ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова

Іменем України

03 квітня 2019 року

м. Харків

справа № 636/1012/16-ц

провадження № 22-ц/818/1706/19

Харківський апеляційний суд у складі:

головуючого - Пилипчук Н.П.,

суддів - Кругової С.С., Маміної О.В.,

за участю секретаря судових засідань - Плахотнікової І.О.,

учасники справи:

позивач: ОСОБА_2

відповідачі: ОСОБА_3, ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу

за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання правочину недійсним та визнання права власності на майно,

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_5 на рішення Чугуївського міського суду Харківської області від 06 грудня 2018 року, ухвалене суддею Оболєнською С.А., в залі суду в м. Чугуєві, Харківської області,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_2 звернувся до Чугуївського міського суду Харківської області з позовом до ОСОБА_3 та ОСОБА_6.

В обґрунтування позову ОСОБА_2 зазначав, що йому на праві власності належала квартира АДРЕСА_1 яку він отримав у спадок від своїх батьків. ОСОБА_2 з дитинства страждав психічним захворюванням - олігофренією, а після смерті батьків став зловживати алкоголем, що загострило його психічну хворобу. Відповідач ОСОБА_3, розуміючи складну життєву ситуацію ОСОБА_7, в яку він потрапив після смерті батьків, та знаючи про наявність в нього психічної хвороби, скористався цим, ввів його у оману, в результаті чого при укладенні спірного правочину він мав на меті настання зовсім інших наслідків від угоди, а також бажав досягти іншого, ніж купівля-продаж належної йому квартири, а саме вважав, що у майбутньому отримає від вказаної угоди матеріальне благо у виді права власності на окрему кімнату в гуртожитку, що було йому обіцяно ОСОБА_3 Тобто дійсні наміри ОСОБА_2 і внутрішня воля при укладенні спірного договору відрізнялися від фактично зазначених у оспорюваному договорі, що порушує його законні права та інтереси. Крім цього, в момент підписання спірного договору ОСОБА_2 знаходився в стані алкогольного сп'яніння і не міг в повній мірі усвідомлювати значення своїх дій.

У зв'язку із чим, з урахуванням поданих уточнень, просив суд визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, укладений 09.09.2005 р. між ОСОБА_2 і ОСОБА_3 та посвідчений приватним нотаріусом Чугуївського міського нотаріального округу Царьовим Д.М., визнати за ОСОБА_2 право власності на квартиру АДРЕСА_1 витребувати квартиру АДРЕСА_1 з володіння ОСОБА_6 та передати ОСОБА_2

Рішенням Чугуївського міського суду Харківської області від 06 грудня 2018 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_5, який діє в інтересах ОСОБА_2 просить вказане рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, задовольнивши його позивні вимоги. Обґрунтовуючи апеляційну скаргу апелянт вказує на неповне з'ясування судом всіх обставин справи.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції не враховано, що ОСОБА_2 має хронічне, стійке психічне захворювання - олігофренію у формі легкої розумової відсталості. Перебуває на обліку у психоневролога з 1986 року та страждає на епілептичні напади. Дійсні наміри ОСОБА_2 і внутрішня воля при укладенні договору відрізнялися від фактично зазначених у оспорюваному договорі, що порушує його законні права та інтереси.

Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді, пояснення сторін, що з'явилися, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 09.09.2005 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1

Вказаний договір вчинений у письмовій формі, підписаний обома сторонами договору, посвідчений приватним нотаріусом Чугуївського міського нотаріального округу та зареєстрований в реєстрі за № 604

Із змісту договору вбачається, що продаж квартири здійснено за 37500 грн., гроші ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_3 повністю до підписання договору. При укладанні спірного договору купівлі-продажу, сторони були згодні з його умовами, про що свідчить їх підпис на договорі, в тому числі з розміром грошових коштів, отриманих в якості оплати за придбане майно (а.с.9, том 1).

Крім цього, сторони домовились, що відчужувана квартира НОМЕР_1 буде повністю звільнена продавцем і передана в належному для проживання стані (у тому числі будуть зняті з реєстраційного обліку особи, що в ній мешкають), будуть передані ключі до 01 жовтня 2005 року з дня підписання цього договору, зі сплатою всіх комунальних послуг та інших обов'язкових платежів за весь час фактичного проживання.

Після укладення договору ОСОБА_2 з дозволу відповідача ОСОБА_3 залишився проживати в зазначеній квартирі.

У серпні 2012 року ОСОБА_3 звертався до суду з позовом, в якому просив виселити ОСОБА_2 з квартири АДРЕСА_1 та зняти його з реєстраційного обліку за вказаною адресою. На обґрунтування зазначених позовних вимог посилався на те, що за договором купівлі-продажу від 09.09.2005 року він придбав у відповідача спірну вказану квартиру. При підписанні договору відповідач підтвердив, що гроші за договором отримав, але зобов'язань щодо виселення з квартири не виконав. Так після продажу квартири продавець звернувся з проханням пожити в квартирі до того часу, коли він знайде собі житло, але останній через деякий час взагалі відмовився виселитися з квартири, почав зловживати спиртними напоями. Пошкодив вікна, за час проживання в квартирі комунальні послуги не сплачував. У зв'язку з тим, що квартира необхідна для проживання сім'ї ОСОБА_3, він просив виселити з неї ОСОБА_2

Не погоджуючись з позовом ОСОБА_3 у лютому 2013 року ОСОБА_2 звернувся до суду з зустрічним позовом про визнання договору купівлі-продажу недійсним згідно зі ст. 225 ЦК України з тих підстав, що при підписанні цього договору він не усвідомлював значення своїх дій. Зазначив, що з дитинства хворів на олігофренію. Крім того, при підписанні договору покупець ОСОБА_3 обіцяв придбати йому маленьку кімнату в гуртожитку або в комунальній квартирі.

Рішенням Чугуївського міського суду Харківської області від 03.04.2013 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 03.04.2014 року, позов ОСОБА_3 задоволено, у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат (а.с. 19-21, 22-23).

Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23.07.2014 р. рішення Чугуївського міського суду Харківської області від 03.04.2013 р. та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 03.04.2014 року в частині вирішення первісного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2, третя особа Чугуївський РВ ГУ МВС України в Харківській області, про виселення та зняття з реєстраційного обліку скасовано, справу в цій частині направлено на новий розгляд до суду першої інстанції. Рішення Чугуївського міського суду Харківської області від 03.04.2013 р. та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 03.04.2014 року в частині вирішення зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_9 про визнання договору купівлі-продажу недійсним залишено без змін.

В ухвалі колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23.07.2014 року зазначено, що відмовляючи в задоволенні зустрічних позовних вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу, суд першої, з висновком якого погодився і суд апеляційної інстанції, обґрунтовано виходив з недоведеності зустрічного позову, так як наведені в ньому доводи щодо захворювання позивача, яке могло вплинути на його волевиявлення, не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи, в якій відсутні відомості про абсолютну неспроможність ОСОБА_2 в момент укладення договору розуміти значення своїх дій або керувати ними, тому правильно вважав, що під час укладення договору купівлі продажу квартири ОСОБА_2 був повністю адекватним, отже відсутні установлені ст. 225 ЦК України підстави для визнання договору недійсним.

Згідно договору купівлі-продажу від 25.05.2016 року, посвідченого Чугуївською державною нотаріальною конторою Харківської області, право власності на квартиру , яка є предметом цього спору набула ОСОБА_6.

Згідно висновку судово-психіатричної експертизи №482 від 19.06.2018 року, складного комісією лікарів відділення судово-психіатричної експертизи №18 КЗОЗ Харківська обласна клінічна психіатрична лікарня №3, ОСОБА_2 на теперішній час виявляє хронічний, стійкий психічний розлад у формі легкої розумової відсталості. Відповідно до свого психічного стану здатний усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. У період часу, якому відповідає укладення договору купівлі-продажу від 09.09.2005 р., виявляв хронічний, стійкий психічний розлад у формі легкої розумової відсталості. Відповідно до свого психічного стану був здатний усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними (а.с.179-182, том 2).

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив з дотримання при укладенні правочину сторонами передбачених статтею 203 ЦК України загальних вимог, додержання яких є необхідним для чинності правочину; недоведеності укладення правочину під впливом обману.

Висновки суду відповідають обставинам справи, вказують на правильне застосування норм матеріального права.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Відповідно до статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є договори та інші правочини. Правочинам притаманне правомірне вольове вчинення особою, що має належний статус суб'єкта цивільного права, юридичних дій, спрямованих на свідоме створення конкретного цивільного правового результату для себе або інших осіб. Правомірність правочину означає, що він не повинен порушувати відповідних вимог закону, загальних та спеціальних законодавчих заборон. Суб'єктом правочину може бути будь-який суб'єкт цивільного права, що має достатню правоздатність та дієздатність. Вольова спрямованість правочину характеризує внутрішнє суб'єктивне бажання особи, яке реалізується через відповідну об'єктивно виражену форму виявлення (підписання договору, інше). У правочині зовнішнє волевиявлення має бути адекватним внутрішній волі особи. Воля особи має бути спрямована на досягнення відповідного юридичного наслідку. Для набрання правочином юридичної сили, правочин має відповідати вимогам, встановленим законом. Загальні вимоги чинності правочину перелічені у статті 203 ЦК, які стосуються правомірності його змісту, дієздатності сторін, волевиявлення сторін, форми правочину, що укладається, реальності передбачуваних правових наслідків.

Відповідно до положень статті 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Сторона, яка застосувала обман, зобов'язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв'язку з вчиненням цього правочину.

У сенсі положень даної норми матеріального права одна із сторін умисно вводить другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення. До таких обставин належать певні властивості речі, що є предметом правочину, можливість використати її за цільовим призначенням та інше. Обман може проявлятися в заперечені наявності певних обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину або замовчуванні їх існування. Для того, щоб кваліфікувати правочин як обман за статтею 230 ЦК необхідно встановити, що омана стосувалася природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Однак введення в оману щодо мотивів правочину не дає стороні права для застосування до сторони, яка застосувала обман, правових наслідків, передбачених статтею 230 ЦК. Обман як підстава для визнання правочину недійсним - це певні винні, умисні дії сторони, яка намагається запевнити іншу сторону про такі властивості та наслідки правочину, які насправді настати не можуть; при обмані наслідки правочину, що вчиняється, є відомими та бажаними для однієї із сторін.

Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення (пункт 20 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»).

ОСОБА_2 заявляє, що при підписанні договору купівлі-продажу від 09.09.2005 року ОСОБА_3 обіцяв придбати йому маленьку кімнату у гуртожитку.

Отже, із змісту пояснень ОСОБА_2 не вбачається, що він не розумів, що продає своє житло. Стверджує, що окрім тих умов, які викладені в договорі купівлі-продажу між ним та ОСОБА_3 була досягнута й інша домовленість про те, що ОСОБА_3 згодом придбає для нього кімнату у гуртожитку.

В апеляційному суді представник ОСОБА_2 уточнив, що вважає договір недійсним саме через введення ОСОБА_2 в оману іншою стороною правочину - ОСОБА_3

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно зі ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до вимог ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Згідно зі ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Статтею ст.89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Крім того, частиною 6 ст. 81 ЦПК України, визначено, що доказування (а, отже, і рішення суду) не може ґрунтуватися на припущеннях.

Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів того, що між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 була досягнута домовленість про те, що після укладення оспорюваного договору ОСОБА_3 придбає йому кімнату у гуртожитку. Відсутні докази також того, що ОСОБА_2 за продаж квартири не отримував грошей 37 500 грн., що еквівалентно 7500 доларів США. Зазначене твердження спростовується змістом договору.

ОСОБА_2 зазначав також, що через дальнозоркість без окулярів не мав можливості прочитати текст договору. Однак той факт, що на час підписання договору він не мав окулярів - ОСОБА_2 не доведено. Доводи ОСОБА_2 щодо нездатності розуміти значення своїх дій та керувати ними - спростовуються висновками експертизи від 19.06.2018 року.

ОСОБА_2 не позбавлений можливості захистити своє право користування спірною квартирою, якщо вважає, що набув його, проживаючи тривалий час разом із ОСОБА_3 та його родиною, якщо його було безпідставно виселено.

За таких обставин, правильним є висновок суду першої інстанції про недоведеність позовних вимог ОСОБА_2 та про відсутність підстав для задоволення позову.

Правові підстави для скасування судового рішення та ухвалення при апеляційному перегляді справи нового рішення про задоволення позову відсутні.

Апеляційна скарга не містить доводів на спростування висновків суду першої інстанції, які є обґрунтованими та узгоджуються з матеріалами справи, при встановленні обставин справи судом не було порушено норм цивільного процесуального законодавства й правильно застосовано норми матеріального права.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_5, який діє в інтересах ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Чугуївського міського суду Харківської області від 06 грудня 2018 року - залишити без змін.

Постанова апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий - Н.П. Пилипчук

Судді - С.С. Кругова

О.В. Маміна