ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2217/19 Справа № 213/773/18 Суддя у 1-й інстанції - Нестеренко О. М. Суддя у 2-й інстанції - Барильська А. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 січня 2019 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Барильської А.П.,

суддів: Бондар Я.М., Зубакової В.П.,

сторони:

позивач: ОСОБА_1

відповідач: Приватне акціонерне товариство «Інгулецький гірничо - збагачувальний комбінат».

розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеному позовному провадженні без повідомлення учасників справи, в порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ігнулецького районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 22 серпня 2018 року, яке постановлено суддею Нестеренко О.М. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 23 серпня 2018 року, -

В С Т А Н О В И В:

В березні 2018 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Приватного акціонерного товариства «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат» (далі - ПрАТ «ІНГЗК») про стягнення середнього заробітку за затримання розрахунку при звільненні.

В обґрунтування позову позивач зазначив, що з 25.06.1976 року по 13.05.1983 рік він працював електрослюсарем на підприємстві ПрАТ " ІНГЗК", з 13.05.1983 року по 02.12.1988 рік та з 18.07.1994 року по 13.04.2010 рік працював машиністом млина на підприємстві відповідача. 13.04.2010 року був звільнений з підприємства за власним бажанням у зв'язку із виходом на пенсію.

В 2016 році він дізнався, що при звільненні з підприємства у зв'язку з виходом на пенсію відповідач повинен був виплатити йому одноразову допомогу при звільненні, яка йому не була виплачена. Позивач звернувся до суду з позовом та просив стягнути з відповідача на його користь одноразову вихідну допомогу в розмірі 6908,04 гривень та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 24.04.2010 року по 24.10.2010 рік у розмірі 24 081,92 гривень та 10 000 гривень в порядку відшкодування моральної шкоди, спричиненої неправильною виплатою вихідної допомоги.

Рішенням Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 05 грудня 2017 року позовні вимоги задоволено частково, стягнуто з відповідача на користь позивача 6908,04 гривень недоплаченої вихідної допомоги, 16 229,12 гривень середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 24.04.2010 рік по 24.10.2010 рік та 1 000 гривень моральної шкоди.

Постановою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 21.02.2018 року, рішення суду було залишено без змін.

Позивач зазначає, що у зв'язку із порушенням відповідачем строку виплати вихідної допомоги у нього виникло право на стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за новий період з 24.10.2010 року по 30.04.2011 рік в сумі 24 605,44 гривень, який не був предметом розгляду раніше при ухваленні рішення. Таку суму позивач вважає правильною, оскільки його середньоденна заробітна плата становила 130 гривень 88 копійок (16 грн.36 коп. за годину при 8 годинному робочому дні), за вказуємий період це складає 188 днів.

Рішенням Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 22 серпня 2018 року позовні вимоги позивача задоволено частково. Стягнуто з ПрАТ «ІНГЗК» на користь ОСОБА_1 17 145 грн. 28 коп., в рахунок невиплаченого середнього заробітку за час затримання розрахунку при звільненні. Стягнуто з ПрАТ «ІНГЗК» на користь держави судовий збір у розмірі 704 грн. 80 коп.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 ставить питання про зміну рішення суду першої інстанції в частині стягнення з відповідача на його користь середній заробіток за час затримки при розрахунку за період з 24.10.2010 року по 30.04.2011 рік в розмірі 24 605 гривень 44 копійок., посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначив, що суд першої інстанції помилково застосував при ухваленні рішення Постанову Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, оскільки в даному випадку необхідно керуватись ст.117 КЗпП України.

Відзив на апеляційну скаргу не подавався.

Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, за наявними у справі матеріалами, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

Позивач працював на підприємстві відповідача ПрАТ «ІНГЗК» на посадах: з 25.06.1976 року по 13.05.1983 року - електрослюсаря, з 13.05.1983 року по 02.12.1988 року та з 18.07.1994 року по 13.04.2010 року - машиніста млина та 13.04.2010 року був звільнений за власним бажанням у зв'язку з виходом на пенсію за ст. 38 КЗпП України (а.с. 8-15 ).

На момент звільнення стаж роботи позивача на підприємстві відповідача склав більше 20 років.

Відповідно до довідки про заробітну плату за травень 2010 року (цех РОФ -1 табель №9650) ОСОБА_1 було виплачено одноразову допомогу при виході на пенсію в розмірі 2319,00 грн. (а.с. 17).

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 посилався на те, що відповідач порушив строки виплати вихідної допомоги, тому він відповідно до ст.ст. 116, 117 КЗпП України просив стягнути з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за новий період з 24.10.2010 року по 30.04.2011 рік в розмірі 24 605,44 гривень.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог позивача, суд першої інстанції виходив із того, що при звільненні позивачу з вини роботодавця не було виплачено одноразову допомогу в розмірі середньої заробітної плати, що й є підставою для стягнення з відповідача на його користь стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Колегія суддів погоджується з такими з висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 97 КЗпП України форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами.

За ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Відповідно до ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Механізм здійснення відповідного розрахунку визначено Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100. При обчисленні розміру середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку слід використовувати формулу, за якою обрахуванню підлягає період затримки за робочі дні виходячи із середньоденного заробітку, обчисленого відповідно до положень Порядку, якщо іншого непередбаченого чинним законодавством, на чому наголошено в правовій позиції Верховного Суду України, висловленій у справі № 6-2807цс16.

Відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ № 100 від 08.02.1995, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарних місяці роботи, що передують місяцю, з якого пов'язана відповідна виплата.

Відповідно до довідки ПрАТ «ІНГЗК» (а.с. 16), середньогодинна тарифна ставка становить 16,36 гривень (3796,33/232 год.).

Колегія суддів вважає, що обчислюючи розмір середньої заробітної плати позивача, суд правильно виходив з того, що середньоденна заробітна плата позивача становить 130,88 грн. (16,36 гривень за годину при 8 годинному робочому дні), розмір середньої заробітної плати визначений судом першої інстанції вірно, оскільки в період з 24.10.2010 року по 30.04.2011 роки кількість робочих днів склала 131 день.

Таким чином, розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, правильно визначений судом у розмірі 17145 грн. 28 копійок виходячи з розрахунку (130,88 (середній заробіток)*131(кількість днів затримки розрахунку), який колегією суддів перевірений та є правильним.

Доводи апеляційної скарги позивача про те, що суд помилково застосував в рішенні Постанову Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, а в даному випадку необхідно керуватись ст.117 КЗпП України, є безпідставними, оскільки частиною 1 статті 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Згідно з частиною 1 статті 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Таким чином колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції в частині визнання права позивача на виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, сума якого має бути визначена за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100.

Такий висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України у цивільній справі № 6-76цс14, висловленою у постанові від 2 липня 2014 року, згідно з якою передбачений частиною першою статті 117 КЗпП України обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Згідно п. 5 Порядку обчислення середньої заробітної плати нарахування виплат у випадку збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної заробітної плати.

Відповідно до пункту 5 розділу IV Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Згідно з абзацом першим пункту 8 розділу IV Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні 2 місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

Середньоденна (середньогодинна) заробітна визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством,календарних днів за цей період.

З огляду на викладене при обчисленні розміру середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку слід використовувати формулу, за якою обрахуванню підлягає період затримки за робочі дні, виходячи із середньоденного заробітку, обчисленого відповідно до положень Порядку.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов'язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у зв'язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду на підставі ст. 375 ЦПК України - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 374,375,381,382 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 22 серпня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови складено 14 січня 2019 року

Головуючий:

Судді: