Провадження № 22-ц/801/134/2019
Головуючий у суді 1-ї інстанції Бойко В. М.
Доповідач:Ковальчук О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 січня 2019 рокуСправа № 127/18671/18м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Ковальчука О.В.,

суддів : Сало Т. Б., Якименко М. М.

за участі секретаря Кирилюк Л. М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання зобов'язання за договором припиненим,

за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області, ухвалене у цій справі 29 жовтня 2018 року у м. Вінниці суддею цього суду Бойком В. М., дати складання повного тексту рішення не відомо,

В С Т А Н О В И В:

В липні 2018 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до відповідачів про визнання зобов'язання за договором припиненим, мотивуючи його тим, що 29 травня 2015 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_6, ОСОБА_5, ОСОБА_3 укладено договір позики б/н, за умовами якого позикодавець передав у власність позичальників 600 000 (шістсот тисяч) гривень строком до 01 липня 2015 року. В забезпечення своєчасності виконання зобов'язання за цим договором укладено договір застави майна, згідно з умовами якого позивачем було передано в заставу належний їй на праві власності автомобіль ФОЛЬКСВАГЕН ТІГУАН, 2014 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1. Фактично позивачем позика взагалі не отримувалась, а особа позикодавця їй була не відома, жодних грошових коштів ОСОБА_4 ОСОБА_3 не надавала. Позивач підписала договір позики від 29 травня 2015 року, оскільки на таких умовах договору наполягала ОСОБА_4

У зв'язку з досягненням нових домовленостей, 31 липня 2015 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_6, ОСОБА_5, ОСОБА_3 укладено договір позики на суму 2 250 000,00 грн, до якого 04 вересня 2015 року сторонами внесено зміни в частині збільшення розміру позики до 3 020 000,00 грн. При цьому, забезпеченням своєчасності виконання зобов'язань за договором від 31 липня 2015 року виступав інший майновий поручитель.

ОСОБА_3 вважає, що у зв'язку з укладенням нового договору позики від 31 липня 2015 року договір позики від 29 травня 2015 року припинив свою дію, а разом із ним і договір застави автомобіля ФОЛЬКСВАГЕН ТІГУАН, 2014 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1.

Крім того, в обґрунтування доводів позовних вимог зазначено, що в 2017 році ОСОБА_4 вчинила виконавчий напис на належний позивачу автомобіль в рахунок погашення, начебто, невиконаного нею грошового зобов'язання за договором позики б/н від 29 травня 2015 року та завернулася до Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області з позовом про стягнення з ОСОБА_3 В заборгованості за вказаним договором, оскільки остання, як поручитель, відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і позичальники.

Пославшись на вказані обставини та не те, що зобов'язання, які виникли на підставі договору позики від 29 травня 2015 року припинилися у зв'язку з новацією боргу шляхом укладенням договору позики від 31 липня 2015 року, позивач просила її вимоги до відповідачів задовольнити.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 29 жовтня 2018 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погодившись із ухваленим рішенням, ОСОБА_3, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, в апеляційній скарзі просить оскаржуване рішення скасувати та постановити нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Відзив на апеляційну скаргу не надійшов.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повного і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Однак, рішення суду цим вимогам у повній мірі не відповідає, тому апеляційний суд з огляду на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушенням норм процесуального права відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України, перевіривши його законність і обґрунтованість не тільки у межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково з таких підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Положеннями ст. ст. 12, 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною 1 ст. 82 ЦПК України передбачено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України). Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом (ч. 1 ст. 78 ЦПК України).

З матеріалів справи вбачається, що 29 травня 2015 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_6, ОСОБА_5, ОСОБА_3 укладено договір позики б/н, за умовами якого позикодавець передав у власність Позичальників 600 000 шістсот тисяч грн., строком до 01 липня 2015 року (а. с. 5).

Згідно з п. 4 вказаного договору позики на виконання вимог позичальників, ОСОБА_3 на протязі десяти днів з моменту підписання цього договору зобов'язана передати в заставу належний їй транспортний засіб марки (моделі) «VOLKSWAGEN TIGUAN» 2014 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1.

Пунктом 6 цього договору від 29 травня 2015 року встановлено, що позикодавець зобов'язаний підтвердити прийняття виконання вищезазначеного зобов'язання позичальниками шляхом видачі позичальнику розписки в отриманні виконання. У разі відмови позикодавця повернути борговий документ або видати розписку позичальники мають право затримати виконання зобов'язання.

06 червня 2015 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 укладено договір застави транспортного засобу «VOLKSWAGEN TIGUAN» 2014 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1, посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу ОСОБА_7, про що здійснено реєстровий запис № 247 (а. с. 31-32). Відповідно до п. 1 цього договору застави сторони погодили, що даним договором забезпечується виконання зобов'язань ОСОБА_6, ОСОБА_5, ОСОБА_3 перед заставодержателем за договором позики, укладеним 29 травня 2015 року.

31 липня 2015 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_6, ОСОБА_5, ОСОБА_3 укладено договір позики б/н за умовами якого позикодавець передав у власність Позичальників 2 250 000 грн., строком до 01 січня 2016 року без нарахування процентів за користування позикою (а. с. 6). Пунктом 5 зазначеного договору позики від 31 липня 2015 року передбачено, що позикодавець зобов'язаний підтвердити прийняття виконання вищезазначеного зобов'язання позичальниками шляхом видачі позичальнику розписки в отриманні виконання. Згідно з п. 8 цього ж договору позики зміни та доповнення до даного договору можуть вноситися тільки за згодою сторін.

04 вересня 2015 року сторонами внесено зміни до зазначеного договору від 31 липня 2015 року в частині збільшення розміру позики до 3 020 000,00 грн.

Водночас, ні договір позики від 31 липня 2015 року, ні договір про внесення змін до нього, не містять положень щодо забезпечення своєчасності виконання зобов'язань за цим договором.

01 серпня 2015 року між ОСОБА_4 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Швейна Фабрика «Браїлівчанка», яке є майновим поручителем ОСОБА_6, ОСОБА_5, ОСОБА_3 укладено договір іпотеки, відповідно до умов якого з метою забезпечення повного виконання зобов'язання за договором позики від 31 липня 2015 року іпотекодавець передає в іпотеку іпотекодержателю виробничий будинок, розташований за адресою: Вінницька обл., Жмеринський район, смт Браїлів, вул. Леніна, 16, що належить Товариству з обмеженою відповідальністю «Швейна Фабрика «Браїлівчанка» на праві приватної власності (а. с. 33-38).

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Частиною 1 ст. 1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

У разі невиконання позичальником обов'язків, встановлених договором позики, щодо забезпечення повернення позики, а також у разі втрати забезпечення виконання зобов'язання або погіршення його умов за обставин, за які позикодавець не несе відповідальності, позикодавець має право вимагати від позичальника дострокового повернення позики та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу, якщо інше не встановлено договором (ч. 1 ст. 1052 ЦК України).

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

За змістом ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно з ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту (ч. 1 ст. 527 ЦК України).

Зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 509 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Статтею 573 ЦК України передбачено, що заставою може бути забезпечена вимога, яка може виникнути в майбутньому.

Відповідно до ч. ч. 2, 4 ст. 604 ЦК України зобов'язання припиняється за домовленістю сторін про заміну первісного зобов'язання новим зобов'язанням між тими ж сторонами (новація). Новація припиняє додаткові зобов'язання, пов'язані з первісним зобов'язанням, якщо інше не встановлено договором.

Новація - це угода сторін про те, що первісне зобов'язання припиняється, а між його учасниками виникає нове зобов'язальне правовідношення. Як правило, воно відрізняється від попереднього своїм змістом (характером прав і обов'язків, їх об'ємом, порядком виконання тощо).

Для того, щоб новація відбулася, сторони повинні обумовити в своїй угоді припинення зобов'язання, що раніше діяло і заміну його новим зобов'язанням.

Для здійснення новації необхідно, щоб і первісне, і нове зобов'язання були дійсними. Якщо в силу яких-небудь зазначених у законі основ первісне зобов'язання повинне вважатися недійсним, то таким же буде і нове. Якщо недійсним є тільки нове зобов'язання, новація визнається такою, що не здійснилася, і відповідна сторона залишається зв'язаною первісним зобов'язанням.

Отже, новація є консенсуальним, двостороннім та оплатним договором, який має правоприпинювальну природу. Істотними умовами такого договору є: предмет, вказівка на колишнє й нове зобов'язання, яке виникає замість попереднього, яке припиняється.

Такі висновки суду апеляційної інстанції узгоджуються із висновками Верховного суду у постановах від 20 червня 2018 року та 27 червня 2018 року у справах № 755/9283/15-ц і № 756/7189/15-ц відповідно.

На підставі викладених норм права та встановлених обставин, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами наявності між ОСОБА_4 та ОСОБА_6, ОСОБА_5, ОСОБА_3 угоди, в якій обумовлено припинення зобов'язання за договором позики б/н від 29 травня 2015 року і заміну його новим зобов'язанням, отже відсутні правові підстави вважати, що у зв'язку з укладенням договору позики б/н від 31 липня 2015 року відбулася новація боргу.

За наведених обставин, апеляційний суд вважає необґрунтованими доводи апеляційної скарги, які фактично зводяться до посилань про доведеність пред'явлених позовних вимог та незаконність відмови у позові з підстав його недоведеності, оскільки суд першої інстанції розглянув дану справу та вирішив спір в межах заявлених позовних вимог і на підставі наявних доказів.

Крім того, апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги про врахування мотивів, викладених у відзиві ОСОБА_4 на позовну заяву у справі № 902/611/18, оскільки апелянтом не надано належних доказів щодо неможливості надати їх до суду першої інстанції, зокрема, отримання вказаного відзиву засобами поштового зв'язку саме 28 листопада 2018 року, що відповідно до ч. 3 ст. 367 ЦПК України виключає прийняття цього доказу судом апеляційної інстанції.

Всі інші доводи апеляційної скарги фактично зводяться до іншої оцінки доказів, ніж зроблена судом першої інстанції, однак висновків суду не спростовують, а тому відхиляються.

З урахуванням наведеного, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, проте - із порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права з огляду на таке.

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин (п. 1, 2, 3, 4 ч. 1 ст. 264 ЦПК України).

Частиною 4 ст. 265 ЦПК України встановлено, що у мотивувальній частині рішення зазначаються: фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини; докази, відхилені судом, та мотиви їх відхилення; мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику; чи були і ким порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси, за захистом яких мало місце звернення до суду; норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування; норми права, на які посилалися сторони, які суд не застосував, та мотиви їх незастосування.

В обґрунтування заявлених позовних вимог, ОСОБА_3 послалась на те, що позичальники розуміли новий договір позики від 31 липня 2015 року , як такий, що припиняє дію попереднього договору позики від 29 травня 2019 року та припиняє дію договору застави автомобіля, який належить позивачці.

Однак на порушення вказаних норм процесуального права, суд першої інстанції не встановив чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися позовні вимоги, та якими доказами вони підтверджуються; не надав мотивованої оцінки доводам сторін та доказам, на які останні посилались як на підтвердження цих доводів; не застосував у повній мірі норм матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, зокрема ст. ст. 1046, 1047, 1049 ЦК України.

З мотивувальної частини рішення вбачається, що суд першої інстанції не зазначив встановлених ним фактів і обставин щодо укладення між сторонами договору позики від 29 травня 2015 року та договору застави майна в забезпечення його виконання, а лише обмежився тим, що списав з позовної заяви обставини укладення цих договорів у трактуванні ОСОБА_3 та від її імені. Крім того, суд не зазначив мотивів застосування наведених у рішенні норм матеріального права та зроблених з їх урахуванням висновків щодо відсутності підстав для задоволення позову, а обмежився лише посиланнями на те, що погоджується з доводами відповідача та наведенням цих доводів із зробленими у них висновками.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції не зазначив положень цивільного законодавства, що регулюють правовідносини, які виникають між сторонами у зв'язку з укладенням саме договору позики.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення є неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з ч. 2 ст. 376 ЦПК України неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

На підставі викладеного апеляційний суд дійшов висновку, що рішення в законній силі залишатись не може та відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підлягає скасуванню з прийняттям постанови про відмову у задоволенні позову.

Відповідно до положень ст. 141, п.п. «в» п. 4 ч. 1 ст. 382 ЦПК України, апеляційний суд, вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, вважає за необхідне судовий збір, сплачений позивачем за подачу позовної заяви та апеляційної скарги залишити за нею.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 - 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково, рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 29 жовтня 2018 року скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання зобов'язання за договором припиненим відмовити.

Постанова набирає законної сили із дня її прийняття.

Касаційна скарга на постанову може бути подана до Верховного Суду протягом тридцяти днів із дня складання повного тексту постанови.

Головуючий О. В. Ковальчук

Судді : Т. Б. Сало

М. М. Якименко

Повний текст постанови виготовлено 15 січня 2019 року.