Справа № 127/3493/15-ц
Провадження № 22-ц/801/576/2019
Головуючий у суді 1-ї інстанції Борисюк І. Е.
Доповідач:Шемета Т. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 квітня 2019 рокуСправа № 127/3493/15-цм. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої судді Шемети Т. М.,

суддів Войтка Ю. Б., Зайцева А. Ю.,

учасники справи:

позивач(особа, яка подала апеляційну скаргу): Комунальне підприємство Вінницької міської ради «Вінницяміськтеплоенерго»,

відповідач: ОСОБА_3,

відповідач: ОСОБА_4,

відповідач: ОСОБА_5,

відповідач: ОСОБА_6

розглянувши у письмовому провадженні в залі судових засідань № 4 цивільну справу за апеляційною скаргою Комунального підприємства Вінницької міської ради «Вінницяміськтеплоенерго» на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 17 січня 2019 року, постановлене у складі судді Борисюк І. Е. в м. Вінниця, дата складення повного тексту рішення відповідає даті його постановлення,

в с т а н о в и в :

12 березня 2015 року Комунальне підприємство Вінницької міської ради «Вінницяміськтеплоенерго» звернулося з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про стягнення заборгованості за спожиті послуги з централізованого теплопостачання.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначав, що підприємство надає відповідачам послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання, відповідно до умов визначених «Правилами надання послуг населення з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення», затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2005 року за № 630.

Відповідачі постійно отримують від підприємства послуги опалення і гарячого водопостачання, однак за отримані послуги не сплачують кошти, у зв'язку з чим за період з листопада 2011 року по січень 2015 року утворилась заборгованість в сумі 38 648,10 грн, з яких: 29 876,35 грн - заборгованість за спожиті послуги централізованого теплопостачання, 6 108,20 грн - сума втрат від інфляції, 2 134,67грн - 3% річних, яку позивач просив стягнути.

Суди розглядали справу неодноразово.

17 січня 2019 року рішенням Вінницького міського суду Вінницької області позовні вимоги Комунального підприємства Вінницької міської ради «Вінницяміськтеплоенерго» задоволено частково: стягнуто солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_6 на користь Комунального підприємства Вінницької міської ради «Вінницяміськтеплоенерго» заборгованість за спожиті послуги з централізованого теплопостачання за період з 01.03.2012 по 01.02.2015 в сумі 15 378, 63 гривень, з яких: 12 184, 01 гривень борг за спожиті послуги централізованого теплопостачання, 479, 84 гривень 3 % річних, 2 714, 78 гривень інфляційні втрати. У задоволенні позовних вимог в частині солідарного стягнення з відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_6 на користь Комунального підприємства Вінницької міської ради «Вінницяміськтеплоенерго» боргу за спожиті послуги централізованого теплопостачання в сумі 17692, 34 гривень, 3 % річних в сумі 1654, 83 гривень та інфляційних втрат в сумі 3393, 42 гривень відмовлено. В задоволенні позовних вимог в частині солідарного стягнення з відповідачів ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на користь Комунального підприємства Вінницької міської ради «Вінницяміськтеплоенерго» боргу за спожиті послуги централізованого теплопостачання, 3 % річних та інфляційних втрат відмовлено. Вирішено питання про судові витрати.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції керувався тим, що згідно акту № 3379, складеним комісією 09.02.2017 в складі інженера ВРС ТОВ «ЖЕО» ОСОБА_7, заступника начальника ВРС ТОВ «ЖЕО» ОСОБА_8 з виходом на місце, затвердженим директором ТОВ «ЖЕО», ОСОБА_4 та ОСОБА_5 з 1987 року не проживають у АДРЕСА_1, тому суд зробив висновок, що ОСОБА_4 та ОСОБА_5 у період з листопада 2009 року по січень 2015 року не споживали наданих позивачем послуг, відтак не повинні нести відповідальності за несплату їх вартості Також суд першої інстанції встановив, що строк позовної давності не переривався, що слугувало б підставою для застосування положень ч. 1 ст. 263 ЦК України, а тому відмовив в задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості за період , шо виходить за межі 3-річного строку перед зверненням до суду.

15 лютого 2019 року Комунальне підприємство Вінницької міської ради «Вінницяміськтеплоенерго» подало апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 17 січня 2019 року та ухвалити нове, яким позов задовольнити в повному обсязі.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що рішення суду ухвалене з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, зокрема, суд дійшов помилкового висновку про стягнення боргу у солідарному порядку лише з відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_6 та безпідставно взяв до уваги Акт відсутності двох інших відповідачів: ОСОБА_4 та ОСОБА_5, не зваживши на положення правил надання послуг населенню з теплопостачання та гарячого водопостачання, якими врегульовано порядок фіксації тимчасової відсутності членів сім'ї квартиронаймача (власника). Невірно суд дійшов висновку і щодо пропуску строку позовної давності, безпідставно не взяв до уваги оплату, яка була здійснена відповідачами в грудні 2009 року, січні, лютому, грудні 2010 року, лютому, березні, квітні, травні, грудні 2011 року, що свідчить про переривання строку позовної давності. Також суд дав невірну оцінку факту звернення Вінницяміськтеплоенерго із заявою про видачу судового наказу та з незрозумілих причин зазначив, що таке звернення не перериває строку позовної давності.

Частинами 1, 2 статті 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідачі відзив на апеляційну скаргу у встановлений апеляційним судом строк не подали.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд дійшов до наступних висновків.

По справі встановлено наступні обставини:

- відповідно до витягу з реєстру особових рахунків житлового фонду комунального підприємства «Обчислювального центру комунального господарства м. Вінниці» квартиронаймачем квартири АДРЕСА_1 є ОСОБА_3, яка зареєстрована в цій квартирі. Крім наймача за вказаною адресою зареєстровані: ОСОБА_4 та ОСОБА_5, ОСОБА_6 І.( а.с. 6);

- особовий рахунок на оплату опалення вказаної квартири, відкритий на ім'я ОСОБА_3 .(а. с. 6);

- надання централізованого теплопостачання до квартири здійснює КП ВМР «Вінницяміськтеплоенерго», що не оспорюють відповідачі.

- відповідачі своєчасно та в повному обсязі не сплачують вартість наданих позивачем послуг, внаслідок чого станом на 02.02.2015 року утворилася заборгованість в розмірі 29 879, 35 грн. (розрахунок на а.с 3);

Відповідачі ОСОБА_4 та ОСОБА_5 подали заяву про застосування наслідків спливу строку позовної давності (а.с. 145 - 146).

Між сторонами виник спір у зв'язку з несплатою відповідачами в повному обсязі вартості отриманих послуг з теплопостачання та гарячого водопостачання, внаслідок чого утворилась заборгованість в розмірі 38 648,10 грн, з яких: 29 876,35 грн - основна заборгованість за спожиті послуги централізованого теплопостачання, 6 108,20 - інфляційні втрати, 2 134,67грн. - 3% річних(а.с. 3-5.).

Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між виробниками і споживачами, а також їхні права та обов'язки визначено у Законі України "Про житлово-комунальні послуги". Пунктом 10 ч. 3 ст. 20 цього Закону встановлена відповідальність за несвоєчасне здійснення платежів за житлово-комунальні послуги у вигляді пені.

Така ж відповідальність за несвоєчасне здійснення платежів за надання послуг з теплопостачання встановлена у п. 23 Правил та п. 20 Типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630.

Разом з тим відповідно до загальних умов виконання зобов'язання, установлених ст. 526 ЦК України, зобов'язання повинно виконуватись належним чином згідно з умовами договору та вимогами ЦК України, інших актів цивільного законодавства. Недотримання таких вимог призводить до порушення зобов'язань.

Згідно з ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

За змістом ч. 1 ст. 901, ч. 1 ст. 903 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Зобов'язання боржника сплатити певну грошову суму на користь кредитора відповідно до цивільно-правового договору або з інших підстав, визначених законом, є грошовим зобов'язанням.

Таким чином, правовідношення, в якому замовник зобов'язаний оплатити надану послугу в грошах, а виконавець має право вимагати від замовника відповідної оплати, тобто в якому передбачено передачу грошей як предмета договору або сплату їх як ціни договору, є грошовим зобов'язанням.

З огляду на викладене, правовідносини, які склалися між сторонами на підставі договору про надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, є грошовим зобов'язанням, у якому, серед інших прав і обов'язків сторін на боржника покладено виключно певний цивільно-правовий обов'язок з оплати отриманих житлово-комунальних послуг, якому кореспондує право вимоги кредитора (ч. 1 ст. 509 ЦК України) -вимагати сплату грошей за надані послуги.

Таким чином, виходячи з юридичної природи правовідносин сторін як грошових зобов'язань, на них поширюється дія ч. 2 ст. 625 ЦК України, як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов'язання.

Закріплена в п. 10 ч. 3 ст. 20 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" правова норма щодо відповідальності боржника за несвоєчасне здійснення оплати за житлово-комунальні послуги у вигляді пені не виключає застосування правових норм, встановлених у ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Застосування положень ч. 2 ст. 625 ЦК України до спірних правовідносин також кореспондується із закріпленими в п. 3 ч. 1 ст. 96 ЦПК України нормами, відповідно до яких однією з вимог, за якими може бути видано судовий наказ, є вимога про стягнення заборгованості за оплату житлово-комунальних послуг з урахуванням індексу інфляції та трьох відсотків річних, нарахованих на суму заборгованості.

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції дійшов висновку, що вимоги до відповідачів ОСОБА_4 та ОСОБА_5 не підлягають до задоволення, так як вони не проживають в квартирі, а відтак не є споживачами послуг, що підтверджується актом № 3379, складеним комісією 09.02.2017 в складі інженера ВРС ТОВ «ЖЕО» ОСОБА_7, заступника начальника ВРС ТОВ «ЖЕО» ОСОБА_8 з виходом на місце, в якому зазначено, що ОСОБА_5 та ОСОБА_4 з 1987 року не проживають за адресою АДРЕСА_1

Однак з таким висновком суду погодитись не можна, виходячи з наступного.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 20 Закону України « Про житлово-комунальні послуги», в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, споживач має право на несплату вартості житлово-комунальних послуг за період тимчасової відсутності споживача та/або членів його сім'ї при відповідному документальному оформленні, а також за період фактичної відсутності житлово-комунальних послуг, визначених договором у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Як вбачається зі змісту абз. 2 пп.1 п. 29 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених Постановою КМУ від 21 липня 2005 року № 630, споживач має право на зменшення розміру плати у разі тимчасової відсутності споживача та/або членів його сім'ї на підставі письмової заяви споживача та офіційного документа, що підтверджує його/їх відсутність (довідка з місця тимчасового проживання, роботи, лікування, навчання, проходження військової служби, відбування покарання).

Аналогічне положення міститься в Рішенні виконавчого комітету Вінницької міської ради від 28 жовтня 2018 року № 2448, яким затверджено «Порядок звільнення від оплати за комунальні послуги при тимчасовій відсутності за місцем постійного проживання споживачів та членів їх сімей».

Пунктом 2 цього Порядку передбачено, що у випадку тимчасової відсутності окремих членів сім'ї споживача ( більше тридцяти днів), які зареєстровані в квартирі( будинку), не пізніше, ніж у триденний термін з моменту настання змін, Споживач зобов'язаний письмово повідомити житлово-експлуатаційне підприємство (в разі, якщо підприємство проводить розрахунки з населенням) або виконавця (надавача) послуг про тимчасові зміни в кількості осіб, яким надаються послуги та надати офіційні документи, що підтверджують їх відсутність (довідка з місця тимчасового проживання, роботи, лікування, навчання, проходження військової служби, відбування покарання). У випадку тимчасової відсутності членів сім'ї на строк менше одного місяця, перерахунок не здійснюється.

Відтак, саме на споживача покладено обов'язок повідомляти КП ВМР «Вінницяміськтеплоенерго» про зміну місця проживання, якщо воно відбулося. Однак з боку відповідачів такого повідомлення чи звернення до відповідача не було.

Натомість згідно витягу з реєстру особових рахунків житлового фонду комунального підприємства «Обчислювального центру комунального господарства м. Вінниці» № 142047(а.с.6), довідки про склад сім'ї та реєстрацію від 09.07.2010 року № 1986 (а. с. 165 та 218) за адресою АДРЕСА_2 проживають та зареєстровані ОСОБА_4 з 14.12.1980 року, ОСОБА_3 з 14.12.1980 року, ОСОБА_5 з 03.11.1993 року, ОСОБА_6 з 29.11.1996 року.

За таких обставин, акт № 3379, складений 09.02.2017 комісією в складі інженера ВРС ТОВ «ЖЕО» ОСОБА_7, заступника начальника ВРС ТОВ «ЖЕО» ОСОБА_8 з виходом на місце, затвердженим директором ТОВ «ЖЕО», про те, що ОСОБА_4 та ОСОБА_5, з 1987 року не проживають у АДРЕСА_1 (а.с. 38, 147), - не є належним та допустимим доказом для звільнення їх від оплати за послуги, надані позивачем, за період з листопада 2009 року по січень 2015 року.

Отже, виходячи з положень статті 160 ЖК України, в якій зазначено, що члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму, з урахуванням беззаперечності факту надання послуг з боку позивача відповідачам, немає підстав для відмови в солідарному стягненні заборгованості що утворилася з усіх відповідачів, доводи апеляційної скарги в цій частині є підставними, а висновок суду першої інстанції в цій частині є невірним.

Перевіряючи правильність постановленого по справі рішення суду першої інстанції в частині визначення розміру заборгованості, що підлягає до стягнення, з урахуванням поданої заяви про застосування наслідків спливу строку позовної давності, апеляційний суд зазначає наступне:

Згідно з ч. 1 ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Статтею 257 ЦК України визначено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що позивач звернувся до суду із даним позовом 02.03.2015 із вимогами про стягнення заборгованості з відповідачів за період з 01.11.2009 по 01.02.2015 року.

Із оборотної відомості вбачається, що за надані позивачем послуги були здійснені частково оплати: в грудні 2009 року в сумі 50 грн., в січні 2010 року в сумі 50 грн, в лютому 2010 року в сумі 1 050 грн, в грудні 2010 року в сумі 500 грн, в лютому 2011 року в сумі 100 грн, в березні 2011 року в сумі 100 грн, в квітні 2011 року в сумі 91,81 грн, в травні 2011 року в сумі 84,52 грн, та останній платіж було здійснено в грудні 2011 року в розмірі 23,67 грн (а.с. 3).

Висновок суду першої інстанції про те, що відповідачами при сплаті зазначених сум було вчинено дії, які свідчать про визнання лише певної частини боргу чи періодичного платежу, не ґрунтується на об'єктивно встановлених обставинах справи, адже в ході розгляду справи відповідачами не було доведено, що, сплачуючи вказані суми, вони визнавали лише певну частину боргу чи то здійснювали оплату виключно чергового платежу, адже ними не було надано на підтвердження цього жодного доказу.

Відтак, з урахуванням наявності заборгованості до листопада 2009 року, апеляційний суд приходить до висновку, що зі здійсненням відповідачами вказаних платежів відбулося переривання строку позовної давності, а, виходячи з положень статті 534 ЦК України про черговість погашення вимог за грошовим зобов'язанням, позивачем правомірно ці платежі було занесено в рахунок погашення заборгованості, яка виникла до листопада 2009 року.

В квітні 2014 року, тобто в межах 3-річного строку з часу останнього платежу (з грудня 2011 року) позивач звернувся до суду із заявою про видачу судового наказу та Ухвалою Вінницького міського суду від 28.04.2014 року йому було відмовлено у прийнятті такої заяви? так як суд зазначив, що він вбачає спір про право (копія Ухвали на а.с. 7).

Суд першої інстанції зазначив, що це не є перериванням строку позовної давності, так як позивачеві було відмовлено в прийнятті заяви про видачу судового наказу, пославшись при цьому на правову позицію Верховного Суду України, висловлену у справі № 6-43цс17 22.03.2017. Однак такий висновок суду є невірним.

По-перше, суд неправильно застосував правову позицію Верховного Суду України, висловлену у справі № 6-43цс17 22.03.2017року, оскільки в ній йдеться про випадок відмови у прийнятті позовної заяви чи її повернення, а в справі що розглядається позивачем було пред'явлено заяву про видачу судового наказу.

По-друге, нормами цивільного процесуального кодексу України в редакції, чинній на час вчинення процесуальної дії ( 2014 рік), позовна вимога про стягнення заборгованості за оплату житлово-комунальних послуг, з урахуванням індексу інфляції та трьох відсотків річних, нарахованих заявником на суму заборгованості, могла бути пред'явлена виключно за умови відмови заявнику у прийнятті заяви про видачу судового наказу або скасування його судом ( п.3 ч.1. ст.96, частина 3 статті 118 ЦПК).

Отже, звернення позивача до суду із заявою про видачу судового наказу призвело до переривання перебігу позовної давності, тому її перебіг розпочався заново з 28.04.2014 року, а з цим позовом КП ВМР «Вінницяміськтеплоенерго» звернулося 12.03.2015 року, тобто в межах строку позовної давності. Відтак, апеляційний суд приходить до висновку, що позивачем не пропущений строк позовної давності щодо вимог за період з листопада 2009 року по січень 2015 року.

В той же час, із позовної заяви та доданих до неї розрахунку заборгованості та оборотної відомості вбачається, що позивачем пред'явлено вимоги про стягнення заборгованості хоча й за період з листопада 2009 року по січень 2015 року, однак в цю суму включено і борг, який утворився до зазначеного періоду в розмірі 10 293,15 грн (а.с.3) та з урахуванням цього боргу позивачем здійснено розрахунок 3 % річних та втрат від інфляції, що є невірним.

Отже, враховуючи оборотну відомість (а.с.3), апеляційним судом встановлено, що за період з листопада 2009 року по січень 2015 року заборгованість по оплаті послуг гарячого водопостачання та теплопостачання становить 21 313,17 грн (з них 10 20,97 грн. - заборгованість з теплопостачання та 11 292,2 грн. - заборгованість по гарячому водопостачанню), яка підлягає солідарному стягненню з відповідачів ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6

Суд першої інстанції правильно встановив, що позивачем невірно здійснено розрахунок заборгованості із урахуванням встановленого індексу інфляції за час прострочення, а також трьох процентів річних від простроченої суми за період з 01.03.2012 по 01.02.2015 року ( в межах заявлених позовних вимог), оскільки до суми, на яку здійснено ці нарахування, включено і заборгованість, що виникла до зазначеного періоду, що не відповідає вимогам чинного законодавства України.

Суд першої інстанції правильно застосував Правила надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2005 року за № 630, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, в яких зазначено, що розрахунковим періодом для оплати послуг є календарний місяць; плата за послуги вноситься не пізніше двадцятого числа місяця, що настає за розрахунковим. Тобто, прострочення виконання зобов'язання починається з 21 числа місяця, що настає за розрахунковим (як приклад, простроченням оплати за березень місяць 2012 року буде починатися з 21 квітня 2012 року), натомість, позивачем розрахунок проведений без урахуванням вказаного.

Відтак, суд першої інстанції правильно встановив, що 3% річних з урахуванням вказаних положень Правил за період з березня місяця 2012 року по січень місяць 2015 року (включно) становить 479, 84 гривень, навівши при цьому розрахунок у рішенні.

Правильно суд першої інстанції вказав і на невідповідність проведеного позивачем розрахунку інфляційних втрат, яка полягає у тому, що при застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що він розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу. При цьому сума боргу, яка сплачується з 1 по 15 день відповідного місяця, індексується з урахуванням цього місяця, а якщо сума боргу сплачується з 16 по 31 день місяця, розрахунок починається з наступного місяця, що не було враховано позивачем (розрахунок на а.с. 4). Також в розрахунку позивачем не врахована дефляція, тобто період, де інфляція є «від'ємною». Неврахування даних встановленого індексу інфляції призводить до порушення принципу формування індексів інфляції та відбувається відхилення від реальної величини вартості зобов'язання, відповідно позивач отримав в сумі величину, що відрізняється від розрахованої і тієї, яка буде одержана при проведенні розрахунку з урахуванням зміни в споживчих цінах за такий період. Таким чином, відбувається порушення прав боржників та кредитора.

З урахуванням цього суд першої інстанції навів власний розрахунок втрат від інфляції за період з березня 2012 року по січень 2015 року (включно) та вірно встановив, що сума таких втрат становить 2 714, 78 гривень.

Однак, з урахуванням того, що суд першої інстанції допустився помилки при вирішення питання солідарної відповідальності відповідачів та невірно застосував норми матеріального права, що регулюють питання позовної давності, ухвалене по справі рішення підлягає скасуванню з постановленням нового.

Позов підлягає до частково задоволення: з відповідачів ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 слід солідарно стягнути на користь позивача 24 507, 79 грн., з яких 21 313, 17 грн.- заборгованість за спожиті послуги за період з листопада 2009 року по січень 2015 року включно, 479, 84 грн. - 3 % річних за період з березня 2012 року по січень 2015 року включно, 2 714,78 грн - втрати від інфляції за період з березня 2012 року по січень 2015 року включно.

Беручи до уваги положення частини тринадцятої статті 141, підпункту в пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, вирішуючи питання про розподіл судових витрат, апеляційний суд приходить до наступних висновків: позивачем було пред'явлено до стягнення 38 648,1 грн, до задоволення підлягає 24 507,79 грн, що становить 63,4%, тому понесені позивачем і документально підтверджені судові витрати також підлягають стягненню з відповідачів пропорційно до задоволеної суми. Позивач поніс такі судові витрати: 236,77 грн. судового збору за подання позову (а.с.1) та 2 881,50 грн. судового збору за подання апеляційної скарги (а.с.219), а всього 3 118,27 грн. Отже, з відповідачів на користь позивача підлягає стягненню 1 976,98 грн (3 118,27 х 63,4%), тобто по 494,25 грн. з кожного (1 976,98 /4).

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах. За правилом пункту 1 частини шостої статті 19 ЦПК України малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Враховуючи, що положення статті 19 ЦПК України в структурі законодавчого акту розташовані серед Загальних положень цього Кодексу, суд вправі відносити справу до категорії малозначних на будь-якій стадії її розгляду. При цьому, за змістом правилами пункту 1 частини шостої статті 19 ЦПК України справи, зазначені в цьому положенні, є малозначними в силу властивостей, притаманних такій справі, виходячи з ціни пред'явленого позову та його предмета, без необхідності ухвалення окремого судового рішення щодо віднесення зазначеної справи до відповідної категорії.

З огляду на те, що апеляційна скарга подана на рішення суду у справі, ціна позову у якій, становить менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, то відповідно до положень п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України ця справа є малозначною, а тому не підлягає касаційному оскарженню (п. 2 ч. 3 с. 389 ЦПК України).

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 19, 367, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу комунального підприємства Вінницької міської ради «Вінницяміськтеплоенерго» задовольнити.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від17 січня 2019 року скасувати та постановити нове.

Позов задовольнити частково.

Стягнути солідарно з ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_4, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_5, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_6, на користь комунального підприємства Вінницької міської ради «Вінницяміськтеплоенерго» () 24 507, 79 грн (двадцять чотири тисячі п'ятсот сім гривень 79 к), з яких 21 313, 17 грн (двадцять одна тисяча триста тринадцять гривень 17 к.) - заборгованість за спожиті послуги з теплопостачання та гарячого водопостачання за період з листопада 2009 року по січень 2015 року включно, 479, 84 грн (чотириста сімдесят дев'ять гривень 84 к.) - 3 % річних за період з березня 2012 року по січень 2015 року включно, 2 714,78 грн (дві тисячі сімсот чотирнадцять гривень 78 к.) - втрати від інфляції за період з березня 2012 року по січень 2015 року включно.

Стягнути с з ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_4, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_5, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_6, на користь комунального підприємства Вінницької міської ради «Вінницяміськтеплоенерго» () по 494,25 (чотириста дев'яносто чотири гривні 25к.) з кожного понесених позивачем судових витрат.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.

Головуюча підпис Т. М. Шемета

Судді: підпис Ю. Б. Войтко

підпис А. Ю. Зайцев

Згідно з оригіналом

головуючий суддя Т. М. Шемета

Повний текст постанови складено 04 квітня 2019 року