Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 січня 2019 року місто Київ

Подільський районний суд міста Києва у складі:

головуючого - судді Ларіонової Н.М.,

при секретарі судового засідання Горбані О.В., Мариненко Я.С.,

за участю: представника позивача - адвоката Філоненко Я.В.,

представника відповідача - ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі районного суду в місті Києві в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, зустрічному позові ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна особистою приватною власністю, -

ВСТАНОВИВ

В серпні 2017 р. позивач ОСОБА_1 , інтереси якої представлені адвокатом Філоненко Я.В., звернулась до суду з позовом, в якому просила розірвати шлюб між позивачкою та відповідачем; стягнути з відповідача на користь позивача аліменти на утримання неповнолітнього сина, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі 3 235,75 грн. з моменту подання позову та досягнення ним повноліття; стягнути з відповідача на користь позивача аліменти на утримання неповнолітнього сина, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 у розмірі 3 235,75 грн. з моменту подання позову та досягнення ним повноліття; стягнути з відповідача на користь позивачки компенсацію відчужену частку у спільному майні у розмірі 100 000,00 грн.

Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 17.11.2017 року роз`єднано позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, стягнення аліментів на дитину та поділ майна подружжя, а саме: в одне провадження - позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, у друге провадження - позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на дитину, у третє провадження - позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя.

Позовна заява мотивована тим, що за час перебування у шлюбі, який було зареєстровано 23 вересня 2005 року, сторонами було придбано у власність легковий автомобіль марки «HYNDAI» (модель І-10, д.н.з. НОМЕР_1 , 2013 року випуску, номер шасі (кузова, рами) - НОМЕР_2 ). Спірний автомобіль було придбано сторонами у 2013 році та зареєстровано на відповідача. Вказує, що вартість автомобіля на момент купівлі становила 99 700,00 грн., проте на даний час з урахуванням підвищення курсу долару та зносу авто мінімальна вартість його становить 200 000, 00 грн. Однак у зв`язку із виникненням конфліктної ситуації щодо подальшого існування шлюбних відносин,у подружжя також виникло непорозуміння стосовно поділу спільного майна подружжя, що є підставою звернення позивача з даним позовом до суду.

В березні 2018 року у строк для подання відзиву представником відповідача ОСОБА_2 0 ОСОБА_5 подано до суду зустрічну позовну заяву, відповідно до якої просить суд визнати за ОСОБА_2 право особистої приватної власності на автомобіль марки «HYNDAI» (модель І-10, д.н.з. НОМЕР_1 , 2013 року випуску, номер шасі (кузова, рами) - НОМЕР_2 ).

Зустрічна позовна заява мотивована тим, що сторони перебувають у шлюбі з 05.01.2006 року, та на час звернення з даним позовом до суду шлюб не розірвано. Зазначає, що 19.04.2013 року за договором купівлі-продажу № ВСАВ000209 позивачем було придбано автомобіль марки «HYNDAI» (модель І-10, д.н.з. НОМЕР_1 , 2013 року випуску, номер шасі (кузова, рами) - НОМЕР_2 ) за ціною 99 700,00 грн. Для придбання даного автомобіля кошти на його придбання позивачу подарувала його бабуся - ОСОБА_6 . Таким чином, попри те, що спірний автомобіль було придбано під час шлюбу сторін спірних правовідносин, він був придбаний виключно за особисті кошти позивача за зустрічним позовом ОСОБА_2 , які йому були подаровані його бабусею ОСОБА_6 , тому позивач вважає спірний автомобіль своєю особистою приватною власністю, що є предметом спору за зустрічним позовом.

Відповідно п.9 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України (2017 р.) застосуванню при розгляді даної справи підлягають норми чинного з 15.12.2017 р. ЦПК України (2017 р.). В зв`язку з чим розгляд справи проведений в порядку загального позовного провадження.

Представник позивача за первісним позовом та відповідача за зустрічним позовом ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги за первісним позовом підтримала в повному обсязі з підстав, що містить зміст первісної позовної заяви, проти зустрічного позову заперечила в повному обсязі, вказуючи на його безпідставність з огляду на відсутність доказів придбання спірного автомобіля за кошти, подаровані відповідачем за первісним позовом його бабусею, додатково пояснила, що, проживаючи у шлюбі, сторони вели спільне господарство, мали спільний бюджет.

Представник відповідача за первісним позовом та позивача за зустрічним позовом ОСОБА_5 в судовому засіданні проти первісного позову заперечувала в повному обсязі, зустрічний позов підтримала з підстав, що містить зміст зустрічної позовної заяви.

Вислухавши пояснення представника позивача за первісним позовом та відповідача за зустрічним позовом - ОСОБА_1 - ОСОБА_7 та представника відповідача за первісним позовом та позивача за зустрічним позовом ОСОБА_2 - ОСОБА_5 , дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до наступного.

Відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України, право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Таким чином, майно, належне обом із подружжя, визначається як спільна сумісна власність, тобто спільна власність двох осіб - подружжя - без визначення часток кожного з них.

Згідно положення 63 Сімейного кодексу України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Положенням статті 370 Цивільного кодексу України визначено право співвласників на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або судом.

Цивільний кодекс України регулює відносини, що складаються між співвласниками стосовно майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, визначаючи порядок володіння, користування та розпорядження таким майном, що визначає зміст права спільної сумісної власності. Хоча при праві спільної сумісної власності розмір частки кожного з співвласників не визначений, це не позбавляє можливості кожного з них права на виділ частки з майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, у натурі.

Частиною першою статті 372 Цивільного кодексу України визначено, що майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними.

Судом встановлено, що 23.09.2005 року між ОСОБА_1 , та ОСОБА_2 , зареєстровано шлюб, що підтверджено свідоцтвом про одруження, виданим відділом реєстрації актів цивільного стану Подільського районного управління юстиції у м. Києві, про що в книзі реєстрації актів про одруження вчинено запис № 828.

Від шлюбу сторони мають двох неповнолітніх дітей, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

19.04.2013 року сторони відповідно до договору № ВСАВ000209, придбали легковий автомобіль марки «HYNDAI» (модель І-10, д.н.з. НОМЕР_1 , 2013 року випуску, номер шасі (кузова, рами) - НОМЕР_2 ) за ціною 99 700,00 грн.

Згідно відповіді на запит Головного сервісного центру МВС України від 13.11.2017 року № 31/559аз, відповідно до даних національної автоматизованої інформаційної системи МВС станом на 13.11.2017 року, транспортний засіб марки «HYNDAI» (модель І-10, д.н.з. НОМЕР_1 , 2013 року випуску, номер шасі (кузова, рами) - НОМЕР_2 ) зареєстрованим на праві власності за ОСОБА_2 не значиться. 13.06.2017 року зазначений транспортний засіб було знято з обліку для реалізації, а 24.06.2017 року зареєстровано на ім`я нового власника за іншим номерним знаком.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 Цивільного кодексу України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення

Відповідно до положення даної статті поділ майна може бути здійснений за домовленістю між співвласниками, у зв`язку з чим діє презумпція рівності часток. Разом з тим, чинне законодавство передбачає можливість відступу від рівності часток у випадку поділу майна, що знаходиться в спільній сумісній власності.

Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. (ч. 1 ст. 69 Сімейного кодексу України)

Так, за вимог ч. 1 ст. 70 Сімейного кодексу України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначене за домовленістю між ними або шлюбним договором.

Частиною другою зазначеної статті встановлено, що при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення. Частиною третьою зазначеної статті встановлено, що за рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею/з ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, не достатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

При поділі майно, що знаходиться в спільній сумісній власності, поділяється між усіма співвласниками, і правовідносини спільної власності припиняються, оскільки кожному з співвласників буде належати його частина вже на праві приватної власності. Отже, у разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється (ч. 4 ст. 372 Цивільного кодексу України).

Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України), відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо.

Відповідно до роз`яснень, викладених у п.п. 22-24 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановити обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з"ясувати джерело і час його придбання. поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 Сімейного Кодексу України та ст. 372 ЦК України. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб (ч. 4 ст. 65 СК).

Як роз`яснено у п. 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК України щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності

Таким чином, враховуючи, що набутий сторонами в період шлюбу та ведення спільного господарства автомобіль марки «HYNDAI» (модель І-10, д.н.з. НОМЕР_1 , 2013 року випуску, номер шасі (кузова, рами) - НОМЕР_2 ) , є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, тому суд дійшов висновку про його поділ між сторонами, виходячи з правил рівності часток подружжя в спільному майні, визнавши за позивачем і відповідачем право власності - в розмірі 1/2 частини вказаного майна та змінивши таким чином режим спільної сумісної власності подружжя на цей об`єкт на режим спільної часткової власності.

Як убачається з матеріалів справи, предметом спору за зустрічним позовом є вимоги позивача ОСОБА_8 про визнання за ним права особистої приватної власності на автомобіль «HYNDAI» (модель І-10, д.н.з. НОМЕР_1 , 2013 року випуску, номер шасі (кузова, рами) - НОМЕР_2 ), вказуючи на те, що спірний автомобіль було придбано за особисті кошти позивача ОСОБА_8 , які йому були подаровані бабусею ОСОБА_6 , тому позивач вважає спірний автомобіль своєю особистою приватною власністю.

Згідно із ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст.ст. 77-80 Цивільного процесуального кодексу України.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 Цивільного процесуального кодексу України).

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Цивільного процесуального кодексу України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Таким чином, належними вважатимуться докази, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення сторін або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Вони мають належати до складу підстав позову або підстав заперечень проти нього і характеризуватися значущістю для визначення спірних правовідносин та зумовленістю цих фактів нормами матеріального права.

В частині вимог позивача за первісним позовом ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя шляхом стягненням з відповідача за первісним позовом ОСОБА_8 на користь позивача за первісним позовом ОСОБА_1 грошової компенсації у розмірі 100 000,00 гривень, що становить 1/2 частину вартості автомобіля, суд вважає необхідним зазначити таке.

Відповідно до статей 69, 70 Сімейного кодексу України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна частки майна дружини та чоловіка є рівними.

Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 Сімейного кодексу України). Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України (частина четверта статті 71 Сімейного кодексу України).

За положенням частин першої та другої статті 364 Цивільного кодексу України, яка регулює правовідносини з виділу власником належної йому частки, що є у спільній частковій власності, співвласник має право на виділ у натурі частки з майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки зі спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки.

Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою.

Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання.

За змістом статті 364 Цивільного кодексу України власник, який бажає виділу своєї частки, може вимагати виділу такої частки в натурі, і лише у зв`язку з неможливістю такого виділу або заборони такого виділу відповідно до закону він має право на компенсацію, яку може вимагати на підставі цієї норми права.

Зазначена норма права регулює випадки, коли співвласник майна бажає позбутися належної йому частки у спільному майні шляхом отримання від інших співвласників компенсації належної йому частки та визнання за ними права власності на все майно.

За положеннями статей 21, 24, 41 Конституції України, статей 319, 358 Цивільного кодексу України усі громадяни є рівними у своїх правах, усім забезпечуються рівні умови здійснення своїх, у тому числі майнових прав, а відтак правовий режим спільної часткової власності визначається з урахуванням інтересів усіх співвласників.

Загальні засади цивільного законодавства, зокрема засади справедливості, добросовісності та розумності (пункт 6 частини першої статті 3 Цивільного кодексу України), спонукають суд при вирішенні зазначених спорів ураховувати також інтереси обох сторін та встановлювати: чи дійсно є неможливим виділ частки в натурі; чи допускається такий виділ згідно із законодавством; чи спроможні інші співвласники виплатити позивачу компенсацію в рахунок визнання за ними права власності на усе спільне майно та чи не становитиме це для них надмірний тягар тощо.

Разом з тим положення статті 365 Цивільного кодексу України регулюють випадки припинення права власності на частку у спільному майні за вимогою позивача -співвласника майна, який домагається позбавлення права власності на частку майна інших співвласників - відповідачів у справі, та визначають умови такого виділу. Виплата компенсації у цьому випадку допускається за наявності умов, визначених пунктами 1 - 4 частини першої зазначеної статті, та за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Отже, із системного аналізу зазначених норм матеріального права можна дійти висновку, що положення статті 364 Цивільного кодексу України у поєднанні із частиною четвертою статті 71 Сімейного кодексу України застосовуються до правовідносин щодо вимоги співвласника частки у майні, що знаходиться у спільній частковій власності, про отримання компенсації вартості своєї частки, у зв`язку з неможливістю виділення її в натурі.

Разом з тим норми статті 365 Цивільного кодексу України у поєднанні з частинами четвертою та п`ятою статті 71 Сімейного кодексу України застосовуються до правовідносин щодо вимоги одного зі співвласників, у тому числі одного з подружжя, про припинення частки іншого співвласника у спільному майні шляхом виплати йому компенсації вартості такої частки. (Правова позиція Верховного Суду України, висловлена у Постанові від 07 липня 2017 року, Справа № 6-2405цс16).

Крім того, Верховний Суд України на засіданні Судової палати у цивільних справах 13 січня 2016 року розглянув справу № 6-2925цс15, предметом якої був спір про присудження співвласнику грошової компенсації за частку у спільному майні.

При розгляді цієї справи Верховний Суд України зробив правовий висновок, відповідно до якого положення статті 365 Цивільного кодексу України регулюють випадки, коли позивач - співвасник майна, домагається позбавлення права власності на частку майна інших співвласників - відповідачів по справі.

Випадки, коли співвласник майна бажає позбутися належної йому частки в спільному майні шляхом отримання від інших співласників компенсації вартості належної йому частки та визнання за останніми права власності на все майно регулюються статтею 364 Цивільного кодексу України.

Ураховуючи вищенаведені норми діючого законодавства України та Висновки Верховного Суду України, встановивши, що спірний транспортний засіб марки «HYNDAI» (модель І-10, д.н.з. НОМЕР_1 , 2013 року випуску, номер шасі (кузова, рами) - НОМЕР_2 ), придбано ОСОБА_8 за час шлюбу, та який є складовою спільного майна подружжя як майно придбане в інтересах сім`ї та з огляду на вимогу позивача за первісним позовом, як співвласника спірного транспортного засобу припинити її право на частку в спільному майні шляхом отримання від відповідача як іншого співвласника компенсації вартості належної їй частки, - суд застосовує до спірних правовідносин положення статті 364 Цивільного кодексу України у поєднанні із частиною четвертою статті 71 Сімейного кодексу України.

Відповідно до частини першої статті 13 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до положень ч. 1, 3 ст. 89 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що первісний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, підлягає до часткового задоволення, а саме: в частині грошової компенсації в сумі 74 500,00 грн., що становить Ѕ частину вартості вказаного автомобіля, відчуженого за договором 24.06.2017 року, в іншій частині первісний позов задоволенню не підлягає.

При цьому зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна особистою приватною власністю, суд визнає необґрунтованим та таким, що не підлягає до задоволення в повному обсязі.

В частині розподілу судових витрат, понесених сторонами у зв`язку із розглядом справи, слід зазначити про таке.

Відповідно до ч. 1. 2 ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Таким чином, ураховуючи розмір судового збору, фактично сплаченого позивачем за первісним позовом, часткове задоволення первісного позову з відповідача за первісним позовом на користь позивача за первісним позовом підлягає до стягнення судовий збір пропорційно задоволеним вимогам - у розмірі 745,00 грн.

Разом з тим, ураховуючи відмову у задоволенні зустрічного позову в повному обсязі, - відсутні правові підстави для розподілу судових витрат, що покладаються у такому випадку на позивача за зустрічним позовом, якого у встановленому законом порядку не звільнено від сплати судового збору.

На підставі викладеного, ст.ст. 21, 24, 41 Конституції України, ст.ст. 57, 60, 61, 63, 65, 69, 70, ч.4 ст. 71 Сімейного кодексу України, ст.ст. 3, 31, 364, 368-370, 372 ЦК України, керуючись ст.ст.4, 10, 12, 13, 76-80, 81, 89, 141, 258-259, 263, 264, 265, 268, 273, 354 ЦПК України, п.9, 15.5 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України (2017 р.), -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя - задовольнити частково.

В порядку розподілу спільного майна подружжя стягнути з ОСОБА_2 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , ІПН НОМЕР_3 ) на користь ОСОБА_1 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 , ІПН НОМЕР_4 ) грошову компенсацію належної ОСОБА_1 частки у спільному майні подружжя - автомобіля марки «HYUDAI» (модель І-10, д.н.з. НОМЕР_1 , 2013 року випуску, номер шасі (кузова, рами) - НОМЕР_2 ), в розмірі 74 500,0 грн. (сімдесят чотири тисячі п`ятсот грн. 00 коп.), що становить 1/2 частину вартості вказаного автомобіля, відчуженого за договором від 24.06.2017 р.

В іншій частині первісного позову - відмовити.

В позові ОСОБА_2 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , ІПН НОМЕР_3 ) до ОСОБА_1 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 , ІПН НОМЕР_4 ) про визнання автомобіля марки «HYUDAI» (модель І-10, д.н.з. НОМЕР_1 , 2013 року випуску, номер шасі (кузова, рами) - НОМЕР_2 ) особистою приватною власністю - відмовити в повному обсязі.

Стягнути з ОСОБА_2 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , ІПН НОМЕР_3 ) на користь ОСОБА_1 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 , ІПН НОМЕР_4 ) судовий збір у розмірі 745,0 грн. (сімсот сорок п`ять грн.).

Рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги через Подільський районний суд м.Києва протягом 30 днів з дня складання повного судового рішення.

Учасник справи, якому копія повного судового рішення не була вручена в день його складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом 30 днів з дня вручення йому копії повного судового рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано протягом встановленого законом строку. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Н. М. Ларіонова