Справа №751/7141/18
Провадження №2/751/245/19
08 січня 2019 року місто Чернігів
Н о в о з а в о д с ь к и й р а й о н н и й с у д м і с т а Ч е р н і г о в а
в складі: головуючого - судді Цибенко І. В.
з участю секретаря Михайлової І.О.
позивача ОСОБА_1,
представника третьої особи ОСОБА_2
розглянувши у судовому засіданні в залі суду в місті Чернігові в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Управління ДМС України у Чернігівській області,
про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням та зняття з реєстрації, -
Встановив:
ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом і просить визнати ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме, частиною будинку № 26 по вул. Білоруська у м. Чернігові та примусово зняти її з реєстраційного обліку. Позов обґрунтовано тим, що вона є власником частини будинку № 26 по вул. Білоруська в м. Чернігові. Разом з нею у вказаному будинку зареєстровано ще три особи, серед яких і відповідач ОСОБА_4, яка з 10.06.2008 року та по даний час у будинку не проживає та не зявляється. Особистих речей відповідача у будинку немає, за комунальні послуги вона не сплачує. У звязку з реєстрацією відповідача вона вимушена сплачувати надмірні кошти за комунальні послуги, які не надаються, але нараховуються, чим порушуються її права, тому вимушена звернутися за захистом своїх прав до суду. Посилаючись на ст. ст. 317, 319, 346, 391, 405 ЦК України просить задовольнити її позов.
Ухвалою судді від 29.10.2018 року позовна заява прийнята до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження.
14.11.2018 року представником третьої особи подано пояснення щодо позову, в яких зазначають, що з 04.04.2016 УДМС України в Чернігівській області не здійснює зняття з реєстрації місця проживання фізичних осіб (а.с.22-24).
В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила суд їх задовольнити посилаючись на обставини викладені в позовній заяві, не заперечувала проти винесення заочного рішення по справі. Вказала, що в телефонній розмові вона повідомила відповідачу про судове засідання, а вона відповіла, що з"являтись ні в судове засідання, ні за місцем реєстрації не буде. Їй відомо, що відповідач проживає в Росії, але адресу вона не знає.
Відповідач у судове засідання не прибула, про день, час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем проживання відповідно до ст. ст. 128, 131 ЦПК України. Рекомендований лист на її імя повернувся на адресу суду не врученим за закінченням встановленого строку зберігання.
У відповідності до ст. 178 ЦПК України відповідач до суду та учасникам справи відзив не надіслала.
Відповідно до ст. ст. 223, 280-282 ЦПК України суд ухвалив судове засідання провести у відсутності відповідача, в порядку заочного розгляду, на підставі наявних в справі доказів.
Представник третьої особи в судовому засіданні щодо позовних вимог послалась на письмові пояснення щодо позову.
Свідок ОСОБА_5 в судовому засіданні 03.12.2018 року пояснила, що позивач це дружина її брата, а відповідач донька брата і її племінниця, яка з 2008 року не проживає у ІНФОРМАЦІЯ_2, її особистих речей у будинку немає. Відповідач сама виїхала з будинку і поїхала до Росії та більше не зявлялась, а тільки дзвонила. Перешкод у проживанні відповідачу не чинили.
Вислухавши доводи позивача, представника третьої особи, покази свідка, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку.
Позивач, як власник житла, ставить питання про захист своїх прав та визнання відповідача такою, що втратила право користування спірним будинком, оскільки на даний час вона не є членом її сімї та не проживає за адресою реєстрації більше року.
За змістом ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Статтею 9 ЖК України визначено, що ніхто не може бути обмежений у праві користування житлом інакше як на підставах і в порядку, передбачених законом.
Згідно ч. 3 ст. 8 Конституції України її норми є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав безпосередньо на підставі норм Конституції України гарантується.
Поняття права власності визначено ст. 316 ЦК України, згідно якої правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб, а у відповідності до ст. 317 ЦК України власникові належить права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Стаття 41 Конституції України встановлює, що кожен має право володіти, користуватись та розпоряджатись своєю власністю, а ч. 4 даної статті зазначає, що право приватної власності є непорушним, що також закріплено і в ч. 1 ст. 321 ЦК України, яка вказує, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути позбавлений його чи обмежений у його здійсненні.
Частиною 1 статті 319 ЦК України передбачено право власника володіти, користуватись та розпоряджатись своїм майном на власний розсуд.
Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб.
Відповідно ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Пленум Верховного Суду України в п.10 постанови від 12 квітня 1985 року №2 «Про деякі питання, що вникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» роз'яснив, що у справах цієї категорії необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки.
Цивільне законодавство не передбачає збереження права користування житлом за громадянами, які хоча і правомірно вселилися у спірну квартиру власника, але не є членами його сім'ї.
Щодо решти позовних вимог, то суд приходить до висновку, що вони задоволенню не підлягають, виходячи з наступного.
Відповідно до Закону № 888-VIII від 10.12.2015, Закон України «Про місцеве самоврядування» було доповнено ст. 37-1, якою визначено, що до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать такі делеговані повноваження: 1) формування та ведення реєстру територіальної громади відповідно до закону.
Згідно з п. 3 Правил реєстрації місця проживання, затверджених Постановою КМУ від 2 березня 2016 року № 207 визначено, що реєстрація/зняття з реєстрації місця проживання/ перебування здійснюється виконавчим органом сільської, селищної або міської ради, сільським головою (у разі коли відповідно до закону виконавчий орган сільської ради не утворено) на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці, на яку поширюються повноваження відповідної сільської, селищної або міської ради.
З вказаних вище норм вбачається, що зняття з реєстрації здійснюється виконавчим органом міської ради, а саме Управлінням адміністративних послуг Чернігівської міської ради.
Відповідно до ст. 7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачено, що зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.
Згідно з п. 26 Правил реєстрації місця проживання, затверджених Постановою КМУ від 2 березня 2016 року № 207 визначено, що зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про зняття з реєстрації місця проживання особи, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.
Аналізуючи вище викладені норми закону, прийняте рішення суду про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, відповідно, є підставою дня зняття цієї особи з реєстрації, тому додатково зобов'язувати реєстраційні органи вчинити ці дії немає потреби.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 13, 76-89, 258, 259, 263-265, 268, 271-273, 280-289, 354-355 ЦПК України, суд, -
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Управління ДМС України у Чернігівській області, про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням та зняття з реєстрації задовольнити частково.
В задоволенні іншої частини позову відмовити.
Заочне рішення суду може бути оскаржено позивачем до Чернігівського апеляційного суду, шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну і резолютивну частини рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.
Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Повний текст рішення суду виготовлено 13.01.2019.
Головуючий - суддя І. В. Цибенко