РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ун. № 759/10633/16-ц

пр. № 2/759/176/19

14 січня 2019 року Святошинський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді Величко Т.О .,

за участі секретаря Дудник В.В.,

позивач ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

відповідач ОСОБА_3

представник відповідача ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Києва цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ майна, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до відповідача ОСОБА_3 про поділ майна, посилаючись на те, що 22 листопада 2008 року Відділом реєстрації актів цивільного міського управління юстиції був зареєстрований шлюб між позивачем та відповідачем, про що зроблено відповідний актовий запис № 2172. Від даного шлюбу сторони мають неповнолітню доньку ОСОБА_5, яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_3 року. Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 25.03.2016р., яке набрало законної сили 04.04.2016р., шлюб між сторонами - розірвано.

Позивача зазначила, що за час шлюбу позивачем та відповідачем була набута у власність однокімнатна квартира № АДРЕСА_2, що підтверджується свідоцтвом про право власності серія НОМЕР_2 від 19.02.2015р. Згідно Висновку про вартість об'єкта оцінки, складеного 03.12.2015р. ТОВ «ЛЕКСТАТУС ГРУП», вартість квартири становить 1 757 395,00 гривень. Крім цього, за час шлюбу також був придбаний автомобіль марки «MAZDA СХ-5», державний номер НОМЕР_1. На даний час автомобіль знаходиться в користуванні відповідача та документи щодо права власності на нього у позивача відсутні, тому не можуть бути надані суду.

Позивача зазначила, що поділ майна наведеним вище чином має на меті забезпечити права та інтереси спільної неповнолітньої доньки. Позивач зверталася до відповідача з пропозицією переоформити право власності на належну квартиру АДРЕСА_2 на неповнолітню доньку. Але, з незрозумілих причин, відповідач в подальшому відмовився переоформлення права власності на квартиру на доньку.

Ухвалою суду від 13.09.2016 року відкрито провадження у справі. Ухвалою суду від 25.04.2018 року позов залишено без руху. Ухвалою суду від 14.05.2018 року продовжено розгляд справи.

Позивач та її Представник в судовому засіданні підтримали заявлені позовні вимоги та просили їх задовольнити посилаючись при цьому на обставини справи, викладені в позовній заяві.

Відповідач та його представник з»явилися в судове засідання, частково визнав позов, надав до суду відзив, посилаючись на те, що в квітні 2018 року на його адресу надійшли додаткові пояснення до позовної заяви з доданими документами, зокрема договір позики, акт приймання-передачі майнових прав в обмін на цінні папери, виписка. Також стверджується обставина, що власні кошти Позивача для придбання квартири становлять 60062 дол. США. Пояснення Позивача знову таки направленні виключно на те, щоб створити уяву про понесення особисто нею значних витрат на придбання квартири, проте ці пояснення поєднують, як неправдиву так і хибну інформацію, щодо обставин придбання квартири, а саме: - в поясненнях зазначено, що спірна квартира була придбана за 686400 грн. (86670 дол. США), проте в акті приймання-передачі майнових прав зазначено, що вартість майнових прав становить 370200 грн., тобто це свідчить про те, що Позивач не займалась оформленням договору купівлі продажу та не володіє інформацією, щодо обставин придбання квартири, щодо отримання позики її батьком, то можу зазначити, що про ці обставини нічого не відомо, кошти на придбання квартири від батька Позивача не передавались, крім того з наданого договору позики взагалі не вбачається чи він виконувався. Щодо оплати частини вартості квартири за рахунок власних коштів Позивача отриманих, як заробітна плата, то можу зазначити, що в той час, між сторонами були щирі шлюбні стосунки, чекали дитину, народили її та піклувались про неї, доходи за 2009-2011 року склали 874293,66 грн. тому в сім'ї не було необхідності рахувати кошти які окремо витрачались на утримання сім'ї або на придбання та ремонт квартири. Позиція Відповідача залишається не змінною та він пропонує з метою забезпечення прав дитини укласти одночасно договір дарування квартири дитині та договір між батьками, щодо здійснення батьківських прав і визначення місця проживання дитини. В позовній заяві вірно відображено - майно набуте під час шлюбу і вірно зазначено, що згідно ст. 60 СК України майно набуте під час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності, при цьому частки майна дружини та чоловіка є рівними.

Вислухавши пояснення позивача представника позивача та відповідача, всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному і об'єктивному розгляді справи, зібрані по справі докази, керуючись законом, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

За змістом ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України.

Згідно ст.69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

В судовому засіданні встановлено, що 22 листопада 2008 року Відділом реєстрації актів цивільного міського управління юстиції був зареєстрований шлюб між позивачем та відповідачем, про що зроблено відповідний актовий запис № 2172. (а.с.5).

Від даного шлюбу сторони мають неповнолітню доньку ОСОБА_5, яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_3 року. (а.с.6).

Судом встановлено, що відповідно до рішення Святошинського районного суду м. Києва від 25.03.2016 р. шлюб між сторонами було розірвано. ( а.с. 7).

Судом встановлено, що сторони в період шлюбу придбали однокімнатну квартиру № АДРЕСА_2, що підтверджується свідоцтвом про право власності серія НОМЕР_2 від 19.02.2015р. (а.с.8).

Відповідно до ч.17 Постанови Пленуму ВССУ від 07.02.2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» розглядаючи позови, пов'язані з правом спільної власності, суди повинні виходити з того, що відповідно до ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Так, спільною сумісною власністю, зокрема, є : майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом та майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Згідно ч.4 ст.355 ЦК України спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно, тобто діє презумпція спільної часткової власності. Частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом. Тобто, якщо розмір часток у такій власності не було визначено і учасники спільної власності при придбанні майна не виходили з рівності їх часток, розмір частки кожного з них визначається з урахуванням вкладу кожного із співвласників у придбання (виготовлення, спорудження) майна. Частка суб'єкта права спільної сумісної власності визначається, зокрема, при поділі майна, виділі частки зі спільного майна, звернення стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкритті після нього спадщини.

Відповідно до ч.37 Постанови Пленуму ВССУ від 07.02.2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» з урахуванням положень ч.1 ст.15 та ст.392 ЦК України, власник має право пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Виходячи зі змісту наведених норма права, потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб'єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється, а не в тому разі, коли цими особами не виконується відповідне рішення суду, ухвалене раніше.

Відповідно до ч.19 Постанови Пленуму ВССУ від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори про поділ майна подружжя, суди повинні враховувати, що само по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуде за час шлюбу. Проте розпорядження таким майном після розірвання шлюбу здійснюється колишнім подружжям виключно за взаємною згодою відповідно до положень цивільного законодавства, оскільки в таких випадках презумпція згоди одного з подружжя на укладення другим договорів з розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності подружжя, вже не діє.

Відповідно до ч.23 Постанови Пленуму ВССУ від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановити обсяг спільного нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясувати джерело і час його придбання.

Відповідно до ч.24 Постанови Пленуму ВССУ від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» до складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне в нього на час розгляду справи та те, що знаходиться у третіх осіб.

На підставі вище викладеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про поділ спільного майна подружжя підлягають задоволенню в повному обсязі, так як суду надані підтвердження того, що спірна квартира придбана хоча і на ім'я ОСОБА_3 однак в період перебування останнього в шлюбі з позивачем та за їх спільні кошти, а тому за позивачкою необхідно визнати право власності на ? частини вказаної квартири.

Згідно ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 89 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

В судовому засіданні позивач просила суд поділити спільне набуте майно, однокімнатну квартира № АДРЕСА_2, вартістю 1 757 395,00 гривень, відійти від рівності часток подружжя та виділити позивачу у власність 3/4 частини квартири, а відповідачу 1/4 частину квартири та залишии автомобіль марки «MAZDA СХ-5», державний номер НОМЕР_1.

Відповідач позов визнав частково, щодо поділу спільного набутого майна, однокімнатну квартира № АДРЕСА_2, вартістю 1 757 395,00 гривень, по 1/2 частині кожному, та повідомив, щодо автомобіля марки «MAZDA СХ-5», державний номер НОМЕР_1, спір відсутній на даний час, та заперечує щодо виділу йому в особисту власність автомобіля за рахунок збільшення частки у праві власності на вказану квартиру.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Суд засліхавши пояснення учасників справи, дослідивши письмові докази полдані допозовної заяви вважає, що позов підлягає задоволенню частково.

Керуючись ст.ст. 15, 355, 358, 364, 368, 372, 392 ЦК України, ст.ст. 57, 60, 61, 68, 69,70,71, 175 СК України, Постановою Пленуму ВССУ від 07.02.2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», Постановою Пленуму ВССУ від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» та керуючись ст.ст. 3, 7-13, 76-81, 141, 259, 263-265, 268, 273, 280-282, 354 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ майна - задовольнити частково.

Здійснити поділ спільного майна подружжя.

Виділити ОСОБА_1 у власність 1/2 частки квартири АДРЕСА_2.

Виділити ОСОБА_3, 1/2 частки квартири АДРЕСА_2.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути з відповідача ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1, на користь позивача ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, проживаючої за адресою: АДРЕСА_2, сплачений судовий збір пропорційно до розміру задоволеної частинр позовних вимог в розмірі 2067( дві тисячі шісьдесят сім)грн.00 ком.

Рішення може бути оскаржено протягом 30 днів з дня його проголошення/складання повного тексту шляхом подання безпосередньо до Київського Апеляційного суду апеляційної скарги.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не подано. В разі подання апеляційної скарги рішення набирає законної сили, якщо його не скасовано, після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя : Т.О. Величко