Справа № 184/367/18
Номер провадження 2/184/13/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 січня 2019 рокум. Покров

Орджонікідзевський міський суд Дніпропетровської області в складі:

головуючої судді - Гукової Р.М.,

за участю секретаря судового засідання - Дорош І.Ю.,

позивача - ОСОБА_1,

представника позивача - ОСОБА_2,

відповідача - ОСОБА_3,

представника відповідача - ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 (АДРЕСА_4) до відповідача ОСОБА_3 (останнє відоме місце реєстрації: АДРЕСА_5) про поділ спільного майна подружжя, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулась в Орджонікідзевський міський суд із позовною заявою до відповідача про поділ спільного майна подружжя. Свої позовні вимоги, які підтримані в судовому засіданні позивачем та її повноважним представником, з урахуванням уточнень, мотивує тим, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 17.01.2015р. по 10.01.2018р. Під час перебування у даному шлюбі сторони за договором купівлі-продажу від 05.11.2015р. придбали на ім'я відповідача квартиру АДРЕСА_1. Оскільки придбана квартира є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, позивач просить визнати ідеальні частки кожної зі сторін в квартирі АДРЕСА_1 та залишити зазначену квартиру в їхній спільній частковій власності.

Відповідач та її повноважний представник в судовому засіданні позовні вимоги не визнали в повному обсязі, посилаючись на те, що спірна квартира була придбана за власні кошти відповідача, а тому не може бути об'єктом спільної сумісної власності подружжя. Окрім цього стверджують, що позивач витрачала кошти на шкоду інтересам сім'ї, а тому просять у задоволенні позовних вимог позивача відмовити у повному обсязі.

Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи і оцінивши їх в сукупності, прийшов до наступного висновку.

Як встановлено в судовому засіданні та не заперечується сторонами, позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_3 з 17.01.2015р. по 10.01.2018р. перебували в зареєстрованому шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про шлюб та свідоцтвом про розірвання шлюбу (а.с. 5-6).

Згідно договору купівлі-продажу квартири від 05.11.2015 року, ОСОБА_3 придбав квартиру АДРЕСА_1 (а.с.7-8).

Наведене підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, відповідно до якого ОСОБА_3 належить на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу квартира АДРЕСА_1 (а.с.9).

Правовідносини між сторонами по справі є цивільно-правовими та урегульовані положеннями ЦК України та СК України.

Відповідно до вимог ч.3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

У свою чергу приписами ст. 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

При цьому, ч.1 ст.61 СК України встановлено, що об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Зазначені вище норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об'єкт, в тому числі в судовому порядку. При цьому, тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц.

При цьому суд вважає за необхідне зазначити, що відповідачем позову про визнання спірного майна об'єктом його особистої приватної власності - не подавалось.

Як встановлено в судовому засіданні та підтверджується учасниками процесу, квартира АДРЕСА_1 придбана за час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі.

За таких обставин, враховуючи норми чинного законодавства, яке регламентує спірні правовідносини, а також приписи ч.4 ст.263 ЦПК України, відповідно до якої при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постановах Верховного Суду, квартира АДРЕСА_1 є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Наведена позиція суду повністю узгоджується із висновками ОСОБА_5 Верховного Суду, які викладені у постанові від 21 листопада 2018 року по справі №372/504/17, згідно яких Суд вважає, що відсутність судового рішення про визнання спірної квартири особистою приватною власністю ОСОБА_5 підтверджує, що у судів попередніх інстанцій відсутні підстави вважати, що таке майно належить виключно відповідачу, оскільки докази на спростування презумпції спільності майна, набутого подружжям у шлюбі, - відсутні. Спір про поділ майна, заявлений ОСОБА_3, не вирішено.

Частиною 2 ст.372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Згідно роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, які викладені у постанові від 21 грудня 2007р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК та ст. 372 ЦК.

Статтею 163 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Частиною 1 ст. 69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Суб'єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.

Частинами 1, 2 ст.70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї.

Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку.

Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов'язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися "обставинами, що мають істотне значення", якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім'ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об'єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 р. N 11).

Зі змісту п. п. 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї.

Так, заперечуючи проти позовних вимог позивача, відповідач посилається на те, що спірна квартира була придбана за його особисті кошти, у той час як позивач майнової участі у придбанні квартири не приймала.

Однак, з огляду на досліджені у судовому засіданні докази, суд оцінює такі посилання відповідача критично, оскільки жодних належних та допустимих доказів на підтвердження самостійного придбання відповідачем даної квартири ним суду не надано. Натомість матеріали справи містять довідку про доходи ОСОБА_6 за 2015р., якою підтверджено отримання позивачем за 2015р. відповідного доходу, а відтак посилання відповідача на неможливість фінансової участі позивача у придбанні квартири є такими, що не відповідають встановленим фактичним обставинам у справі.

Також, відповідачем у судовому засіданні не доведено належними та допустимими доказами того, що позивач за час шлюбу витрачала кошти на шкоду інтересам сім'ї.

Крім того, суд вважає безпідставними посилання відповідача на те, що станом на час придбання спірної квартири її вартість становила 43 883 грн., а відтак позивачем не вірно визначено ціну позову, оскільки зазначено вартість квартири у сумі - 145 291 грн.

Так, відповідно до Постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 р. № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", вартість майна, що підлягає розподілу встановлюється на час розгляду справи, а не на час його придбання. За таких обставин, позивачем відповідно до вимог чинного законодавства здійснено оцінку вартості майна, що підлягає розподілу станом на час звернення до суду із відповідною позовною заявою.

Разом з тим, слід зазначити, що у разі незгоди із висновком фахівця щодо визначення вартості квартири, відповідач не позбавлений можливості надати інший висновок, складений за наслідками його звернення до іншого фахівця. Водночас, такого висновку відповідачем надано не було. Також слід зазначити, що жодних клопотань про проведення судової експертизи, з огляду на посилання відповідача на підроблення звіту про оцінку майна, останнім не заявлялось.

У відповідності до ст..81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст..76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

У свою чергу, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Таким чином, оскільки спірна квартира набута сторонами за час шлюбу, а тому остання є об'єктом спільної сумісної власності подружжя сторін, у зв'язку з чим суд приходить до висновку про її поділ між сторонами, виходячи з правил рівності часток подружжя в спільному майні, визнавши за позивачем та відповідачем право власності на 1/2 частку квартири.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 5-10, 12, 13, 81, 141, 259, 263-265 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до відповідача ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 ідеальну частку у спільному майні подружжя у розмірі -1/2 частини квартири АДРЕСА_2.

Визнати за ОСОБА_3 ідеальну частку у спільному майні подружжя у розмірі -1/2 частину квартири АДРЕСА_2.

Квартиру АДРЕСА_3 залишити у спільній частковій власності ОСОБА_1 та ОСОБА_3.

Стягнути із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 сплачений нею судовий збір у розмірі 727,00 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

На рішення може бути подана апеляційна скарга до апеляційного суду Дніпропетровської області через Орджонікідзевський міський суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 08.01.2019р.

Суддя Орджонікідзевського міського суду Р. М. Гукова