ЖОВТНЕВИЙ РАЙОННИЙ СУД
Миколаївської області
Справа №477/2891/18
Провадження №2/477/274/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 березня 2019 року м. Миколаїв

Жовтневий районний суд Миколаївської області в складі: головуючого - судді Козаченка Р.В.,

із секретарем судового засідання Бітюковою С.В.,

за участю позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

відповідача ОСОБА_3,

представника відповідача ОСОБА_4,

представника третьої особи ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Жовтневого районного суду Миколаївської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа - служба у справах дітей Вітовської районної державної адміністрації Миколаївської області про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини,

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини. В обґрунтування своїх вимог вказував, що перебуває у шлюбі з відповідачкою, під час якого 16 вересня 2008 року у них народився син ОСОБА_6. Сімейне життя між ними не склалося, одруження виявилось невдалим, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу він вважає неможливим, оскільки відповідачка постійно нехтує сімейними цінностями, такими як повага до чоловіка, піклування про створення в сім`ї доброзичливої морально-психологічної атмосфери. Також протягом тривалого часу відповідачка взагалі самоусунулася від виховання дитини, оскільки майже постійно знаходиться на заробітках за кордоном. Після припинення їх шлюбних відносин дитина проживає з матір`ю відповідачкою по справі в с.Мішково-Погорілове, по вул. Горіховій, 58 Вітовського району Миколаївської області. На обґрунтування своїх вимог вказував, що мати не приділяє належну увагу життю, здоровю та розвитку дитини, не піклується про неї, а займається своїм особистим життя. Він же, навпаки, більшу частину життя сина піклується про нього та забезпечує всім необхідним. Вказуючи, що має постійне місце проживання та роботу, піклується про дитину, створює всі їй належні умови для існування та розвитку, не притягувався до адміністративної чи кримінальної відповідальності. Тому вважав, що для повноцінного забезпечення життя та розвитку дитини доцільно було б визначити її місце проживання разом із ним.

В судовому засіданні позивач та його представник підтримали свої позовні вимоги та просили про задоволення позову.

Відповідачка та її представник в суді позовні вимоги щодо розірвання шлюбу визнали, однак заперечували проти задоволення позовних вимог про визначення місця проживання дитини разом із батьком. Вказали, що дійсно відповідачка їздила за кордон на заробітки, оскільки грошей родині постійно не вистачало, в тому числі й дитині навіть на придбання одягу. Станом на сьогоднішній день відповідачка стає на обліку в центрі зайнятості, виїжджати за кордон не планує. На теперішній час, після припинення сімейних відносин з позивачем з серпня 2018 року вона разом з сином мешкає в с. Мішково-Погорілове, по вул. Горіховій, 58 Вітовського району Миколаївської області. Побутові умови будинку сприятливі для нормального розвитку та проживання дитини. Кімната хлопчика облаштована всіма необхідним меблями. Вважала, що звернення позивача до суду з цим позовом є його бажанням їй нашкодити, спричинити моральні страждання.

Представник третьої особи в судовому засіданні просив вирішити справу з врахування наданого ним висновку, тобто визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_6 з матір`ю ОСОБА_3.

Суд, заслухавши доводи та пояснення сторін та їх представників, думку представника третьої особи, дослідивши докази у справі, дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що 06жовтня 2007 року міським відділом реєстрації актів цивільного стану Миколаївського міського управління юстиції Миколаївської області між сторонами укладено шлюб, актовий запис №1471.

Від даного шлюбу сторони мають неповнолітнього сина - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що спору щодо розподілу сумісного майна подружжя сторони не мають.

Після припинення шлюбних відносин син залишився проживати з матірю ОСОБА_3

Однак між батьками виник спір з приводу визначення остаточного місця проживання дитини.

Частиною 1 статті 141 Сімейного кодексу України (далі СК України), визначено, що мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини.

Відповідно до ст. 150 СК України батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов'язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя.

Згідно зі ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно.

В силу ч. 1 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьками.

В той же час, частинами 1, 2 ст. 161 СК України передбачено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення.

Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

Крім того, згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН Про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної ОСОБА_5 України від 27 лютого 1991 року № 789X11 (78912) та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного,

морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Частиною 1 ст. 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Окрім прав батьків щодо дітей, діти теж мають рівні права та обов'язки щодо батьків (ст. 142 СК України), у тому числі, й на рівне виховання батьками. У справі «Хант проти України» вказано, що права дитини мають перевагу над правами батьків.

Згідно ст. 11 Закону України Про охорону дитинства, кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Відповідно до ст. ст. 8, 11, 15 того ж Закону кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов'язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.

Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 р., у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральності та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матірю.

Виходячи з аналізу вказаних правових норм, для розлучення малолітньої дитини з матірю мають бути встановлені виняткові обставини, які визначені у ч. 2 ст. 161 СК України.

Наявні у справі докази дозволяють встановити, що відповідачка має постійне місце проживання, постійне джерела існування, вона створила всі умови для проживання, виховання та розвитку дитини.

Згідно з наданими сторонами поясненнями дитина навчається в школі за місцем проживання матері, яка забезпечує йому належні умови для життя та навчання. На вихідні він відвідує батьків позивача, що йде на користь дитині.

Згідно з висновками психолога, здійсненими за результатами бесіди з неповнолітнім він не має переваги щодо проживання з кимось із батьків, а внутрішньо переживає їх розлучення.

Доказів наявності виняткових обставин, які б виключали залишення дитини з матірю суду не надано. Пояснення позивача не вказують на такі обставини. Докази, що залишення сина проживати з матірю буде загрожувати його безпеці, життю чи здоровю, або ж перешкоджатиме його нормальному розвитку суду також не надані.

Крім того, з врахуванням малолітнього віку дитини, суд вважає, що для збереження його психологічного і морального стану недоцільно було б відлучати сина від постійного звязку із матірю.

Що ж стосується вимог позивача про розірвання шлюбу, то суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка, при цьому, примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Зазначена норма національного законодавства відповідає статті 16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім'ю.

Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Шлюб може укладатися тільки при вільній і повній згоді сторін, що одружуються.

Згідно приписів статті 112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що мають істотне значення.

При дослідженні судом фактичних взаємин між сторонами дійсних причин розірвання шлюбу встановлено, що подальше спільне життя сторін та збереження шлюбу буде суперечити інтересам чоловіка та дружини, що виключає відновлення колишніх сімейних відносин та збереження шлюбу.

З врахуванням викладеного, керуючись ст.ст. 141, 258, 259, 262-263, 430 ЦПК України, суд

у х в а л и в:

Позов задовольнити частково.

Шлюб між ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, та ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, зареєстрований 06 жовтня 2007 року Міським відділом реєстрації актів цивільного стану Миколаївського міського управління юстиції Миколаївської області, актовий запис №1471, - розірвати.

Залишити відповідачці прізвище, яке вона набула під час реєстрації шлюбу «Мезінова».

В задоволенні позовних вимог щодо визначення місця проживання дитини з батьком ОСОБА_1, - відмовити.

Відповідно до частини 2 статті 115 СК України рішення суду про розірвання шлюбу після набрання ним законної сили надіслати до Вітовського районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області для внесення відомостей до Державного реєстру актів цивільного стану громадян.

Рішення може бути оскаржене до Миколаївського апеляційного суду через Жовтневий районний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів після складання повного тексту рішення.

Повний текст рішення виготовлений 01 квітня 2019 року.

Суддя Р.В. Козаченко