Провадження № 2/428/100/2019
02 квітня 2019 року м. Сєвєродонецьк
Сєвєродонецький міський суд Луганської області у складі:
головуючого судді Посохова І.С.,
за участю секретаря судового засідання Колядінцевої П.В.,
позивача ОСОБА_1,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Сєвєродонецьку Луганської області в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом адвоката ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа ОСОБА_4, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -
ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_1 звернулася до суду з позовною заявою до ОСОБА_3, третя особа ОСОБА_4, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В обґрунтування заявлених вимог представник позивача ОСОБА_2 зазначила, що позивач разом із своїм чоловіком ОСОБА_3 є власниками квартири, розташованої за адресою: Луганська область, м. Сєвєродонецьк, вул. Енергетиків, 66/58. За даною адресою крім позивача зареєстровані також чоловік позивача ОСОБА_3 та син позивача ОСОБА_4. Відповідач не проживає за місцем реєстрації в зазначеній квартирі з 1997 року, виїхав до с. Вьюнки Новоукраїнського району Кіровоградської області на постійне місце проживання. Позивач просить визнати відповідача таким, що втратив право користування квартирою, оскільки відповідач не проживає з 1997 року у вказаній квартирі і добровільно з реєстраційного обліку не знімається.
У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити. Суду пояснила, що чоловік з 1997 року не мешкає за місцем реєстрації, комунальні послуги сплачувати не допомагає. Чоловік є співвласником квартири. Не заперечувала проти заочного розгляду справи.
Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не зявився, про дату, час і місце судового засідання повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив, заяви про розгляд справи за його відсутності до суду не надходило. Відповідач своїм правом на подачу відзиву не скористався.
Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не зявився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Позивач не заперечувала проти розгляду справи за відсутності відповідача. У звязку з наведеним, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутністю відповідача, а матеріали, що є у справі, достатніми для цього.
В судове засідання третя особа ОСОБА_4 не зявився, до суду подав заяву з проханням розглянути справу за його відсутності, проти задоволення позовних вимог не заперечував.
У судовому засіданні свідок ОСОБА_5 пояснила, що позивача знає, спілкується з нею, часто телефонують одна одній. Відповідач ОСОБА_3 чоловік позивача з 1997 року не мешкає у квартирі за місцем реєстрації.
У судовому засіданні свідок ОСОБА_6 пояснив, що є сусідом позивача. В 1992 році позивач разом з чоловіком отримала у власність квартиру за адресою: м. Сєвєродонецьк, вул. Енергетиків, 66/58. ОСОБА_3 чоловіка позивача він з 1997 року не бачив жодного разу.
Вислухавши позивача, допитавши свідків, дослідивши письмові матеріали справи, суд встановив наступні фактичні обставини.
З матеріалів справи судом встановлено, що позивач ОСОБА_1, відповідач ОСОБА_3, та третя особа ОСОБА_4 є співвласниками квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1, яка належить їм на праві приватної спільної сумісної власності на підставі свідоцтва про право власності на житло № 1505 від 29.10.1997, виданого Відділом приватизації житла УЖКГ міськвиконкому.
Як вбачається з копії акту про встановлення факту проживання/не проживання/ № 1001 від 09.08.2018 року, затвердженого директором КП «Єдиний розрахунковий центр м. Сєвєродонецька», в квартирі за адресою: АДРЕСА_3, проживає ОСОБА_1, окрім неї з 2012 ніхто не проживає.
Таким чином, з досліджених в судовому засіданні фактичних обставин справи судом встановлено, що спір між сторонами виник з приводу захисту позивачем свого права власності, а саме права користування та розпорядження житловим приміщенням. Вказані правовідносини регулюються нормами Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, Конституції України та Цивільного кодексу України.
Стаття 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4.11.1950 року, підписана від імені України 9 листопада 1995 року та ратифікована Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року закріплює, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном.
Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.
Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Відповідно до ч. 2 ст. 317 ЦК України на зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.
Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Відповідно до пункту 34 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316-319 ЦК), то власник на підставі статті 391 ЦК не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин й такі вимоги регулюються, зокрема, статтями 71, 72, 109, 110, 116 ЖК УРСР.
Як вбачається з матеріалів справи відповідач ОСОБА_3 є співвласником вищевказаної квартири, права користування якою його просить позбавити позивач.
Отже, з вищенаведеного суд доходить висновку, що, оскільки відповідач є співвласником квартири, то визнання відповідача ОСОБА_3 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме квартирою № 58 у будинку № 66 по вулиці Енергетиків міста Сєвєродонецька Луганської області призведе до обмеження останнього у праві користування своєю власністю, що суперечить положенням ст. 317, 319 ЦК України, які гарантують кожному власнику право володіти, користуватись та розпоряджатись своїм майном на власний розсуд, що також включає і право бути зареєстрованим у житловому приміщенні, яке належить особі на праві приватної власності, незалежно від фактичного проживання або не проживання такого співвласника у цьому житловому приміщенні.
Аналогічного правового висновку дійшов і Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 28 лютого 2018 року у справі № 647/1683/15-ц, згідно з яким та обставина, що відповідач був відсутній у квартирі за місцем своєї реєстрації понад один рік, не свідчить про його відмову від права власності на нерухоме майно та не є підставою для припинення права власності на нього або втрати права користування своєю власністю.
Відповідно до ч. 1, 2, 4 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Відповідно до ч. 1 ст. 36 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Верховний Суд є найвищим судом у системі судоустрою України, який забезпечує сталість та єдність судової практики у порядку та спосіб, визначені процесуальним законом.
Таким чином, враховуючи, що рішення суду має бути ухвалене відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, а при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд має враховувати висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду, суд вважає, що в даному випадку не підлягає застосуванню норма статті 391 ЦК України, оскільки відповідач не втратив право власності на вказану квартиру в силу вимог ст. 319, 321 ЦК України, а тому не може бути позбавлений іншим співвласником права користування своєю власністю.
За таких обставин, суд вважає, що у задоволенні позовних вимог адвоката ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа ОСОБА_4, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, слід відмовити.
Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.
Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд враховує, що у задоволенні позову позивачу відмовлено повністю, а тому вважає за необхідне судові витрати покласти на позивача.
Керуючись ст. 2, 12, 13, 81, 141, 258, 259, 263-265, 280-282 ЦПК України, суд -
У задоволенні позову адвоката ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа ОСОБА_4, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням відмовити.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, яку може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому ЦПК України.
Рішення може бути оскаржено до Луганського апеляційного суду через Сєвєродонецький міський суд шляхом подання апеляційної скарги на рішення суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду..

Відомості про учасників справи:

- позивач: ОСОБА_1, місце проживання: 93400, АДРЕСА_1, реєстраційний номер ОКПП НОМЕР_1;

- представник позивача: ОСОБА_2, місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_4, реєстраційний номер ОКПП НОМЕР_2;

- відповідач: ОСОБА_3, місце реєстрації: 93400, АДРЕСА_1;

- третя особа: ОСОБА_4, місце проживання: 93400, АДРЕСА_1.

Повне рішення складено 05.04.2019 року.

Суддя І. С. Посохов