У Х В А Л А

про самовідвід

10.01.2019 року м. Львів

Суддя Франківського районного суду м. Львова Кузь В.Я.

за участю секретаря Янковської С.Ю.

розглянувши матеріали позовної заяви Акціонерного товариства Комерційного банку «Приват Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, які поступили до Франківського районного суду м. Львова з із Львівського апеляційного суду 04 січня 2019 року,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся в суд із позовом про стягнення заборгованості.

Ухвалою судді Франківського районного суду м. Львова від 26.09.2018 року позовну заяву залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків допущених при її подачі.

Підстави залишення позовної заяви без руху викладені в ухвалі.

Оскільки, ухвала про залишення позовної заяви без руху , в частині виконання вимог ст. ст.175, 177 ЦПК України, позивачем у повному обсязі не була виконана, матеріали позовної заяви, відповідно до Ухвали судді від 24 жовтня 2018 року повернуто позивачу із роз'ясненням права звернення до суду повторно, у випадку якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для повернення позовної заяви.

Не погоджуючись із даною ухвалою, представник позивача подав апеляційну скаргу, яку мотивував, як на його думку, порушенням суддею першої інстанції вимог та положень, передбачених ч. 1 ст. 89, ч.5 ст. 263 та ст. 379 КПК України.

За результатами розгляду апеляційної скарги , ухвала судді першої інстанції скасована, з підстав викладених в постанові апеляційного суду від 18 грудня 2018 року з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Приймаючи дане рішення, суд апеляційної інстанції покликався на норми матеріального права, а саме: на ст. 4, ч. ст. 15 , ч.1 ст.16 ЦК України, які суддею першої інстанції не застосовувалися і не могли застосовуватись на даній стадії цивільного судочинства, оскільки суддею вирішувалися питання передбачені Главою 2 ЦПК України, у тому числі й про відповідність позовної заяви вимогам процесуального законодавства.

При цьому, приймаючи рішення про повернення позовної заяви позивачу з підстав викладених в ухвалі, суддя виходив виключно з вимог ст. 185 ЦПК України та інших норм національного законодавства, у відповідності до вимог ст.ст. 2- 4 ЦПК України.

Одночасно, у своїй ухвалі колегія суддів апеляційного суду покликалася на положення ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, в частині права на справедливий суд, а також практику Європейського суду з прав людини , в частині доступу до суду.

Зокрема, апеляційним судом зазначено: «Згідно висновків , викладених в рішеннях Європейського суду з прав людини, суворе трактування національним законодавством процесуального правила (надмірний формалізм) можуть позбавити заявників права звертатись до суду».

Як вбачається з ухвали, апеляційний суд дійшов висновку, що надмірний формалізм під час вирішення питання про відкриття провадження у справі суперечить принципу верховенства права, завданням цивільного судочинства та порушує гарантоване п.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, право на доступ до суду.

Приймаючи рішення про скасування ухвали судді першої інстанції, апеляційний суд своє рішення мотивував також покликанням на п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.06.2009 року «Про застосування норм Цивільного процесуального Кодексу України при розгляді справ у суді першої інстанції», вказавши, що подання доказів можливе на наступних стадіях цивільного процесу, тому суд не вправі через неподання доказів при пред'явленні позову залишати заяву без руху та повертати заявнику».

За вказаних обставин колегія суддів прийшла до висновку, що суд першої інстанції постановив ухвалу про повернення позовної заяви у справі з порушенням вимог закону, у той же час якого саме закону та яких конкретно норм, апеляційний суд не вказав.

Як суддя, якому вказані матеріали позовної заяви передані для продовження розгляду, вважаю, що позовна заява з додатками й надалі не відповідає вимогам процесуального законодавства, з підстав наведених в ухвалі від 26 вересня 2018 року про залишення матеріалів ( не справи) позовної заяви без руху.

Крім того, моє ставлення до оцінки матеріалів в ході вирішення питань, передбачених ст. 185 ЦПК України уже висловлені в ухвалі про залишення позовної заяви без руху та у скасованій ухвалі, а відтак, даний факт є тією обставиною, що викликатиме сумнів у моїй неупередженості при повторному їх вирішенні та відповідно до ст. ст. 36, 37 ЦПК України, виключає участь судді в цивільному провадженні з розгляду вказаного питання..

Перейти до продовження розгляду повернутих матеріалів на відповідність вимогам процесуального законодавства, і зокрема вимогам ст. 175 і 177 ЦПК України, як це зазначено в ухвалі апеляційного суду, за відсутністю таких матеріалів, оскільки такі повернуті позивачу та не були предметом дослідження в апеляційному суді, виявляється неможливим, а крім того, наявна ухвала від 26 вересня 2018 року про залишення матеріалів позовної заяви без руху, яка не скасована і підлягає виконанню відповідно до вимог ст.18 ЦПК України та інших законодавчих норм ( ас. 8 -9 ).

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 36 ЦПК України, суддя не може розглядати справу і підлягає відводу (самовідводу), якщо є інші обставини, що викликають сумнів в неупередженості або об'єктивності судді.

Частиною першою ст. 36 ЦПК України встановлено, що з підстав, зазначених у статтях 36, 37 і 39 цього Кодексу, суддя зобов'язаний заявити самовідвід.

З огляду на викладене, заявляю самовідвід з підстав, передбачених п. 5 ч.1 ст. 36 ЦПК України.

Приймаючи дане рішення щодо задоволення заяви про самовідвід, зважаю також на положення п. 2.5 Бангалорських принципів поведінки суддів, відповідно до яких, суддя підлягає відводу від участі в розгляді справи у тому випадку, коли у стороннього спостерігача могли б виникнути сумніви в неупередженості судді.

Аналогічні висновки містяться в Рішеннях Європейського Суду з прав людини від 09 листопада 2006 року у справі «Білуга проти України» та Рішенні від 28 жовтня 1998 року у справі «Ветштайн проти Швейцарії» де зазначається, що важливим питанням є довіра, яку суди повинні вселяти у громадськість у демократичному суспільстві. Судді зобов'язані викликати довіру в учасників судового розгляду, а тому будь - який суддя, стосовно якого є підстави для підозри у недостатній неупередженості, повинен брати самовідвід.

Відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України, процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Зважаючи на встановлені обставини, і зокрема що матеріали позовної заяви, що подані позивачем є нечитабельними, фізично не можуть бути перевірені мною як суддею, а позивач відмовляється виконати ухвалу про усунення недоліків, беручи до уваги наявність ухвали апеляційного суду та враховуючи вимоги положень національного законодавства і практику Європейського суду з прав людини, приходжу до висновку, що з метою уникнення будь - яких сумнівів в учасників цивільного процесу з розгляду матеріалів позовної заяви щодо неупередженості судді при новому розгляді питань, передбачених ст. 185-186 ЦПК України, суддя Франківського районного суду м. Львова Кузь В.Я. підлягає відводу.

У зв'язку з цим, заявляю самовідвід.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 2 - 5, 10, 11, 18,36, 37, 39, 258 - 260 ЦПК України, -

У Х В А Л И В:

Задовольнити заяву судді Кузя В.Я. про самовідвід у розгляді матеріали позовної заяви Акціонерного товариства Комерційного банку «Приват Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, які поступили до Франківського районного суду м. Львова з із Львівського апеляційного суду 04 січня 2019 року ( судове провадження № 2/465/1794/19; судова справа № 465/5807/18).

Матеріали судового провадження № 2/465/1794/19 передати до канцелярії суду на повторну реєстрацію та визначення судді в порядку, передбаченому ст. 33 ЦПК України.

Ухвала окремому оскарженню не підлягає.

Суддя В. Кузь