ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 січня 2019 року м.Херсон

Номер справи: 766/12325/18

Номер провадження: 22-ц/819/141/19

Херсонський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого (суддя-доповідач) Ігнатенко П.Я.,

суддів: Воронцової Л.П.,

Полікарпової О.М.,

за участю секретаря Пісоцької Т.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Херсоні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 та адвоката ОСОБА_3, який діє в її інтересах на рішення Херсонського міського суду Херсонської області у складі судді Дорошинської В.Е. від 09 жовтня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя,

В С Т А Н О В И В:

У червні 2018 року позивач звернувся до суду із вказаним позовом, посилаючись на те, що 08.08.1987 року між ним і відповідачкою зареєстровано шлюб, який на теперішній час припинено. Позивач посилається на те, що за період шлюбу за спільні кошти подружжям нажито таке майно:

- легковий автомобіль DAEWOO FSO LANOS TF6, 2007 року випуску державний номер НОМЕР_1, двигун № НОМЕР_2 № шасі НОМЕР_3, де власник ОСОБА_2 з 07.12.2007р., орієнтовна вартість 100 000,00 грн.;

- житловий будинок загальною площею 103,9 кв.м. з прибудинковими спорудами, який розташований на земельній ділянці площею 504, кв.м. (кадастровий № НОМЕР_4) за адресою: АДРЕСА_3, загальною вартістю 70644,00 грн., належить ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу ВРЕ 6671999 від 10.02.2011, посвідченого Першою херсонською держнотконторою за р. № 1- 197;

- земельна ділянка АДРЕСА_4, вартістю 1066,32 грн., яка належить ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 16.06.2005р, який посвідчено приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Антоновою Н.В., зареєстровано в реєстрі за № 2370.

В зв'язку з відсутністю добровільної згоди на поділ майна подружжя, позивач просить його поділити та виділити йому та відповідачці у власність по ? частині зазначених вище легкового автомобіля, житлового будинку та земельної ділянки у садівницькому товаристві.

Заперечуючи проти позову ОСОБА_2 та адвокат ОСОБА_3, який діє в її інтересах подали відзив, просили відмовити у задоволенні позову, оскільки позивачем не надано належних , допустимих, достовірних і достатніх доказів на підтвердження позовних вимог. Спірне майно зареєстровано на відповідачку, про це позивач знав і не заперечував. Позивач участі у придбанні майна не приймав, вороже ставився до сім'ї.

Рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 09 жовтня 2018 року позов задоволено. Вирішено визнати спільною сумісною власністю наступне майно:

- легковий автомобіль DAEWOO FSO LANOS TF6, 2007 року випуску державний номер НОМЕР_1, двигун № НОМЕР_2 № шасі НОМЕР_3;

- житловий будинок загальною площею 103,9 кв.м. з прибудинковими спорудами, який розташований на земельній ділянці площею 504, кв.м. (кадастровий № НОМЕР_4) за адресою: АДРЕСА_3;

- земельна ділянка АДРЕСА_4.

Вирішено поділити спільну сумісну власніть наступним чином:

Визнати за ОСОБА_4 в порядку поділу спільного майна подружжя право власності на:

1/2 частину легкового автомобіля DAEWOO FSO LANOS TF6, 2007 року випуску державний номер НОМЕР_1, двигун № НОМЕР_2 № шасі НОМЕР_3;

1/2 частину житлового будинку загальною площею 103,9 кв.м. з прибудинковими спорудами, який розташований на земельній ділянці площею 504, кв.м. (кадастровий № НОМЕР_4) за адресою: АДРЕСА_3;

1/2 земельну ділянку АДРЕСА_4.

За ОСОБА_2 в порядку поділу спільного майна подружжя залишити у власності:

1/2 частину легкового автомобіля DAEWOO FSO LANOS TF6, 2007 року випуску державний номер НОМЕР_1, двигун № НОМЕР_2 № шасі НОМЕР_3;

1/2 частину житлового будинку загальною площею 103,9 кв.м. з прибудинковими спорудами, який розташований на земельній ділянці площею 504, кв.м. (кадастровий № НОМЕР_4) за адресою: АДРЕСА_3;

1/2 земельну ділянку АДРЕСА_4.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 та адвокат ОСОБА_3, який діє в її інтересах, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просять рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким позов залишити без розгляду.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_4 просить не брати до уваги доводи, викладені в ній та залишити рішення суду без змін.

В ході апеляційного розгляду ОСОБА_2 та адвокат ОСОБА_3, який діє в її інтересах підтримали апеляційну скаргу та пояснили, що майно, на яке претендує позивач є особистою власністю ОСОБА_2, на чиє ім'я оформлені вказані об'єкти та придбані за її особисті кошти, отримані від її сестри ОСОБА_6, що підтверджується розписками про відшкодування вартості успадкованого нею майна після смерті бабусі та батька, а також договором позики у простій письмовій формі. Окрім того, позивач весь час жив своїм життям, давав на сім'ю не більше 1000 грн. на місяць, участі у придбанні спірного майна не приймав, а вона займалась підприємницькою діяльністю і за виручені кошти придбавала майно. Разом з тим, відповідачка не заперечує надання їй письмової нотаріально посвідченої згоди позивачем на придбання об'єктів нерухомості, що є предметом даного спору. Також не заперечує сумісний продаж із позивачем спільної квартири по АДРЕСА_5 у 2014 році та вкладення виручених коштів в будинок, який навіть після здачі в експлуатацію потребував ще вкладень: добудови та облаштування, в тому числі опалення.

Відповідачка пояснила, що автомобіль, на який претендує позивач придбано за кошти їх сина - ОСОБА_7, про що свідчить те, що він користується цим автомобілем і ремонтує його. Просить долучити до справи докази, додані до апеляційної скарги, оскільки оскаржуване рішення ухвалено судом першої інстанції без участі відповідача з порушенням вимог закону. Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог повністю. Окрім того, в житловому будинку, що є предметом даного спору проживають ще двоє їх спільних синів із своїми дружинами, чиї права порушуються оспорюваним рішенням.

В судовому засіданні оголошувалась перерва, в наступне судове засідання, призначене на 10.01.2019 року ОСОБА_2 не з'явилась, подала заяву про перенесення розгляду справи в зв'язку із зайнятістю по догляду за її тяжко хворою тіткою ОСОБА_8, яка проживає у с. Козіївка Краснокутського району Харківської області, діти якої працюють за кордоном та зможуть повернутися через місяць. Суд апеляційної інстанції відхилив дане клопотання, як заявлене з порушенням вимог цивільно-процесуального законодавства, не підтверджене документально. Окрім того, до розгляду також не з'явився представник відповідачки адвокат ОСОБА_3, який був повідомлений належним чином та про причини неявки суду не повідомив. Враховуючи, що сторона відповідача в ході апеляційного розгляду давала пояснення, висловила свою позицію, заявляла клопотання, які розглянуті судом, явка до суду апеляційної інстанції відповідачки не визнана обов'язковою, судова колегія вважає за можливе закінчити розгляд справи у її відсутності.

ОСОБА_4 в судовому засіданні апеляційну скаргу не визнав та пояснив, що жив із відповідачкою однією сім'єю у шлюбі, мають двох синів; все, на що він претендує придбано в період шлюбу за спільні кошти подружжя. Договір позики від 23.05.2013 року, наданий апеляційному суду відповідачкою, позивач ОСОБА_4 не визнав та заявив про фіктивність вказаного доказу, згоди на позику він не давав, його підпису на договорі немає. Заперечує отримання відповідачкою інших коштів від її сестри та вкладення їх в будівництво спільного будинку подружжя.

Автомобіль оформляла у власність дружина, однак в інтересах сім'ї, у реєстраційному посвідченні зазначено про право позивача на керування авто. В подальшому транспортним засобом користувався син - ОСОБА_7, який і ремонтував автомобіль. На будівництво будинку по АДРЕСА_3 подружжя вкладало спільні кошти, будували спільними зусиллями. У 2011 році ними було придбано старий будиночок та фактично на його місці зводився новий будинок; оскільки коштів на будівництво, проведення та оформлення комунікацій не вистачало, у 2014 році була продана квартира по АДРЕСА_5, яку отримав ОСОБА_4, працюючи в органах СБУ, та яка була приватизована всіма членами їх сім'ї. Після закінчення будівництва, здачі в експлуатацію, проведення та оформлення комунікацій, вся сім'я разом вселилась та була зареєстрована у новому будинку. По всіх об'єктах, що є предметом даного спору, позивач давав свою згоду дружині на придбання спільного майна подружжя, відповідно до вимог Сімейного кодексу.

Позивач просить не брати до уваги доводи відповідачки, що шлюб існував формально, оскільки вони разом вселились і проживали разом у будинку по АДРЕСА_3 до недавнього часу, коли склались неприязні стосунки у позивача із сім'єю, відповідачка змінила замки на дверях і не допустила його до будинку.

В ході апеляційного розгляду ОСОБА_4 подав клопотання про долучення до справи доказів та виклик і допит в якості свідка ОСОБА_9. Вказані клопотання відхилені, як подані з порушенням вимог цивільно-процесуального законодавства.

Заслухавши доповідача, пояснення сторін, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

За змістом статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності, якщо не доведено протилежне.

Відповідно до ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Суб'єктами права спільної сумісної власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, а також держава, територіальні громади, якщо інше не встановлено законом. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Отже, критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.

Отже, у сімейному законодавстві діє презумпція спільності майна подружжя, при цьому частини чоловіка та дружини є рівними. Спростувати цю презумпцію може сторона, яка надає докази протилежного, що мають відповідати вимогам належності та допустимості, і це є її процесуальним обов'язком.

Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України та ч. 2 ст. 372 ЦПК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Правові підстави визнання майна особистою приватною власністю дружини та чоловіка закріплені у статті 57 СК України.

Судом першої інстанції правильно встановлено та вбачається з матеріалів справи, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 08.08.1987 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_5 виданим повторно 15.02.2018 року (а.с.15).

Сторонами не оспорюється, що за час перебування сторін у шлюбі придбано та оформлено на ім'я відповідачки ОСОБА_2 таке майно:

- легковий автомобіль DAEWOO FSO LANOS TF6, 2007 року випуску державний номер НОМЕР_1, двигун № НОМЕР_2 № шасі НОМЕР_3, числиться на обліку з 07.12.2007р за ОСОБА_2, що підтверджується довідкою за результатами пошуку БД Автомобіль (а.с.14);

- житловий будинок загальною площею 103,9 кв.м. з прибудинковими спорудами, який розташований на земельній ділянці площею 504, кв.м. (кадастровий № НОМЕР_4) за адресою: АДРЕСА_3, де власником зазначена ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу ВРЕ 6671999 від 10.02.2011, посвідченого Першою Херсонською держнотконторою за р. № 1-197, що підтверджується відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстрацію прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, заборони відчуження об'єктів нерухомого майна від 01.12.2017 року (а.с.8-10);

- земельна ділянка АДРЕСА_4, придбана ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 16.06.2005р, посвідченого приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Антоновою Н.В., зареєстрованого в реєстрі за № 2370 за письмовою згодою чоловіка ОСОБА_4 відповідно до заяви від 16.06.2005 року, посвідченої приватним нотаріусом Херсонського нотаріального округу Антоновою Н.В. (а.с. 11-13).

З матеріалів, доданих до апеляційної скарги, вбачається, що згідно акту приймання-передачі транспортного засобу від 05.12.2007 року ОСОБА_2 придбала за 58843,00 грн. автомобіль M1 SUPT DAEWOO FSO LANOS TF69Y, 2007 року випуску державний номер НОМЕР_1, двигун № НОМЕР_2 № шасі НОМЕР_3 (а.с.73).

Згідно оглянутого в ході апеляційного розгляду свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_1, належного ОСОБА_2, в особливих відмітках зазначено про право керування транспортним засобом ОСОБА_4 та ОСОБА_7, що сторонами не оспорюється(а.с. 149).

Додані до апеляційної скарги письмові докази про замовлення сином сторін - ОСОБА_7 від 15.06.2018 р., 26.08.2016 року, 02.07.2017 р. на виконання робіт по ремонту зазначеного автомобіля і оплата ним ремонту узгоджується із поясненнями сторін про те, що саме він користується автомобілем, що не суперечить висновкам суду першої інстанції про спільне придбання автомобіля подружжям та визнання цього автомобіля спільним майном подружжя. Відсутні жодні докази що джерелом придбання автомобіля є особисті кошти відповідачки або сина сторін.

Таким чином, автомобіль оформлений на відповідачку ОСОБА_2, однак придбаний в період шлюбу, право на керування автомобілем надано також і позивачу ОСОБА_4, що також вказує на мету придбання в інтересах сім'ї і право користуванням обома сторонами по справі, в зв'язку з чим апеляційний суд погоджується із висновком суду першої інстанції щодо визнання автомобіля спільним майном подружжя.

В частині позовних вимог про визнання жилого будинку АДРЕСА_3, суд апеляційної інстанції встановив таке.

Згідно договору купівлі-продажу від 10.02.2011 року, посвідченого приватним нотаріусом Першої херсонської нотаріальної контори за р. № 1-197 ОСОБА_2 придбала житловий будинок за адресою: АДРЕСА_3, розташований на земельній ділянці 0,0504 га за 70644 грн., після чого департаментом містобудування та землекористування Херсонської міської ради надано дозвіл на будівництво одноповерхового житлового будинку розміром 10,00х13,00 м на місці знесеного житлового будинку на земельній ділянці АДРЕСА_3. 28.11.2013 року зареєстровано право власності ОСОБА_2 на житловий будинок АДРЕСА_3, загальною площею 103,9 кв.м. (а.с.78,90-92).

Будь-яких належних і допустимих доказів щодо виконання і оплати будівельних робіт по зведенню спірного житлового будинку сторонами не надано, як в суді першої, так і апеляційної інстанції.

Згідно договору купівлі-продажу від 10.06.2014 року ОСОБА_7, ОСОБА_10, ОСОБА_2 та ОСОБА_4 продали належну їм трикімнатну квартиру АДРЕСА_5 за 297669,00 грн. (а.с.87-88).

Сторонами не заперечується факт витрачання коштів, виручених від продажу сторонами зазначеної вище спільної квартири на будівництво житлового будинку, факт зняття з обліку у квартирі 27.06.2014 р. та реєстрації у будинку АДРЕСА_3 в один день 02.07.2014 року всіма членами сім'ї , що підтверджується копіями паспортів сторін та їх дітей (а.с.6, 93, 98,100).

Згідно довідки управління праці та соціального захисту населення Дніпровської районної ради в м. Херсоні №094/72 від 29.10.2018 року, доданої до апеляційної скарги, ОСОБА_2 по АДРЕСА_3, перебувала на обліку в Єдиному державному автоматизованому реєстрі осіб, які мають право на пільги, як член сім'ї пільговика - ОСОБА_4, військовослужбовця СБУ на пенсії по 31.08.21018 року. З 01.09.2018 року знята з обліку разом з пільговиком на підставі заяви ОСОБА_4 від 21.09.2018 року про зняття з обліку на підставі власних мотивів (а.с.83).

Враховуючи викладене, з урахуванням відомостей, наданих в ході апеляційного розгляду, суд апеляційної інстанції, дійшов висновку про достатність наявних доказів у їх сукупності, які доводять, що жилий будинок є спільним майном подружжя, зокрема з урахуванням того, що обидва з подружжя працювали, мали постійних дохід, будівництво велось в період шлюбу, в тому числі за рахунок спільних коштів, виручених за спільну квартиру, вселення та реєстрація в новому будинку проведена одночасно всією сім'єю. ОСОБА_2, як член сім'ї пільговика ОСОБА_4 користувалась пільгами. Отже, час придбання, наявність спільних коштів та мета придбання жилого будинку в інтересах сім'ї для сумісного проживання, дозволяють надати йому правовий статус спільної власності подружжя.

Ці обставини скаржником не спростовані.

Так, згідно доданої до апеляційної скарги копії розписки від 10.01.2011 року ОСОБА_2 отримала від своєї сестри ОСОБА_6 64000 грн., що становить за курсом долара 8000 доларів США в якості добровільної компенсації 1/3 частини жилого будинку за адресою: АДРЕСА_6, належного на праві власності їх бабці ОСОБА_11, померлої 17.08.2010 року ( а.с.77, 102).

Разом з тим, в матеріалах справи відсутні будь-які докази належності цього майна, його спадкування та підстав для відшкодування компенсації відповідачці.

Згідно копії розписки від 15.01.2013 року у простій письмовій формі ОСОБА_2 отримала від сестри ОСОБА_6 64000 грн., що є еквівалентним 8000 доларів США, в якості добровільної компенсації 1/6 частки у трикімнатній квартирі, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, належної на праві власності їх батьку ОСОБА_12, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.79).

Разом з тим, згідно свідоцтва про смерть ОСОБА_12 - батько відповідачки помер не ІНФОРМАЦІЯ_1, а ІНФОРМАЦІЯ_2, що вбачається із копії свідоцтва про смерть; після його смерті згідно рішення Гагарінського районного суду м. Севастополь від 11.01.2012 року ОСОБА_6 присуджено після смерті батька ОСОБА_12 в порядку спадкування право власності на ? частину квартири АДРЕСА_1, отже половина від присудженої частки мала б становити 1/8 частину. (а.с.79,104,116).

Окрім того, з рішення суду не вбачається, що на спадщину після смерті батька претендувала відповідачка ОСОБА_2 або надавала доручення сестрі ОСОБА_6 вчиняти процесуальні дії в її інтересах.

За таких обставин, з урахуванням суперечностей та невідповідностей, зміст розписки викликає сумніви щодо належності та допустимості. Окрім того, розписки від 10.01.2011 року та від 15.01.2013 року про отримання ОСОБА_2 двічі по 64000 грн. не вказує на те, що правочин мав місце і вказані кошти передавались відповідачці та витрачені нею на будівництво будинку, в зв'язку з чим могла б змінитися частка у майні.

Згідно копії договору позики у простій письмовій формі та розписки від 23.05.2013 року зазначено про отримання ОСОБА_2 40000 грн. в борг на придбання жилого будинку АДРЕСА_3 та будівництво нового жилого будинку на земельній ділянці за вказаною адресою, зі строком повернення до 13.05.2018 року.

Разом з тим, з матеріалів справи вбачається, що придбання вказаного жилого будинку оформлено та проведена оплата станом на 10.02.2011 року за два роки до написання розписки, окрім того, договір позики не містить письмової згоди чоловіка позичальника - ОСОБА_4 щодо отримання позики в інтересах сім'ї.

Таким чином, жодним належним та допустимим доказом ОСОБА_2 не доведено, що будівництво жилого будинку, який є предметом даного спору, збудовано за її особисті кошти .

Згідно державного акту та договору купівлі-продажу від 16.06.2005 року ОСОБА_2 придбала за 1066,32 грн. земельну ділянку, площею 0,0748 га, яка розташована на території АДРЕСА_4 ( а.с.11,12, 89).

Згідно заяви від 16.06.2005 р. позивач ОСОБА_4 дав засвідчену нотаріально згоду дружині ОСОБА_2 на купівлю за ціну та на умовах на її розсуд земельної ділянки, що розташована на території Херсонської міської ради (Лівобережжя о. Дніпро) (а.с.13).

Інші докази щодо умов, порядку придбання та оплати зазначеної земельної ділянки відсутні.

За таких обставин, апеляційний суд також погоджується із висновками суду першої інстанції в частині визнання житлового будинку та земельної ділянки у садівницькому товаристві спільним майном подружжя.

Заперечення відповідачки ОСОБА_2 щодо висновків суду першої інстанції не можуть бути прийняті до уваги, оскільки відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об'єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція викладена у постановах Верховного суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17, від 18 квітня 2018 року у справі № 487/9384/14-ц. Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17.

Суд першої інстанції ухваливши рішення про задоволення позову дійшов правильного висновку про те, що сторони у період шлюбу придбали автомобіль, житловий будинок, який перебудували та земельну ділянку в садівницькому товаристві. Суд апеляційної інстанції погоджується із такими висновками суду першої інстанції.

Досліджені в ході судового розгляду докази на підтвердження того, що зазначене майно придбано відповідачкою за особисті кошти не є належними та допустимими, відповідно відсутні докази для спростування презумпції спільної сумісної власності майна подружжя.

Доводи скаржника про порушення оспорюваним рішенням суду прав спільних дітей сторін, які проживають у спірному жилому будинку разом із своїми дружинами, на висновки суду першої інстанції не впливають та не спростовують їх, оскільки право користування вказаних осіб в даній справі не вирішувалось, а заявлений позов стосується права власності на спільне майно подружжя.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі про можливість відступлення від засади рівності часток подружжя відповідно до вимог ч.2 ст. 70 СК України, колегія судді не бере до уваги, як не доведені та безпідставні.

Доданий до апеляційної скарги акт обстеження житлових умов від 01.11.2018 року, згідно якого позивач ОСОБА_4 не проживає у спірному житловому будинку узгоджується із поясненнями сторін, про те, що на момент розгляду спору в суді позивач у будинку не проживає (а.с.82, 22).

Посилання в апеляційній скарзі на розгляд справи у спрощеному провадженні та за відсутності відповідача не повідомленого про розгляд справи також не приймаються до уваги, оскільки, відповідачка неодноразово ознайомлювалась із матеріалами справи, про що свідчать її розписки. 11.09.2018 р. вона подала заяву про розгляд справи в загальному провадженні, яка задоволена судом, що підтверджується ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 20.09.2018 року (а.с.26). Останнє ознайомлення відповідачки та її адвоката відбулось 05.10.2018 року, коли в матеріалах справи вже містилась заява позивача від 25.09.2018 року про призначення справи на більш ранній термін в зв'язку з тривалим відрядженням за межі України, а також судові повістки від 04.10.2018 року про виклик сторін у судове засідання на 09.10.2018 року на 13 год.20 хв. (а.с.34,46,37). Після ознайомлення із матеріалами справи саме напередодні судового розгляду 08.10.2018 року сторона відповідача подала відзив з обґрунтуванням своєї правової позиції по справі, яка була врахована судом першої інстанції (а.с.38).

Після розгляду справи при оскарженні судового рішення сторона відповідача подала сукупність доказів на спростування висновків суду першої інстанції. Вказані матеріали проаналізовані та досліджені в ході апеляційного розгляду. Разом з тим, жоден з поданих документів та всі в сукупності не спростовують висновків суду першої інстанції і достеменно не доводять твердження відповідачки про те, що спірне майно є її особистою власністю.

На підставі викладеного, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, оскільки порушення норм матеріального та процесуального права, які б вказували на неправильність вирішення спору не встановлено.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 та адвоката ОСОБА_3, який діє в її інтересах,- залишити без задоволення.

Рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 09 жовтня 2018 року, - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення (постанови) шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції у цивільних справах - Верховного Суду.

Дата складання повного судового рішення 15 січня 2019 року.

Головуючий П.Я.Ігнатенко

Судді: Л.П.Воронцова

О.М.Полікарпова