Провадження 2/127/4751/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 січня 2019 року м. Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області в складі

головуючого судді Борисюк І.Е.

за участю: секретаря Максимчука Я.В.,

представника позивача ОСОБА_1,

відповідача та законного представника співвідповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3,

представника третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Служби у справах дітей Вінницької міської ради - Бойко М.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1, яка діє в інтересах ОСОБА_5, до ОСОБА_3 та ОСОБА_2 за участютретьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Служби у справах дітей Вінницької міської ради про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, -

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького міського суду Вінницької області звернулася ОСОБА_1, яка діє в інтересах ОСОБА_5, з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_2 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

Позов мотивовано тим, що позивач є власником квартири за адресою: АДРЕСА_1. За вказаною адресою він не проживав та не був прописаний. Натомість, у належній йому квартирі були прописані та проживали його син - ОСОБА_6, дружина його сина - ОСОБА_3 та їх малолітній син - ОСОБА_2. 23 вересня 2016 року шлюб між сином позивача та ОСОБА_3 було розірвано за рішенням суду у справі № 127/11270/16-ц. У червні 2017 року ОСОБА_3 та онук позивача забрали усі речі та виїхали з квартири позивача. Також позивач зазначає, що з моменту виїзду по теперішній час вони постійно проживають за адресою: АДРЕСА_2, що належить рідній сестрі відповідача на праві приватної власності відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно. Таким чином, відповідач разом з сином не проживають у квартирі позивача більше року. Добровільно знятись з реєстрації разом з сином ОСОБА_3 не бажає, неодноразові прохання позивача щодо цього нею проігноровані. Разом з тим, син позивача - ОСОБА_6, 10 жовтня 2018 року добровільно знявся з реєстрації місця проживання за вказаною вище адресою та як батько малолітнього ОСОБА_2 не заперечує проти зняття з реєстрації місця проживання свого сина, так як останній фактично мешкає з відповідачем. Подальша формальна реєстрація відповідача разом з малолітнім сином в квартирі позивача є порушенням його прав як власника, а тому такі перешкоди мають бути усунуті.

Вищезазначене й стало підставою звернення позивача до суду із вимогою про визнання ОСОБА_3 та її малолітнього сина ОСОБА_2 такими, що втратили право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1.

Ухвалою суду від 16.11.2018 позовну заяву прийнято до розгляду і відкрито провадження у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Зазначеною ухвалою судом залучено до участі у справі в якостітретьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Службу у справах дітей Вінницької міської ради, а також запропоновано учасникам справи надати заяви по суті справи та докази у строк, встановлений судом, а також витребувано від Служби у справах дітей Вінницької міської ради висновок щодо розв'язання спору відносно малолітнього ОСОБА_2.

12.12.2018 відповідачем до суду, у строк, визначений судом, подано відзив на позов.

Позивачем відповідь на позов не надано.

У судовому засіданні представником третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору надано суду на виконання вимог ухвали суду від 16.11.2018 висновок щодо розв'язання спору відносно малолітнього ОСОБА_2.

Будь-які інші докази по справі чи інші клопотання від учасників справи на адресу суду не надійшли.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала і просила їх задовольнити, аргументуючи мотивами викладеними в позовній заяві.

Відповідач, діючи в своїх інтересах та як законний представник малолітнього ОСОБА_2, заперечувала щодо задоволення позову. В судовому засіданні відповідач зазначила, що вимушена була піти з квартири, оскільки у її колишнього чоловіка з'явилася інша жінка. Відповідач повідомила, що з того часу тимчасово проживає разом із малолітнім сином, який є інвалідом з дитинства, в квартирі своєї сестри. ОСОБА_2 був з народження зареєстрований у квартирі позивача, іншого житла вони не мають.

Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору просила суд відмовити в задоволенні позову в частині, що стосується малолітньої дитини, пославшись на недоцільність і на висновок органу опіки та піклування.

При розгляді справи судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Згідно із витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, квартира АДРЕСА_3 належить на праві власності ОСОБА_5 з 08.04.2011. (а.с. 20)

Згідно з заочним рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 23.09.2016 шлюб між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 розірвано. Рішення набрало законної сили 04.10.2016. (а.с. 22)

Згідно із свідоцтвом про народження, виданим відділом реєстрації актів цивільного стану Вінницького міського управління юстиції у Вінницькій області 23.04.2010, батьками ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, записані ОСОБА_6 та ОСОБА_3. (а.с. 54)

Відповідно до довідки № 5475 від 03.09.2018, виданої МКП «ЖЕК №15», за адресою: АДРЕСА_1, зареєстровані і проживають: ОСОБА_3, ОСОБА_6 та ОСОБА_2. (а.с. 21)

Згідно з актом № 300818 від 30.08.2018, складеним комісією МКП «ЖЕК №15», ОСОБА_3 та ОСОБА_2 не проживають з червня місяця 2017 року за адресою: АДРЕСА_1. (а.с. 24)

Згідно з висновком Служби у справах дітей Вінницької міської ради від 08.01.2019, орган опіки та піклування Вінницької міської ради вважає недоцільним визнання дитини ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, таким що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1. (а.с. 62)

Згідно із медичним висновком та посвідченням, ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, є інвалідом з дитинства. (а.с. 52-53)

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з ч. 1 та ч. 5 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч. 1 і ч. 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно з ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно ч. 1 - ч. 3 ст. 83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви, а відповідач - разом з поданням відзиву.

Сторонами по справі у відповідності до ч. 4 ст. 83 ЦПК України не було повідомлено про неможливість подання доказів у встановлений законом строк. Крім того, будь-які інші докази, ніж ті, що були надані позивачем разом із позовом, відповідачем з відзивом та третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, до суду сторонами по справі подані не були. Заяви про те, що доданий до справи або поданий до суду учасником справи для ознайомлення документ викликає сумнів з приводу його достовірності або є підробленим, до суду не надходили.

Будь-які клопотання про витребування доказів по справі в зв'язку з неможливістю їх самостійного надання та заяви про забезпечення доказів до суду сторонами по справі не подавалися.

Суд вважає, що кожна із сторін по даній справі була належним чином поінформована про право надати суду будь-які докази для встановлення наявності або відсутності обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, а також прокоментувати їх. Крім того, сторони по справі не були позбавлені можливості повідомити суду й інші обставини, що мають значення для справи.

Отже, кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони.

Відповідно до ч. 1 ст. 12 ЦК України особа здійснює свої права вільно, на власний розсуд.

Відповідно до ч. 2 і ч. 3 ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з п. 2, п. 4, п. 6 - п. 7 ч. 2 ст. 43 ЦПК України учасники справи зобов'язані: сприяти своєчасному, всебічному, повному та об'єктивному встановленню всіх обставин справи; подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки; виконувати інші процесуальні обов'язки, визначені законом або судом.

Відповідно до ч. 1 ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Згідно із ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Судом не прийнято до уваги витяг із паспорту як доказ по справі, оскільки він не є належним і допустимим доказом в розумінні положень ст.ст. 77-78 ЦПК України. З даного витягу не можливо встановити з якого паспорту було здійснено цей витяг, кому він належить тощо.

Суд, дослідивши письмові пояснення, викладені представником позивача у позові, відповідачем у відзиві, заслухавши їх пояснення в судовому засіданні, та оцінивши, відповідно до ст. 89 ЦПК України, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів, наявних в справі, у їх сукупності, враховуючи вищевикладене, прийшов до переконання в тому, що позов підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним.

За ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

За положеннями ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Судом встановлено, що позивач є власником спірного житлового приміщення, у якому не проживав із відповідачами, оскільки зареєстрований та постійно проживав в АДРЕСА_4. Син позивача - ОСОБА_6 перебував у шлюбі з відповідачкою з 05.08.2008 до 23.09.2016, у зв'язку із чим остання була вселена до належного позивачу спірного житлового приміщення, який як власник цього майна надав право відповідачці користуватись ним.

Судом також встановлено, що відповідачка спільно з власником спірного житлового приміщення спільним побутом не була пов'язана; після розірвання шлюбу з сином позивача вибула із зазначеної квартири і з 2017 року проживає в квартирі, що належить на праві власності її сестрі.

За таких обставин суд дійшов висновку про те, що право відповідачки на користування чужим майном (спірною житловою квартирою) підлягає припиненню на вимогу власника цього майна відповідно до положень ч. 2 ст. 406 ЦК України.

З огляду на сутність установлених правовідносин, на ці правовідносини не поширюються норми ст.ст. 64, 156 ЖК України та ст. 405 ЦК України.

Вищевказана позиція узгоджується із правовою позицією висловленою Верховним Судом України 15.05.2017 у справі № 6-2931цс16.

Згідно з ч. 1 і ч. 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає.

Дитина належить до сім'ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає (ч. 2 ст. 3 СК України).

Відповідно до ч. 2 ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Суд прийшов до висновку, що малолітній ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, не може самостійно обирати місце свого проживання, тому факт його не проживання у спірній квартирі не є безумовною підставою для позбавлення його права користування цим житлом.

Право користування житлом у дитини виникає на підставі факту її народження, тому доводи позивача, що дитина не є членом сім'ї позивача, не пов'язана з ним спільним побутом, взаємними правами і обов'язками, не заслуговують на увагу.

Несплата дитиною коштів за користування житлово-комунальними послугами, також не може бути підставою для визнання її такою, що втратила право користування спірним жилим приміщенням, оскільки позивач (за доведеності понесення ним таких витрат одноособово) не позбавлений можливості ставити питання про їх відшкодування до законних представників (батьків) малолітньої дитини.

Також, судом на перше місце поставлено «якнайкращі інтереси дитини», оцінка яких включала в себе оцінку і знаходження балансу між усіма елементами, необхідними для прийняття рішення в даному випадку стосовно даної особи (див. пункт 47 Зауважень загального порядку Комітету ООН з прав дитини № 14 (2013) про право дітей на приділення першочергової уваги якнайкращому забезпеченню їх інтересів (Пункт 1 статті 3).

Суд прийшов до висновку, що відповідач ОСОБА_3 створює перешкоди позивачу в користуванні, володінні та розпорядженні його майном на власний розсуд, тобто повно і незаперечно здійснювати свої права користування і розпорядження майном, що є неприпустимим, згідно з чинним законодавством України.

Враховуючи вищевикладене, а також ст. 16 ЦК України, згідно якої суд може захистити цивільне право або інтерес у спосіб, що встановлений договором або законом, а також положення ч. 2 ст. 406 ЦК України, суд приходить до висновку, що в даному випадку існують підстави та необхідність для захисту прав позивача шляхом визнання ОСОБА_3 такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою АДРЕСА_1.

В задоволенні позовних вимог в частині визнання малолітнього ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1, слід відмовити, оскільки такі вимоги є необґрунтованими і недоведеними належними і допустимими доказами.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, судом встановлено наступне.

Позивачем при зверненні до суду було сплачено судовий збір в сумі 704, 80 гривень, що підтверджується квитанцією від 30.10.2018. (а.с. 1)

Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи положення ч. 1 ст. 141 ЦПК України з відповідача ОСОБА_3 на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в сумі 352, 40 гривень пропорційно до розміру задоволених позовних вимог (50 %). Решту судового збору в сумі 352, 40 гривень слід залишити за позивачем.

Доказів понесення сторонами по справі інших судових витрат суду не надано.

Враховуючи наведене, керуючись Конституцією України, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 3, 160 СК України, ст.ст. 12, 13, 15, 16, 316, 317, 319, 321, 383, 391, ч. 2 ст. 406 ЦК України, Законом України «Про охорону дитинства», ст.ст. 2, 4, 6, 10 - 13, 43, 44, 76-83, 89, 133, 141, 258, 259, 263-266, 279, 354 ЦПК України, суд -

УХВАЛИВ:

Позов задовольнити частково.

Усунути перешкоди ОСОБА_5 в користуванні його власністю - квартирою АДРЕСА_1, шляхом визнання ОСОБА_3 такою, що втратила право користування даним жилим приміщенням.

В задоволенні позовних вимог в частині визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 судовий збір в сумі 352, 40 гривень.

Судовий збір в сумі 352, 40 гривень залишити за ОСОБА_5.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його складення шляхом подання апеляційної скарги через Вінницький міський суд Вінницької області або до Вінницького апеляційного суду.

ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_4, РНОКПП НОМЕР_1, місце проживання: АДРЕСА_4.

ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_6, РНОКПП НОМЕР_2, паспорт НОМЕР_3, виданий 18.09.2008 Літинським РВ УМВС України у Вінницькій області, місце проживання зареєстроване у встановленому законом порядку: АДРЕСА_1.

Повний текст рішення складено 21.01.2019.

Суддя: