ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

02 квітня 2019 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 740/2904/17

Головуючий у першій інстанції - Олійник В. П.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/319/19

Чернігівський апеляційний суд у складі суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої - судді - Бобрової І.О.,

суддів - Бечка Є.М., Євстафіїва О.К.

за участю секретаря - Шкарупи Ю.В.,

учасники справи:

позивач - відповідач ОСОБА_2,

відповідач - позивач ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні з повідомленням учасників справи в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_3 та ОСОБА_4, який діє в інтересах ОСОБА_3, на рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 29 листопада 2018 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики, трьох відсотків річних за час прострочення виконання грошового зобов'язання, та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про розірвання договору позики,

місце ухвалення рішення судом першої інстанції - м.Ніжин,

дата складання повного тексту рішення -10.12.2018,

У С Т А Н О В И В:

У липні 2017 року ОСОБА_2 звернувся з позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики. В обґрунтування своїх вимог вказував, що 25.06.2015 між ним та відповідачем був укладений договір позики, відповідно до якого він надав відповідачу безвідсоткову позику у сумі 700 000 доларів США, що еквівалентно 14 824 614 грн, а відповідач зобов'язався повернути таку позику в строк до 25.12.2015.

На виконання Договору позики позивач передав відповідачу 14 824 614 грн, що підтверджується нотаріально посвідченою заявою відповідача від 03.08.2015. На неодноразові вимоги щодо повернення позики відповідач не реагує. Розмір боргу, з урахуванням 3 відсотків річних, які відповідач повинен сплатити відповідно до умов договору позики та ст. 625 ЦК України, складає 19 023 698 грн. Дану суму позивач просив стягнути з ОСОБА_3 на свою користь, а також покласти на відповідача понесені по справі судові витрати.

03.11.2017 ОСОБА_3 подав зустрічну позовну заяву до ОСОБА_2, в якій просив розірвати Договір позики б/н від 25.06.2015, укладений між ними, стягнути з відповідача понесені по справі судові витрати. В обґрунтування своїх вимог ОСОБА_3 посилався на те, що всупереч умовам договору позики ОСОБА_2 грошові кошти йому не передав, жодної боргової розписки він не писав, проте тільки наявність окремої розписки або іншого розрахункового документу може слугувати підтвердженням передачі грошей за договором позики.

Ухвалою Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 28 листопада 2018 року вимоги зустрічного позову об'єднано в одне провадження із первісним позовом.

Рішенням Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 29 листопада 2018 року позов ОСОБА_2 задоволено, стягнуто із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 18 178 045,20 грн заборгованості за договором позики, 845 653 грн трьох відсотків річних, а всього 19 023 698 грн, 8000 грн судового збору. В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 відмовлено.

В апеляційній скарзі представник відповідача-позивача ОСОБА_3 ОСОБА_4, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції у частині стягнення з ОСОБА_3 заборгованості за договором позики та ухвалити в цій частині нове рішення, яким відмовити ОСОБА_2 у задоволенні позову. Зазначає, що суд прийшов до помилкового висновку про те, що письмова форма договору позики та нотаріально посвідчена заява від 03.08.2015 є документами, складеними в межах одного правочину, і які свідчать про укладення договору позики. Наполягає на тому, що суд мав би оцінювати письмову форму договору та заяву як окремі правочини. Оскільки про отримання коштів прямо не зазначено в договорі, то тільки наявність окремої розписки або іншого боргового документу могло б слугувати підтвердженням передачі грошей. Тому сама по собі форма договору позики не є доказом факту укладення договору і факту передачі грошей. Належних доказів того, що ОСОБА_2 передав, а ОСОБА_3 отримав кошти не надано. Скаржник посилається на те, що із змісту заяви ОСОБА_3 від 03.08.2015 не вбачається, що така заява складена в межах та на виконання договору позики, так як в цих документах відмінна грошова валюта і у заяві не зазначені відповідні реквізити договору позики. Також посилається на те, що у заяві від 03.08.2015 відсутнє посилання на мету отримання грошових коштів - у позику або у борг, заява адресована невизначеному колу осіб, не містить персональних даних фізичної особи, за якими можливо було б ідентифікувати особу, яка передала грошові кошти. Висновок суду про взаємопов'язаність договору та заяви є припущенням. Нотаріус, засвідчуючи справжність підпису, не посвідчує факти, викладені у документі. Скаржник вважає, що заява від 03.08.2015 не є розпискою або іншим борговим документом, а є по суті інформаційним повідомленням, адресованим невизначеному колу осіб.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на порушенням судом норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині задоволенні позову ОСОБА_2 та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову в позові. Скаржник вважає, що висновок суду про наявність у позивача права на стягнення коштів не ґрунтується на матеріалах справи, не відповідає вимогам матеріального закону, зокрема, нормам щодо виконання зобов'язання. Відповідно до п.1.2 Договору остаточний розрахунок між сторонам щодо порушення суми позики мав відбутися до 25.12.2015, але лише з врахуванням обставин, передбачених п.2.7 Договору. Сторони погодили, що повернення позичальником суми позики відбуватиметься одночасно зі здійсненням позикодавцем усіх дій щодо відчуження або передачі на користь позичальника прав на всю частку позикодавця у ТОВ «АРАТТА-АГРО», що складатиме не менше 50% від статутного капіталу товариства. Хоча термін повернення боргу і було визначено 25.12.2015, але оскільки позикодавцем не вчинено дій, які повинні передувати поверненню коштів, то відповідно в силу положень ст.530 ЦК України саме з вини позивача строк виконання зобов'язання не наступив, тому суд повинен був відмовити в задоволенні позовних вимог як таких, що заявлені передчасно. Скаржник зазначає, що відсутність доказів прострочення боржником зобов'язання унеможливлює покладення на нього відповідальності, передбаченої ч.2 ст. 625 ЦК України. На думку скаржника, суду необхідно було дати оцінку предмету договору позики, оскільки в порушення ст.524 ЦК України зобов'язання сторін було визначено не в гривні, а в іноземній валюті, тому в силу ч.1 ст. 228 ЦК України договір позики від 25.06.2015 є нікчемним. ОСОБА_3 вважає, що ОСОБА_2, розуміючи нікчемність договору позики, який укладений щодо іноземної валюти, звернувся із позовом про стягнення боргу в гривнях, намагаючись таким чином змінити умови договору, ввівши суд в оману щодо справжньої природи договору та його нікчемності в силу закону. Також ОСОБА_3 вказує, що зміст заяви від 03.08.2015 не відповідає умовам договору, згідно з яким предметом Договору були не грошові кошти в гривнях, а іноземна валюта. Відповідач-позивач стверджує, що договір позики та заява виступали як гарантія укладення в майбутньому між сторонами договору щодо відчуження прав на частку у ТОВ «АРРАТА-АГРО». Реально кошти не передавались, тобто між сторонами фактично відбулась попередня домовленість про укладення договору купівлі-продажу частки у статутному капіталі, але без реальної передачі грошових коштів, що було оформлено фіктивним договором позики та заявою, а поширену інформацію в заяві від 03.08.2015 ним було спростовано в заяві від 01.09.2017.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 позивач ОСОБА_2 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, вважаючи скаргу необґрунтованою. ОСОБА_2 зазначає, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, його змісту, а й факту передачі грошової суми позичальнику. Позивач стверджує, що, підписавши договір позики від 25.06.2015 та заяву від 03.08.2015, ОСОБА_3 підтвердив факт отримання ним позики. Розмір позики, зазначений у заяві від 03.08.2015 повністю відповідає гривневому еквіваленту розміру позики, що вказаний в договорі. На думку ОСОБА_2 відсутність в заяві від 03.08.2015 інформації про мету отримання грошових коштів не має жодних правових наслідків. Наявність у нього оригіналів обох документів беззаперечно свідчить про те, що позика по договору була отримана ОСОБА_3 і не була повернута. Заява ОСОБА_3 від 01.09.2017 була вчинена ним вже після подання позову, тому є лише реакцією на цей позов.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_4, який діє в інтересах ОСОБА_3, позивач - відповідач ОСОБА_2 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. Позивач наполягає на тому, що в п.1.2 договору позики сторонами був чітко встановлений термін виконання зобов'язання - не пізніше 25.12.2015, а слова «з урахуванням обставин, передбачених пунктом п.п.2.7 цього Договору» не змінює та не встановлює іншого терміну виконання зобов'язання. При цьому, ОСОБА_3 не надав жодного доказу на підтвердження тієї обставини, що ОСОБА_2 не вчинив дій, передбачених п.2.7 Договору позики, відмовився від їх вчинення або перешкоджав настанню таких обставин. Позивач зазначає, що він звертався до ОСОБА_3 із письмовою заявою щодо визначення точної дати повернення позики, в якій також повідомляв про свою готовність до підписання документів, необхідних для відчуження своєї долі в статутному капіталі товариства, проте ОСОБА_3 при зустрічі просив відтермінувати кінцевий строк повернення позики до 01.11.2016. ОСОБА_3 не було надано жодних доказів на підтвердження наявності обставин, зазначених в ч.1 ст. 228 ЦК України, з якими він пов'язує нікчемність договору позики. Укладення та виконання договірних зобов'язань в іноземній валюті не суперечить чинному законодавству. Судове рішення про визнання договору позики фіктивним відсутнє. ОСОБА_2 також зазначає, що ОСОБА_3, включивши до тексту договору позики умову про відчуження на його користь одночасно із поверненням позики частки в статутному капіталі, повинен нести ризик, пов'язаний з неясністю такої умови.

Заслухавши суддю - доповідача, обговоривши доводи апеляційних скарг та дослідивши матеріали справи, апеляційний суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам оскаржуване рішення суду відповідає.

Судом встановлено, що 25.06.2015 між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено договір позики б/н, відповідно до умов якого позивач надав відповідачу позику в розмірі 700 000 доларів США, що станом на день підписання договору еквівалентно 14 824 614 грн, а відповідач зобов'язувався повернути позику у визначений договором строк - до 25.12.2015.

03.08.2015 ОСОБА_3 підписав заяву, посвідчену приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Карташовою А.С. У наведеній заяві зазначено, що ОСОБА_3 підтверджує, що 25.06.2015 від ОСОБА_2 ним були отримані грошові кошти у розмірі 14 824 614 грн, що еквівалентно 700 000 доларів США, відповідно до Договору позики від 25.06.2015.

Боргові зобов'язання ОСОБА_3 у встановлений в договорі строк не виконані.

Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить обов'язок повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки. Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов'язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов'язанням їх повернення та дати отримання коштів.

Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша стаття 1049 ЦК України).

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. У разі пред'явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов'язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Саме такий правовий висновок про застосування статей 1046, 1047 ЦК України міститься в постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13 та від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14. Зазначене також підтверджується позицією Верховного Суду, викладеною в постановах від 18.07.2018 у справі №308/13831/15-ц, від 05.02.2018 у справі №570/643/15-ц, від 04.03.2019 у справі №752/20746/17.

Колегія суддів вважає обов'язковим дотриматися зазначеного правового висновку з огляду на положення ч.4 ст.263 ЦПК України.

Відповідно до статті 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов'язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов'язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає.

Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов'язку.

Зазначене узгоджується із правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду від 27.06.2018 у справі 712/14562/17.

У справі, яка переглядається, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про виникнення у відповідача боргового зобов'язання за договором позики від 25.06.2015. Боржник ОСОБА_6 повинен повернути позичальнику кошти та нести відповідальність за порушення грошового зобов'язання, відповідно до ст.625 ЦК України.

Зі змісту наявної в матеріалах справи заяви від 03.08.2015 вбачається, що ОСОБА_3 отримав від ОСОБА_2 14 824 614 грн. Підпис ОСОБА_3 на заяві посвідчений нотаріально. Зазначена заява свідчить про виконання сторонами п.2.3 Договору позики. Оригінал зазначеної заяви на момент звернення до суду знаходився у позикодавця ОСОБА_2 Дані про виконання ОСОБА_3 умов договору щодо повернення коштів матеріали справи не містять.

Твердження ОСОБА_3 про те, що поширену інформацію в заяві від 03.08.2015 ним було спростовано в заяві від 01.09.2017, не заслуховують на увагу, оскільки заява ОСОБА_3 від 01.09.2017 була оформлена ним вже після звернення ОСОБА_2 до суду із даним позовом. В матеріалах справи відсутні будь-які докази того, що з моменту укладення договору позики до часу звернення ОСОБА_2 з позовом, ОСОБА_3 вчинялись будь-які дії щодо розірвання договору позики, визнання його недійсним чи спростування заяви від 03.08.2015.

Доводи апеляційної скарги, що заява від 03.08.2015 не може бути доказом передачі коштів, оскільки адресована невизначеному колу осіб та не містить персональних даних фізичної особи, за якими можливо було б ідентифікувати особу, яка передала грошові кошти, не є підставою для скасування рішення. Відповідно до п.2.3 Договору позики від 25.06.2015, підтвердженням отримання позики Позичальником є його заява або розписка, видана Позикодавцю і засвідчена нотаріально. Із заяви ОСОБА_3 від 03.08.2015 слідує, що він отримав від ОСОБА_2 25.06.2015 14 824 614 грн відповідно до умов договору позики від 25.06.2015. Зміст даної заяви є чітким і ясним, що не дає приводу для подвійного трактування. Заява складена безпосередньо боржником ОСОБА_3 і не включення ним персональних даних позичальника на суть даної заяви не впливає.

Не заслуговують на увагу і твердження представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 про те, що договір позики від 25.06.2015 та заяву від 03.08.2015 необхідно оцінювати як окремі правочини, оскільки зі змісту заяви встановлено, що грошові кошти були отримані ОСОБА_3 згідно з Договором позики, що був укладений між ним та ОСОБА_2 25.06.2015. Видання ОСОБА_3 заяви від 03.08.2015 повністю узгоджується із положеннями п.2.3 Договору позики від 25.06.2015. Відповідач не надав суду будь-яких доказів того, що 25.06.2015 між сторонами був укладений інший договір позики на суму 14824614 грн.

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Тлумачення статті 629 ЦК України свідчить, що в ній закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов'язковість договору.

Тобто з укладенням договору та виникненням зобов'язання його сторони набувають обов'язки (а не лише суб'єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов'язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов'язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду).

Аналогічний висновок зроблений у постанові Верховного Суду у складі Обєднаної Палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17.

У статті 204 ЦК України передбачено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-383/2010 (провадження № 14-308цс18) зроблено висновок, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов'язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов'язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

Як вказувалося вище, договір позики від 25.06.2015 недійсним не визнавався. Відсутнє і рішення суду про розірвання вказаного договору. Вказане спростовує доводи скаржників з цього приводу.

Посилання ОСОБА_3 на нікчемність правочину в силу ст.228 ч.1 ЦК України є безґрунтовним, як і твердження щодо обов'язковості визначення в договорі позики мети отримання грошей.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 січня 2019 року у справі № 759/2328/16-ц зроблено висновок, що нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (частина друга статті 215 ЦК України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. З позицій юридичної техніки така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним».

Тлумачення статей 215 та 216 ЦК України свідчить, що учасники цивільних відносин не можуть на рівні того чи іншого договору здійснювати його кваліфікацію як недійсного (нікчемного чи оспорюваного), визначати правові наслідки нікчемності правочину. За домовленістю сторін можуть змінюватися тільки правові наслідки оспорюваного правочину.

Колегія суддів вважає обов'язковим дотриматися правового висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 11.02.2019 у справі №643/13788/15-ц, з огляду на положення ч.4 ст.263 ЦПК України.

Твердження ОСОБА_3 про те, що Договір позики від 25.06.2015 є нікчемним в силу того, щодо предметом договору була позика грошових коштів в іноземній валюті, є безґрунтовними з огляду на наступне.

Положення чинного законодавства хоч і визначають національну валюту як єдиний засіб платежу на території України, однак не містять заборони на вираження у договорі грошових зобов'язань в іноземні валюті, визначення грошового еквівалента зобов'язання в іноземні валюті, а також на здійснення перерахунку грошового зобов'язання у випадках зміни НБУ курсу національної валюти України по відношенню до іноземної валюти.

Вищевикладене узгоджується з правовими позиціями Верховного Суду України, викладеними у постановах від 04 липня 2011 року у справі № 3-62гс11, від 07 жовтня 2014 року у справі № 3-133гс14 та від 21 грудня 2016 року у справі № 6-1672цс16.

Заявлені ОСОБА_2 вимоги щодо стягнення суми боргу в національній валюті відповідають ст.4 ЦПК України та ст.16 ЦК України.

Не заслуговують на увагу і твердження представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 про те, що з вини ОСОБА_2 строк (термін) виконання договору позики від 25.06.2015 не наступив в силу домовленостей визначених в п.2.7 Договору. Відповідно до листа представника ОСОБА_2 від 22.12.2015 на ім'я ОСОБА_3, що був направлений останньому цінним листом, позичальник намагався узгодити з боржником час повернення боргу у присутності нотаріуса, як це обумовлено договором, а також висловив готовність до вирішення питання щодо відчуження частки у статутному капіталі. Докази надання відповіді на цей лист боржником ОСОБА_3 суду не надано. Вказані вище обставини свідчать саме про прострочення боржника. Термін виконання зобов'язання визначений сторонами у п.1.2 договору позики - 25 грудня 2015.

Наслідки порушення договору позичальником визначені статтею 1050 ЦК України, відповідно до частини першої якої, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

За змістом статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Враховуючи те, що позичальником умови договору позики щодо своєчасного повернення суми боргу не виконувалися, суд першої інстанції зробив обґрунтований висновок про стягнення заборгованості.

Відповідачем - позивачем ОСОБА_3 не оспорювалась правильність складеного позивачем розрахунку заборгованості, апеляційні скарги з цього приводу жодних доводів не містять, з огляду на це в цій частині рішення суду не переглядається, як і рішення суду в частині відмови в задоволенні зустрічного позову.

Розглядаючи справу відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України, тобто в межах доводів та вимог апеляційних скарг, апеляційний суд вважає, що доводи викладені в апеляційних скаргах обґрунтованості судових висновків не спростовують, тому підстави для їх задоволення відсутні.

Судове рішення постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права. Підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України,

П О С Т А Н О В И В:

Рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 29 листопада 2018 року залишити без змін, а апеляційні скарги ОСОБА_3 та ОСОБА_4, який діє в інтересах ОСОБА_3 - без задоволення.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення

Судді Чернігівського апеляційного суду

І.О.Боброва

Є.М.Бечко

О.К.Євстафіїв

Повний текст постанови складений 03.04.2019.