Номер провадження: 22-ц/813/1373/19
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Дрішлюк А. І.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 березня 2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Дрішлюка А.І., суддів Черевка П.М., Драгомерецького М.М.,

при секретарі судового засідання Півнєву Д.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 в інтересах малолітньої доньки ОСОБА_3 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 14 лютого 2018 року у справі за позовом ОСОБА_2, яка діє в інтересах малолітньої ОСОБА_3 до ОСОБА_4, треті особи Приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_5, Орган опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради про визнання заповіту недійсним, -

ВСТАНОВИВ:

06 жовтня 2015 року до Київського районного суду м. Одеси звернулась ОСОБА_6, яка діє в інтересах малолітньої доньки ОСОБА_3 з позовом про визнання недійсним заповіту від 18.03.2013 року, складеного від імені ОСОБА_7 на користь ОСОБА_4 та ОСОБА_3. Позивач посилався на те, що на момент складення оспорюваного правочину заповідач ОСОБА_7 не міг розуміти значення своїх дій та керувати ними, у звязку із перебуванням у хворобливому стані та прийомом сильнодіючих ліків та препаратів, які впливали на його психічний стан, що є підставою для визнання такого правочину недійсним (т. 1, а.с. 3-5).

14 лютого 2018 року рішенням Київського районного суду м. Одеси відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_2 (т. 1, а.с. 219-220).

13 квітня 2018 року не погоджуючись з вказаним рішенням позивачка ОСОБА_2 звернулась до суду першої інстанції з апеляційною скаргою. Так, апелянт вважає, що оскаржуване рішення ухвалене з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. Свою апеляційну скаргу мотивує тим, що судом першої інстанції були неповно зясовані обставини, що мають значення для справи, а саме судом не встановлено чому було порушено процедуру складання та посвідчення заповіту. Окрім того, на думку апелянта, судом проігноровано, що заповідач ОСОБА_8 на час складання заповіту не мав необхідної цивільної дієздатності, що підтверджується письмовими доказами по справі. Тому апелянт просить призначити по справі повторну посмертну судово-психіатричну експертизу, скасувати рішення від 14 лютого 2018 року та ухвалити постанову, якою задовольнити позовні вимоги ОСОБА_2 (т. 1, а.с. 234-239).

Ухвалою судді Апеляційного суду Одеської області Журавльова О.Г. 27.04.2018 року було вирішено поновити строк апеляційного оскарження та відкрито апеляційне провадження в справі (т. 1, а.с. 244-245). Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 11.05.2018 року справа була призначена до розгляду (т. 1, а.с. 246).

05.09.2018 року до апеляційного суду від відповідачки ОСОБА_4 надійшла заява, в якій відповідач зазначила, що апеляційна скарга є надуманою, а викладені в ній обставини не відповідають дійсності. З оскаржуваним рішенням відповідач погоджується, вважає його законним, справедливим та обґрунтованим (т. 2, а.с. 11).

Судові засідання в справ неодноразово відкладалися, в тому числі за клопотанням апелянта та його представника (т. 2, а.с. 12, 26).

В звязку з ліквідацією Апеляційного суду Одеської області протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями справа була розподілена колегії суддів Одеського апеляційного суду в складі головуючого судді Дрішлюка А.І., суддів Черевка П.М., Драгомерецького М.М. Ухвалою Одеського апеляційного суду. від 04.02.2019 року справа була прийнята до провадження. та призначена до розгляду.

В судовому засіданні відповідач проти задоволення апеляційної скарги заперечувала. Позивач та її представник в судове засідання не зявилась. Про час та місце судового засідання повідомлялася належним чином. Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи. 06.03.2019 року через канцелярію апеляційного суду подала клопотання, яким просила слухати справу у її відсутність в звязку з виїздом за кордон.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення відповідача, дослідивши матеріали цивільної справи, доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Згідно з ч. 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обовязковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Приймаючи оскаржуване рішення та відмовляючи в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що позивачем та його представником не надано належних та допустимих доказів того, що ОСОБА_7 під час складення заповіту не міг усвідомлювати значення своїх дій та (або) не міг керувати ними, та відповідно не доведено наявність підстав для визнання заповіту від 18.03.2013 року недійсним на підставі вимог ст. 225 ЦК України.

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції, та відхиляючи доводи апеляційної скарги вважає за необхідне зазначити таке.

Як вбачається з матеріалів справи 21.02.2011 року помер ОСОБА_8, актовий запис № 213, що підтверджується Свідоцтвом про смерть серії І-ЖД № 258701 (т. 1, а.с. 9).

ОСОБА_3, 27.11.2008 року є донькою ОСОБА_8 та ОСОБА_2, про що свідчить Свідоцтво про народження серії І-ЖД № 450674, актовий запис № 2211 (т. 1, а.с. 7).

ОСОБА_8 син ОСОБА_7, відповідно до Свідоцтва про народження від 14.01.1969 року (т. 1, а.с. 8).

18.03.2013 року ОСОБА_7 склав заповіт на випадок своєї смерті, яким заповів 3/4 частини належного йому будинку під № 6, що розташований по вулиці 3 Лінія Люстдорфської дороги в м. Одесі та грошовий внесок з відсотками своїй дружині ОСОБА_4, а 1/4 вказаного будинку ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, внучці. Заповіт підписаний ОСОБА_7, нотаріально посвідчений приватним нотаріусом ОСОБА_5 та зареєстрований в реєстрі під № 84 (т. 1, а.с. 92, 93).

08.03.2015 року помер ОСОБА_7, актовий запис № 2735, що підтверджується Свідоцтвом про смерть серії І-ЖД № 425286 (т. 1, а.с. 6).

06.10.2016 року ОСОБА_2 в інтересах малолітньої доньки ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4 та просила суд визнати недійсним заповіт ОСОБА_7 від 18.03.2015 року, посилаючись при цьому на положення ч. 1 ст. 225 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Як розяснив Верховний суд України в своїй постанові № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», а саме п. 16 правила статті 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до статті 145 ЦПК (в попередній редакції) зобов'язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК (в попередній редакції) . При розгляді справ за позовами про визнання недійсними заповітів на підставі статті 225, частини другої статті 1257 ЦК суд відповідно до статті 145 ЦПК (в попередній редакції) за клопотанням хоча б однієї зі сторін зобов'язаний призначити посмертну судово-психіатричну експертизу. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину.

В матеріалах справи міститься висновок судово-психіатричних експертів № 455, складеного за результатами експертизи, проведеної 30.10.2017 року об 11.30 год, відповідно до якого на момент складання та підписання заповіту 18.03.2013 року ОСОБА_7, померлий 08.03.2015 року ознак будь-якого хронічного стійкого психічного розладу, функціональних розладів психічної діяльності не виявляв, в будь-якому стані, при якому він абсолютно не усвідомлював значення своїх дій та (або) не міг керувати ними не знаходився. Також експерти визначили, що ОСОБА_7, померлий 08.03.2015 року якого на час складання та підписання заповіту 18.03.2013 року був здатен усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними (т. 1, а.с. 176-181).

Отже, судом першої інстанції були дотримані норми процесуального права щодо порядку розгляду справи відповідної категорії та вчинені необхідні процесуальні дії для встановлення обставин, що мають значення для справи.

Так, судом було встановлено, що на момент складання та підписання заповіту ОСОБА_7 усвідомлював значення своїх дій та міг керувати ними, а, крім того, ознак психічного розгляду не виявляв та в будь-якому стані, при якому абсолютно не усвідомлював значення своїх дій або не міг керувати ними не знаходився. Відтак, оскільки судом була встановлена відсутність відповідних підстав, на які посилався позивач, суд першої інстанції дійшов правильних висновків про залишення позову без задоволення,

Відхиляючи доводи апеляційної скарги, зокрема, щодо медичної документації, яка підтверджує наявність у заповідача ОСОБА_7, померлого 08.03.2015 року, ознак психічного розладу на момент підписання заповіту, та яка знаходиться в матеріалах справи (т. 1, а.с. 63, 118), апеляційний суд звертає увагу на те, що довідки щодо психічного стану здоровя ОСОБА_7 відтворюють стан заповідача за період січень-лютий 2015 року та складені в той же час. Інформації щодо психічного стану здоровя ОСОБА_7 на час складення заповіту (08.03.2013 року) вказані довідки не містять. При цьому апеляційний суд зауважує, що докази, які, на думку апелянта, спростовують висновки експертів, зокрема, матеріали цивільної справи № 520/13787/15-ц на 175 аркушах, медична карта стаціонарного хворого № 856 з КУ «ООМЦПЗ», медична карта стаціонарного хворого № 3005/12, заведена 09.08.2012 року на 6 аркушах, були предметом дослідження експертів, за результатами вивчення та дослідження яких був складений висновок № 455 від 30.10.2017 року. Експерти були попереджені про кримінальну відповідальність за надання явно неправдивих висновків та за відмову від виконання покладених на них обовязків за ст.ст. 384,385 Кримінального кодексу України (п. 15 експертного висновку № 455). Тому доводи апелянта щодо спростування експертного висновку та призначення повторної судово-психіатричної експертизи апеляційним судом відхиляться. Доказів, які б свідчили про не відповідність дійсності висновків експерта та доводили б необхідність призначення повторної експертизи апелянт до суду не надав, так само як і інших пояснень щодо суті спору, при тому , що справа знаходиться в апеляційному суді з квітня 2018 року. Одночасно апеляційний суд відхиляючи інші доводи апелянта зазначає, що ОСОБА_4 була попереджена судом першої інстанції про кримінальну відповідальність за надання неправдивих показань перед допитом її як свідка, що підтверджується матеріалами справи та звукозаписом судового засідання (т. 1, а.с. 131, 157).

Інші доводи апелянта стосуються порушень, на його думку, процедури складення заповіту та висновків експертів, які юридичного значення для вирішення справи не мають та не впливають на результат розгляд справи по суті. При цьому апеляційний суд вважає за необхідне звернути увагу апелянта на те, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобовязує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обовязок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). В цілому слід констатувати, що питання порушене перед судом вирішувалось вимагало наявності спеціальних знань, а в умовах змагального процесу, позиція сторони не може базуватись виключно на критиці позиції іншої сторони та/або наданих неб документів. Тобто не погоджуючись з наявними експертними висновками сторона мала право надати альтернативні експертні висновки.

Таким чином, враховуючи наведене, оскільки доводи апеляційної скарги не спростували правильних по суті висновків суду першої інстанції, а правильне по суті рішення суду не може бути скасовано з одних лише формальних міркувань, апеляційний суд залишає без задоволення апеляційну скаргу, а оскаржуване рішення без змін на підставі ст. 375 ЦПК України.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 в інтересах малолітньої доньки ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 14 лютого 2018 року залишити без змін.

Постанова Одеського апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційного скарги до Верховного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді Одеського апеляційного суду А.І. Дрішлюк

ОСОБА_9

ОСОБА_10

Повний текст постанови виготовлено 03 квітня 2019 року.

Суддя Одеського апеляційного суду А.І. Дрішлюк

06.03.2019 року м. Одеса