ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/290/19 Справа № 210/4578/14-ц Суддя у 1-й інстанції - Чайкіна О.В. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова В. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 квітня 2019 року м.Кривий Ріг

Справа № 210/4578/14-ц

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого судді - Зубакової В.П.

суддів - Барильської А.П., Бондар Я.М.

секретар судового засідання - Євтодій К.С.

сторони:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу від 01 грудня 2016 року, яке постановлено суддею Чайкіною О.В. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 05 грудня 2016 року, -

В С Т А Н О В И В:

В серпні 2014 року позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2, третя особа Третя Криворізька державна нотаріальна контора, про визнання права власності на спадкове майно.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначила, що вона є спадкоємцем свого батька ОСОБА_3, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року, та після його смерті відрилася спадщина у вигляді частини квартири АДРЕСА_1. Власниками даної квартири на праві спільної сумісної власності без виділення часток, згідно свідоцтва про право власності на житло від 24.11.2000 року, є ОСОБА_3 - померлий батько позивача, ОСОБА_4 - померла мати позивача, та ОСОБА_2 - відповідач по справі.

Спадкоємцем за законом після смерті померлого ОСОБА_3 є позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2, який фактично на даний час проживає в спірній квартирі.

25.06.2010 року позивач звернулась до Третьої Криворізькою державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, на підставі якої заведено спадкову справу. Для оформлення належної частки спадкового майна нотаріус неодноразово викликала відповідача, але він жодного разу не з'явився, правовстановлюючі документи на спадкове майно не надав, у зв'язку з чим, вивчивши подані позивачем документи, державний нотаріус третьої Криворізької державної нотаріальної контори Ситнік О.О. винесла постанову від 26.03.2013 року про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом у зв'язку з відсутністю правоустановчих документів на квартиру та у зв'язку з суперечкою між спадкоємцями.

Уточнивши у серпні 2016 року заявлені позовні вимоги, позивач просила суд визнати спадкову частку ОСОБА_3, померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 року в розмірі 1/3 частки в праві спільної сумісної власності на квартиру, житловою площею 45,10 к.м., загальною площею 62,60 кв.м. розташовану за адресою : АДРЕСА_2; визнати за ОСОБА_1 право власності в порядку спадкування за законом на 1/6 частки квартири, житловою площею 45,10 кв.м., загальною площею 62,60 к.м., розташованої за адресою: АДРЕСА_3, та стягнути з ОСОБА_2 на користь позивача судові витрати, які складаються з судового збору та витрат на правову допомогу в розмірі 2000 грн.

26 травня 2015 року відповідач ОСОБА_2 звернувся до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_1, третя особа Третя Криворізька державна нотаріальна контора, про усунення ОСОБА_1 від спадкування після смерті ОСОБА_3, посилаючись на те, що в квартирі за адресою: АДРЕСА_4, що є спадковим майном після смерті ОСОБА_3, позивач за зустрічним позовом проживає вже тривалий час разом із своєю сім'єю та зазначив, що він з дружиною доглядав за батьком та матір'ю, купували їм ліки, продукти, прибирали у квартирі, робили ремонт та замінювали обладнання, окрім цього ними були понесені всі витрати щодо поховання батьків, а тому, на його думку, ОСОБА_1 не виконала жодної дії, яка б свідчила про те, що вона є гідною спадкування та порушила правила, визначені у ст. 1224 ЦК України та постановою Пленуму ВСУ від 30.05.2007 року № 7.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу від 01 грудня 2016 року, описки у якому виправлено ухвалою цього ж суду від 03 листопада 2017 року, позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа Третя Криворізька державна нотаріальна контора про визнання права власності на спадкове майно задоволені частково.

Визначено частку співвласника ОСОБА_3 (померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 року) на квартиру АДРЕСА_1 у розмірі 1/3 частки в праві спільної сумісної власності.

Визнано за ОСОБА_1 право власності в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_3 (померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 року) на 1/6 частки 1/3 частки квартири, житловою площею 45,10 кв.м., загальною площею 62,60 кв.м. розташовану за адресою: АДРЕСА_6.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесені нею витрати по сплаті судового збору у розмірі 794,80 грн.

У задоволені зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення від спадкування після смерті ОСОБА_3, померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 року - відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення по справі про задоволення його зустрічних позовних вимог посилаючись на те, що суд першої інстанції не надав належної оцінки тому, що в квартирі за адресою: АДРЕСА_4, що є спадковим майном після смерті ОСОБА_3, він, разом із своєю сім'єю, проживає вже тривалий час та зазначив, що він з дружиною доглядав за батьком та матір'ю, купували їм ліки, продукти, прибирали у квартирі, робили ремонт та замінювали обладнання, окрім цього ними були понесені всі витрати щодо поховання батьків. ОСОБА_1 не виконала жодної дії, яка б свідчила про те, що вона є гідною спадкування та порушила правила, визначені у ст. 1224 ЦК України та постановою Пленуму ВСУ від 30.05.2007 р. № 7.

Крім того, апелянт вказує на те, що ОСОБА_1 після смерті батька з'явилась лише через чотири роки, що свідчить про факт відсутності спілкування її і померлого батька тривалий час, крім того, спірна квартира була приватизована в 2000 році, та ОСОБА_1 не приймала участь у її приватизації.

Також, апелянт посилається на те, що в даному випадку суд не мав права вирішувати питання про визнання права власності лише через те, що у нотаріуса були відсутні документи на право власності на майно, тому рішення в цій частині є передчасним.

Також, ОСОБА_2 посилається на порушення судом норм процесуального права та розгляд справи за його відсутності без належного повідомлення про час та місце розгляду справи, що позбавило його можливості заявити клопотання про допит свідків. До того ж останній звертає увагу суду й на ту обставину, що він взагалі не знав про уточнення позовних вимог ОСОБА_1 та не мав можливості подати заперечення проти уточнених позовних вимог.

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

Заслухавши суддю-доповідача, відповідача ОСОБА_2 та його представника ОСОБА_6, які, кожен окремо, підтримали доводи апеляційної скарги та просили її задовольнити, позивача ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_7, які, кожен окремо, заперечував проти доводів апеляційної скарги та просили залишити її без задоволення, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги та визнаючи за ОСОБА_1 право власності в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_3, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 року на 1/6 частину 1/3 частини квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та яка до смерті належала ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1, як спадкоємець за законом першої черги, має право на спадкування 1/2 частини спадщини, яка відкрилася після смерті ОСОБА_3, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 року.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні зустрічних позовних вимог, суд першої інстанції дійшов висновку, що ОСОБА_2 не доведено того, що ОСОБА_1 свідомо ухилялася від надання допомоги спадкодавцю у зв'язку із його безпорадним станом, а також, що спадкодавець потребував саме допомоги ОСОБА_8, що могло бути підставою для усунення її від права на спадкування.

Згідно п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України, порушення норм процесуального права є обов'язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час та місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов'язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Як вбачається з матеріалів справи, апеляційна скарга відповідача ОСОБА_2 обґрунтована тим, що справу розглянуто судом за його відсутності, без належного повідомлення про дату, час та місце засідання суду (т. 1 а.с. 185-187).

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 03 жовтня 2017 року за № 2147-VІІІ, яким викладено в нових редакціях тексти, зокрема, Цивільного процесуального кодексу України та Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до п. 9 Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України (в редакції Закону України від 03.10.2017 № 2147-VІІІ) справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчиненні окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Враховуючи те, що оскаржуване рішення суду ухвалено судом під час дії Цивільного процесуального кодексу України, в редакції від 18.03.2004 року, питання щодо належного повідомлення відповідача ОСОБА_2 про час та місце розгляду справи перевіряється відповідно до положень такого кодексу.

Згідно ст. 158 ЦПК України, в редакції від 18.03.2004 року, розгляд судом цивільної справи відбувається у судовому засіданні з обов'язковим повідомленням осіб, які беруть участь у справі.

Розгляд справи за відсутності учасника процесу, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Відповідно до ч.1, ч.2 ст. 76 ЦПК України, в редакції від 18.03.2004 року, судові повістки, адресовані фізичним особам, вручаються їм під розписку, а юридичним особам - відповідній службовій особі, яка розписується про одержання повістки. Розписка про одержання судової повістки з поміткою про дату вручення в той самий день особами, які її вручали, повертається до суду.

Як вбачається з матеріалів справи, судова повістка про призначення справи до розгляду на 26 жовтня 2016 року не була вручена відповідачу ОСОБА_2 та повернулася до суду із відміткою «за закінченням терміну зберігання», а судова повістка про призначення судового засідання на 01.12.2016 року, в якому було розглянуто цивільну справу по суті та постановлено рішення суду, взагалі не направлялася судом на адресу відповідача ОСОБА_2 (т. 1 а.с. 130-136).

Таким чином, ОСОБА_2 не був належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, оскільки в матеріалах справи відсутні відомості про вручення йому судової повістки про призначення справи до розгляду у порядку, визначеному ст. 76 ЦПК України, в редакції від 18.03.2004 року.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає обґрунтованими доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального права та розгляду справи за його відсутності без обов'язкового належного повідомлення його про час та місце розгляду справи, у зв'язку з чим скасовує рішення суду на підставі п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України та ухвалює нове рішення по суті позовних вимог.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1. та відповідач ОСОБА_2 є рідними дітьми ОСОБА_3, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 року, про що Дзержинським відділом реєстрації актів цивільного стану Криворізького міського управління юстиції у Дніпропетровській області було зроблено відповідний актовий запис № 302 (т. 1 а.с.8).

За життя ОСОБА_3 на праві спільної сумісної власності, разом з ОСОБА_4 та ОСОБА_2, на підставі розпорядження УЖКГ № ДЗ-836 від 24.11.2000 року, належала квартира АДРЕСА_1, житловою площею 45,10 кв.м., загальною площею 62,60 кв.м. (т. 1 а.с. 75, 76).

Після смерті ОСОБА_3 із заявою про прийняття спадщини в установлений законом строк до нотаріальної контори звернулась донька померлого - ОСОБА_1, син померлого - ОСОБА_2 прийняв спадщину фактично, як такий, що проживав разом з спадкодавцем на момент його смерті, що підтверджено довідкою № 237 КП «ЖЕО №8», дільниця № 1 міста Кривого Рогу від 27.05.2010 року. Інші особи за оформленням спадкових прав після смерті ОСОБА_3 до нотаріальної контори не зверталися (т. 1 а.с. 60-72).

26 березня 2013 року ОСОБА_1 звернулась до Третьої Криворізької державної нотаріальної контори із заявою для оформлення свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті батька ОСОБА_3, на частку квартири АДРЕСА_1

Постановою Третьої Криворізької державної нотаріальної контори від 26 березня 2013 року ОСОБА_1 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, у зв'язку з тим, що між спадкоємцями виникли суперечки та відсутністю правовстановлюючих документів на нерухоме майно (т.1 а.с.12).

За положенням ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.

Порушення права пов'язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб'єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

У статті 16 ЦК України визначений загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів, а також зазначено, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст. ст. 55, 124 Конституції України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (ст.ст. 8, 9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений законом, зокрема ст. 16 ЦК України, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеногоправа, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.

Спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців)

До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст.ст. 1216, 1218 ЦК України).

Право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК України).

Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку.

Судом встановлено, що постановою Третьої Криворізької державної нотаріальної контори від 26 березня 2013 року ОСОБА_1 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, у зв'язку з тим, що між спадкоємцями виникли суперечки та відсутністю правовстановлюючих документів на нерухоме майно (т.1 а.с.12).

Отже, позивачем у справі обрано належний спосіб захисту порушених прав, у зв'язку з чим, колегією суддів дійшла висновку про наявність правових підстав для визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку, а доводи апеляційної скарги в цій частині є необґрунтованими та спростовуються вищевикладеним.

Відповідно до статей 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу (спадкоємці за законом першої-п'ятої черг). Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними (ч. 1 ст. 1267 ЦК України).

В основі спадкування за законом знаходиться принцип черговості, який полягає у встановленні пріоритету прав одних спадкоємців за законом перед іншими. Кожна черга - це визначене коло осіб, з урахуванням ступеня їх близькості до спадкодавця, яке встановлене законом на підставі припущення про те, що спадкодавець залишив би своє майно найближчим родичам, членам сім'ї, утриманцям і (або) іншим родичам до шостого ступеня споріднення.

Згідно ж статті 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Отже, сторони у справі є спадкоємцями першої черги за законом після смерті батька ОСОБА_3, померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 року.

Згідно статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням.

Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Згідно ч. 1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

Згідно ч. 1 ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Часом відкриття спадщини є день смерті особи (ч. 2 ст. 1220 ЦК України), тобто часом відкриття спадщини після смерті ОСОБА_3 є ІНФОРМАЦІЯ_2 року та його спадкоємці, якщо вони не проживали постійно із спадкодавцем, були зобов'язані подати заяву про прийняття спадщини до 27 вересня 2010 року, а спадкоємці, які проживали постійно із спадкодавцем, вважаються такими, що прийняли спадщину, якщо у строк до 27 вересня 2010 року не заявили про відмову від неї.

Як встановлено судом, позивач ОСОБА_1 звернулася до Третьої Криворізької державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті батька 25 червня 2010 року за вхідним №588 (т. 1 а.с. 12), тобто у встановлений законом строк прийняла спадщину, а відповідач ОСОБА_2 проживав разом з спадкодавцем на момент його смерті, що підтверджено довідкою № 237 КП «ЖЕО №8», дільниця № 1 міста Кривого Рогу від 27.05.2010 року, та заяв про відмову від спадщини не подавав, у зв'язку з чим є таким, що прийняв спадщину.

Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_1 з'явилася лише через три роки після смерті батька спростовуються викладеним матеріалами справи, згідно яких остання звернулася до Третьої Криворізької державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті батька 25 червня 2010 року, тобто через кілька місяців після його смерті, а факт неприязних стосунків сторін та не підтримання ними стосунків між собою не має правового значення для даної справи.

Вирішуючи питання щодо розміру частки у квартирі АДРЕСА_1, яка належала саме ОСОБА_3 та щодо якої відкрилася спадщина, колегією суддів встановлено наступне.

Стаття 17 Загальної декларації прав людини (1948) проголошує право приватної власності як основне і невідчужуване право людини.

В ст. 1 Протоколу № 1 (1952) до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 1950), що набрала чинності для України з 11.09.1997 року та є складовою її правової системи відповідно до вимог ст. 9 Конституції України, сформульовані основні принципи здійснення правомочностей власника, як-от: кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом.

Рівність громадян у своїх правах, забезпечення усім власникам рівних умов здійснення цих прав, в тому числі щодо захисту права спільної сумісної власності закріплено приписами ст.ст. 21, 24, 41 Конституції України, ст. ст. 319, 369 ЦК України.

Згідно ч. 2 ст. 270 ЦК України у разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду.

Частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах (ч. 1 ст. 1226 ЦК України).

Згідно Свідоцтва №973 про право власності на житло, виданого органом приватизації Управління житлово-комунального господарства виконавчого комітету Криворізької міської ради народних депутатів 22 грудня 2000 року та зареєстрованого у реєстровій книзі Криворізького бюро технічної інвентаризації за №202П-151, квартира АДРЕСА_1 належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_2 (т. 1 а.с. 54).

На підставі викладеного, можна дійти висновку, що частка квартири АДРЕСА_1, яка є спадковим майном після смерті ОСОБА_3, померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 року, становить 1/3 частину і спадщина після його смерті відкрилася саме на цю частку.

Оскільки, частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними, то сторони у справі мають право на спадкування після смерті ОСОБА_3, померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 року, кожен по 1/6 частини квартири АДРЕСА_1.

За правилами ч.5 ст. 1224 ЦК України суду надано право усунути особу від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.

З огляду на зміст зазначеної норми закону суд, вирішуючи таку справу, згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України, повинен установити як факт ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги, так і факт перебування спадкодавця в безпорадному стані через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво та потребу спадкодавця в допомозі цієї особи.

При цьому, під безпорадним станом, як це роз'яснено в п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» № 7 від 30.05.2008 року, слід розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування.

Ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який потребував допомоги, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на уникнення від обов'язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, тобто ухилення, пов'язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов'язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій. Таким чином, ухилення характеризується умисною формою вини.

Крім того, підлягає з'ясуванню судом і питання, чи потребував спадкодавець допомоги від спадкоємця за умови отримання її від інших осіб та чи мав спадкоємець матеріальну й фізичну змогу надавати таку допомогу, з урахуванням конкретних обставин у кожній справі.

За змістом ч. 5 ст. 1224 ЦК України лише при одночасному настанні вказаних обставин і доведеності зазначених фактів у їх сукупності спадкоємець може бути усунутий від права на спадкування за законом.

Стаття 13 ЦПК встановлює, що суд розглядає справи на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до статті 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Європейський суд з прав людини зауважив, що принцип «процесуальної рівності сторін» передбачає, що у випадку спору, який стосується приватних інтересів, кожна зі сторін повинна мати розумну можливість представити свою справу, включаючи докази, в умовах, які не ставлять цю сторону в істотно більш несприятливе становище стосовно протилежної сторони (DOMBO BEHEER B.V. v. THE NETHERLANDS, № 14448/88, § 33, ЄСПЛ, від 27 жовтня 1993 року)

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб'єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об'єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов'язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Матеріали справи не містять доказів того, що ОСОБА_1 свідомо ухилялася від надання допомоги спадкодавцю ОСОБА_2 та того, що останній потребував допомоги саме від доньки, враховуючи те, що він проживав разом із сином - відповідачем по справі ОСОБА_2, та, за необхідності, міг отримати допомогу від останнього.

Доводи ОСОБА_2 про те, що саме він проживав з батьком та прибирав у квартирі, робив ремонт та замінював обладнання, не можуть бути прийняті до уваги колегією суддів як обставини, які у розумінні ст. 1224 ЦК України надають суду право усунути особу від права на спадкування за законом, оскільки суду не надано доказів придбання ліків виключно за кошти ОСОБА_2, а понесення витрат на утримання квартири, співвласником якої він є та в якій він проживає разом з сім'єю, є його обов'язком на підставі ст. 360 ЦК України.

Доводи ж ОСОБА_2 про те, що позивач ОСОБА_1 не несла витрат на догляд, лікування та поховання батька ОСОБА_3, померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 року, теж не можуть бути враховані колегією суддів, оскільки такі обставини підлягають доказуванню при вирішенні спору щодо відшкодування витрат на утримання, догляд, лікування та поховання спадкодавця у порядку ст. 1232 ЦК України та не можуть бути правовою підставою для усунення від права на спадкування за законом, враховуючи недоведеність умисної винної поведінки з боку позивача ОСОБА_1 щодо ненадання допомоги батькові та його потреби в такій допомозі.

На підставі вищевикладеного колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції - скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання права власності у порядку спадкування за законом та про відмову в задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 про усунення від спадкування.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір, сплачений за подання позовної заяви у розмірі 794,80 грн., що відповідає розміру визначеному Законом України «Про судовий збір», а всього 1 087,39 грн.

Керуючись ст. ст. 367, 369, 374, п. 4 ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381, 382 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу від 01 грудня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа Третя Криворізька державна нотаріальна контора, про визнання права власності на спадкове майно - задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_1 та ОСОБА_2, за кожним окремо, право власності в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_3 (померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 року) по 1/6 частки квартири, житловою площею 45,10 кв.м., загальною площею 62,60 к.м. розташовану за адресою: АДРЕСА_3.

В задоволенні інших позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_10, понесені нею витрати по сплаті судового збору у розмірі 794 (сімсот дев'яносто чотири) гривень 80 (вісімдесят) копійок.

У задоволені зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення від спадкування після смерті ОСОБА_3, померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 року - відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 05 квітня 2019 року.

Головуючий:

Судді: