконавче провадження з виконання вказаного виконавчого напису.

Ці обставини підтверджуються кредитним договіором №50004292 від 07.05.2012 року, виконавчим написом приватного нотаріусу Київського міського нотаріального округу Хижняк А.М. від 17.07.2015 року, постановою головного державного виконавця Московського відділу державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції від 11.08.2015 року.

Судова колегія погоджується з висновком суду про відмову у задоволенні позову про визнання умов кредитного договору несправедливими, розірвання кредитного договору у зв»язку з його виконанням і стягненням моральної шкоди з огляду на таке.

За загальним правилом, закріпленим у ч. 1 ст. 651 ЦК, підставою для зміни або розірвання договору є згода сторін. Це пов'язано з тим, що договір з моменту його вчинення є обов'язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК). Слід мати на увазі, що згоди сторін на зміну або розірвання договору може бути недостатньо, якщо він був укладений на користь третьої особи, яка виразила намір скористатися правом, наданим їй за таким договором. Для зміни або розірвання вказаного договору потрібна ще й згода третьої особи, якщо інше не встановлено договором або законом (ч. 3 ст. 636 ЦК).

Розірвання або зміна договору з інших підстав може мати місце, якщо це встановлено договором чи законом. ЦК безпосередньо передбачає можливість зміни або розірвання договору за рішенням суду на вимогу однієї із сторін (ч. 2 ст. 651 ЦК) та у разі односторонньої відмови від договору (ч. З ст. 651 ЦК).

Зміна або розірвання договору за рішенням суду на вимогу однієї із сторін може мати місце у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення договору його стороною, при якому друга сторона, внаслідок завданої їй цим порушенням шкоди, значною мірою позбавляється тогo, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Одностороння відмова від договору може мати місце тільки у випадках, коли право на таку відмову встановлено договором чи законом. Слід мати на увазі те, що повна або часткова відмова від договору здійснюється за рішенням сторони без її звернення до суду і тягне за собою, відповідно, його розірвання чи зміну.

Спеціальні правила передбачені у ст. 652 ЦК щодо зміни або розірвання договору в зв'язку з істотною зміною обставин, якими сторони керувалися при його укладенні. Слід підкреслити, що істотна зміна зазначених обставин тільки тоді є підставою для зміни або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов'язання.

Зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, коли сторони могли б це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах. А саме: 1) зазначені обставини носять зовнішній характер; 2) їх виникнення не призводить до неможливості виконання договору, а робить його вкрай невигідним для однієї із сторін через порушення певного балансу інтересів. Саме цим істотна зміна обставин сторін відрізняється від непереборної сили, яка унеможливлює виконання договору і є підставою для звільнення сторони від відповідальності за його невиконання. ЦК виходить з того, що сторони у такій ситуації мають докласти зусиль для відновлення балансу інтересів шляхом досягнення згоди щодо зміни договору або його розірвання. У разі, якщо сторони не зможуть досягти згоди, договір може бути розірваний, а у виняткових випадках - змінений судом на вимогу заінтересованої сторони. Зміна договору судом має місце, якщо розірвання договору суперечить суспільним інтересам або потягне для сторін шкоду, що значно перевищує затрати, необхідні для виконання договору на умовах, змінених судом. А саме суд має враховувати: 1) сторони у момент укладення договору виходили з того, що така зміна обставин не настане. 2) зміна обставин зумовлена причинами, котрі заінтересована сторона не могла усунути після їх виникнення за всієї турботливості та обачності, які від неї вимагалася. 3) виконання договору порушило б співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило б заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору. 4) із суті договору або звичаїв ділового обороту не випливає, що ризик зміни обставин несе заінтересована сторона договору. Відсутність хоча б однієї з наведених умов є підставою для відмови судом у розірванні або зміні договору.

Отже, судовим розглядом встановлено, що законодавство не передбачає таку підставу для розірвання договору як його виконання, тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову в цій частині.

Що стосується вимог про визнання умов кредитного договору несправедливими, а саме зазначення в ньому суми кредиту в еквіваленті долару США, то суд першої інстанції обгрунтовано зазначив про відсутність підстав вважати ці умови несправедливими в розумінні ст.11,18 та 19 ЗУ «Про захист прав споживачів».

Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно зі ст.524 ЦК України, зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті.

Частиною 1 та 2 ст.533 ЦК України встановлено, що грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Як вбачається зі змісту кредитного договору сторони погодили, що усі платежі за договором повинні бути сплачені в гривнях і підлягають розрахунку за відповідним обмінним курсом, що застосовується до еквіваленту суми кредиту в доларах США, відповідно до п. 1.3 Загальних умов кредитування.

Згідно з п. 1.3 Загальних умов кредитування, які є невідємною частиною кредитного договору, сторони погодились, що кошти у повернення кредиту та додаткового кредиту позичальником відображають справедливу вартість кредиту та додаткового кредиту на момент його видачі та забезпечують отримання компанією очікуваної станом на дату сплати таких коштів суми на основі діючого обмінного курсу валюти, як це погоджено сторонами у кредитному договорі.

Розмірів платежів, що підлягають сплаті позичальником у повернення кредиту, визначено у гривні на день укладення кредитного договору у Графіку погашення кредиту. В подальшому позивальник сплачує платежі у повернення кредиту відповідно до виставлених компанією рахунків у гривні; при цьому розмір платежів розраховується шляхом застосування до еквівалентів платежів у іноземній валюті, вказаних у графіку погашення кредиту, чинного на момент виставлення рахунку обмінного курсу банку, зазначеного у кредитному договорі (п.1.3.1 Загальних умов кредитування).

Зазначені умови договору сторони визначили вільно, що не суперечить Цивільному Кодексу України.

Відповідно до ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. Надання (отримання) споживчих кредитів в іноземній валюті на території України забороняється.

Ст.ст. 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає: 1) вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; 2) будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

Судова колегія вважає, що наслідком кредитного договору не є істотний дисбаланс договірних прав та обов»язків на шкоду споживача.

Стосовно позовних вимог про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, судова колегія зазначає наступне.

За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

При цьому, відповідно до статті 18 ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно з частиною першої статті 1 Закону України від 2 вересня 1993 року № 3425-XII «Про нотаріат» (далі - Закон «Про нотаріат») нотаріат в Україні - це система органів і посадових осіб, на які покладено обов'язок посвідчувати права, а також факти, що мають юридичне значення, та вчиняти інші нотаріальні дії, передбачені цим Законом, з метою надання їм юридичної вірогідності.

Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами та посадовими особами органів місцевого самоврядування встановлюється Законом «Про нотаріат» та іншими актами законодавства України (частина перша статті 39 Закону «Про нотаріат»). Цим актом є, зокрема, Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджений наказом Міністерстваюстиції України 22 лютого 2012 року № 296/5 та зареєстрований у Міністерстві юстиції України22 лютого 2012 року за № 282/20595 (далі - Порядок вчинення нотаріальних дій, Порядок).

Вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія (пункт 19 статті 34 Закону «Про нотаріат»). Правовому регулюванню процедури вчинення нотаріусами виконавчих написів присвячена Глава 14 Закону «Про нотаріат» та Глава 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій.

Так, згідно зі статтею 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Статтею 88 Закону України «Про нотаріат» визначено умови вчинення виконавчих написів. Відповідно до приписів цієї статті Закону нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку.

Порядок вчинення нотаріальних дій містить такі самі правила та умови вчинення виконавчого напису (пункти 1, 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку).

Згідно з підпунктом 2.1 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку для вчинення виконавчого напису стягувачем або його уповноваженим представником нотаріусу подається заява, у якій, зокрема, мають бути зазначені: відомості про найменування і місце проживання або місцезнаходження стягувача та боржника; дата і місце народження боржника - фізичної особи, місце його роботи; номери рахунків у банках, кредитних установах, код за ЄДРПОУ для юридичної особи; строк, за який має провадитися стягнення; інформація щодо суми, яка підлягає стягненню, або предметів, що підлягатимуть витребуванню, включаючи пеню, штрафи, проценти тощо. Заява може містити також іншу інформацію, необхідну для вчинення виконавчого напису.

У разі якщо нотаріусу необхідно отримати іншу інформацію чи документи, які мають відношення до вчинення виконавчого напису, нотаріус вправі витребувати їх у стягувача (підпункт 2.2 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку). Вчинення виконавчого напису в разі порушення основного зобов'язання та (або) умов договору застави здійснюється нотаріусом після спливу тридцяти днів з моменту надісланих іпотекодержателем повідомлень - письмової вимоги про усунення порушень іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця. Повідомлення вважається надісланим, якщо є відмітка іпотекодавця на письмовому повідомленні про його отримання або відмітка поштового відділення зв'язку про відправлення повідомлення на вказану в іпотечному договорі адресу (підпункт 2.3 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку).

Крім того, підпунктами 3.2, 3.5 пункту 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку передбачено, що безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172 (далі - Перелік документів). При вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у вказаному Переліку документів. При цьому цей Перелік документів не передбачає інших умов вчинення виконавчих написів нотаріусами ніж ті, які зазначені в Законі «Про нотаріат» та Порядку вчинення нотаріальних дій.

При цьому стаття 50 Закону «Про нотаріат» передбачає, що нотаріальна дія або відмова у її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти.

За результатами аналізу вищенаведених норм можна дійти наступних висновків.

Вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія, яка полягає в посвідченні права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. При цьому нотаріус здійснює свою діяльність у сфері безспірної юрисдикції і не встановлює прав або обов'язків учасників правовідносин, не визнає і не змінює їх, не вирішує по суті питань права. Тому вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло в стягувача раніше. Мета вчинення виконавчого напису - надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання зобов'язання боржником.

Отже, відповідне право стягувача, за захистом якого він звернувся до нотаріуса, повинно існувати на момент звернення. Так само на момент звернення стягувача до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису повинна існувати й, крім того, також бути безспірною, заборгованість або інша відповідальність боржника перед стягувачем.

Безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника - це обов'язкова умова вчинення нотаріусом виконавчого напису (стаття 88 Закону України «Про нотаріат»). Однак характер правового регулювання цього питання дає підстави для висновку про те, що безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується формальними ознаками - наданими стягувачем документами згідно з Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів.

Таким чином, вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається за фактом подання стягувачем документів, які згідно із відповідним Переліком є підтвердженням безспірності заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. Однак сам по собі цей факт (подання стягувачем відповідних документів нотаріусу) не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості як такого.

Судова колегія при вирішенні спору про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, встановила, що виконавчий напис вчинено 17 липня 2015 року про звернення стягнення на автомобіль в рахунок заборгованості, яка існувала станом на 19 травня 2015 року, тоді як матеріали справи містять докази, що боржником було сплачено 24 червня 2015 року на погашення кредитної заборгованості 95200 грн. і ця сума не була врахована.

Тобто заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, на час його вчинення вже не існувала.

Вирішуючи спір по суті позовних вимог, суд першої інстанції не встановив у повному обсязі фактичних обставин справи, що мають суттєве значення для її вирішення, не надав належної оцінки наданим сторонами доказам у їх сукупності та дійшов передчасного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог в цій частині.

Про наявність спору також свідчить те, що позивач неодноразово звертався до відповідача з заявами про розмір заборгованості (а.с.27-28)

Проте відмовляючи в задоволені позову, суд першої інстанції не з'ясував чи встановлена безспірність вимог ТОВ «Порше Мобіліті», залишивши поза увагою те, що розмір заборгованості, який відповідачем запропоновано погасити позивачеві відрізняється від фактичного.

За таких обставин, судова колегія вважає за можливе рішення суду в цій частині скасувати і ухвалити нове про задоволення позову.

Стосовно відмови у задоволенні позову про відшкодування моральної шкоди, судова колегія наводить такі аргументи.

Відповідно до ст.23 ЦК України, моральна шкода полягає, зокрема, у фізичному болю та стражданнях, у душевних стражданнях, у приниженні честі та гідності фізичної особи.

Згідно ч.1 ст.1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Відповідно до п.5 Постанови Пленуму ВС України № 4 від 31.03.95 р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача вини останнього в її заподіянні та причинного зв"язку між діями і наслідками.

Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд першої інстанції правильно вирішив спір в частині відмови в стягненні моральної шкоди, оскільки матеріали справи не містять доказів заподіяння відповідачами моральної шкоди позивачу, а саме причинного зв»язку між фактом протиправних дій та наслідками.

Судова колегія задовольняючи позовні вимоги частково, не вбачає підстав для стягнення моральної шкоди, у зв"язку із недоведеністю її заподіяння.

З огляду на те, що позовні вимоги задоволені в частині визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню і постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня прийняття, судова колегія не вбачає підстав для задоволення заяви про забезпечення позову шляхом зупинення виконання на підставі скасованого виконавчого напису.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 389,390, 391 ЦПК України суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 -задовольнити частково.

Рішення Московського районного суду міста Харкова від 22 серпня 2018 року в частині визнання нотаріального напису таким, що не підлягає виконанню - скасувати і ухвалити нове. Позов в цій частині задовольнити.

Визнати виконавчий напис №1007 від 17 липня 2015 року, вчинений приватним нотаріусом Хижняк Андрієм миколайовичем про зверненнястягнення на транспортний засіб: марка - VOLKSWAGEN, модель -TOUAREG, реєстраційний номер НОМЕР_1, який належить на праві власності ОСОБА_1 - таким, що не підлягає виконанню.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Касаційна скарга може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Головуючий С.С. Кругова

Судді О.В. Маміна

Н.П. Пилипчук

повний текст постанови

складено 18 січня 2019 року