Провадження № 2/638/423/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 березня 2019 року Дзержинський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого Аркатової К.В.,

секретаря Подосокорської А.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи: ОСОБА_3, приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Щавлєва Ірина Володимирівна, приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Літвінова Яна Миколаївна про визнання недійсним договору купівлі - продажу квартири,-

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 та з урахуванням уточнених позовних вимог просить визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, посвідчений і зареєстрований приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Щавлєвою Іриною Володимирівною 12.11.2016 року за № 283 в реєстрі; скасувати реєстрацію права власності ОСОБА_2 на зазначену квартиру; витребувати вказану квартиру від ОСОБА_2 та усунути перешкоди в користуванні квартирою.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом. Його родичка ОСОБА_3, яка мала доступ до правовстановлюючих документів на квартиру 12.11.2016 року на підставі підробленої довіреності , зареєстрованої приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Літвіновою Яною Миколаївною продала належну позивачу квартиру відповідачу ОСОБА_2 шляхом укладення 12.11.2016 року договору купівлі-продажу, зареєстрованого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Щавлєвою Іриною Володимирівною 12.11.2016 року за 283 в реєстрі. Оригінал свідоцтва про право на спадщину весь час перебував у позивача. Про обставини продажу квартири ОСОБА_1 стало відомо після того, які він зміг увійти до квартири, через що позивач звернувся до органів поліції. Відповідно до висновка експерта ХНД ЕКЦ №387 від 23.10.2017 року, підписи у довіреності, договорі купівлі-продажу, заявах виконано не ОСОБА_1, а іншою особою. А відтак належна позивачу квартира вибула з його володіння поза його волевиявлення на набуття, зміну або припинення прав та обов'язків.

У судове засідання сторони не з'явились, про час та місце слухання справи повідомлялись вчасно та належним чином, представники позивача надали суду заяву про слухання справи за їх відсутності наполягали на задоволенні позовних вимог. Представник відповідача ОСОБА_6 у відзиві на позовну заяву заперечував у задоволенні позовних вимог, зазначивши, що наданий висновок не є належним доказом, позивач навмисно підписував все іншою рукою, впевнений, що на правочині знаходився позивач зі справжніми документами, після продажу до відповідача ніхто не приходив та не пред'являв претензії, що квартира належить позивачу, квартира передана відповідачу реально та вона нею користується. Представник відповідача ОСОБА_7 у відзиві на позовну заяву зазначив, що позовні вимоги надумані та необґрунтовані, оскільки під час посвідчення договору купівлі-продажу нотаріусом встановлені особи сторін правочину та перевірено обсяг їх дієздатності, тобто ОСОБА_1 був особисто під час вчинення правочину, реалізував волю щодо відчуження квартири АДРЕСА_1 та отримав за договором грошову суму в розмірі 228691 грн. Відповідач ОСОБА_2 надала заяву про розгляд справи без її участі, зазначивши, що про своє відношення до квартири АДРЕСА_1 надавала показання у кримінальному провадженні №0001271, договір купівлі-продажу оформлено на неї на прохання ОСОБА_3, в той же день 12.11.2016 року нею підписано довіреність на право розпорядження квартирою на ім'я ОСОБА_3 в подальшому відповідач не цікавилась квартирою, права власності на неї не набувала. В нотаріальній конторі був інший чоловік, хоча і схожий на ОСОБА_1 та тільки після допитів її стало відомо, що ОСОБА_3 нею маніпулювала і замість власника квартири, для участі в правочині запросила сторонню особу. Третя особа приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Щавлєва І.В. надала заперечення в яких зазначила, що нею встановлено особи сторін та перевірено обсяг їх дієздатності, проведено розмову та роз'яснено наслідки вчинення нотаріальних дій. Після підписання договору сторонами нотаріусом вчинено посвідчувальний напис та здійснено державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 на квартиру. 09.03.2017 року на підставі ухвали слідчого судді всі документи, що стосувались посвідчення спірного договору вилучені та до теперішнього часу не повертались. Третя особа ОСОБА_3 надала суду заяву про слухання справи за її відсутністю.

Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків.

У відповідності до ст.ст. 13, 81 ЦПК України суд розглядає справу не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і докази подаються сторонами і іншими особами, які беруть участь у справі.

Згідно договору купівлі-продажу від 12.11.2016 року ОСОБА_1 передає у власність ОСОБА_2, а остання приймає у власність квартиру АДРЕСА_1, реєстровий запис №283. Зазначена квартира на праві власності належала позивачу (свідоцтво про право на спадщину по заповіту №І-12059). Згідно висновка експерта №387 від 23.10.2017 року проведеному в рамках кримінального провадження №0001271 від 18.11.2016 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.190 КК України підписи від імені ОСОБА_1 у рядку «продавець» договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 12.11.2016 року зареєстрований приватним нотаріусом Щавлєвою І.В. в реєстрі № 283 у рядку «Підпис» заяви ОСОБА_1 від 12.11.2016 року, зареєстрована приватним нотаріусом Щавлєвою І.В. за №99/02-03, у рядку «Підпис» заяви ОСОБА_1 від 12.11.2016, зареєстрована приватним нотаріусом Щавлєвою І.В. за №100/02-03, у рядку «Підпис» заяви ОСОБА_2 від 12.11.2016, зареєстрована приватним нотаріусом Щавлєвою І.В., виконані не ОСОБА_1, а іншою особою. Почерк, яким виконані короткі рукописні записи: «ОСОБА_1.» у рядку «Продавець» зазначеного договору виконані не ОСОБА_1, в іншою особою. Підпис і короткий рукописний запис від імені ОСОБА_1 у рядку «Підпис» довіреності від 30.08.2016 року від імені ОСОБА_1 на ім'я ОСОБА_3, зареєстрована приватним нотаріусом Літвіновою Я.М. в реєстрі №1634, виконаний не ОСОБА_1, а іншою особою.

Відповідно до ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно із ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Положеннями ч. 1-3 ст. 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

При цьому, саме волевиявлення є важливим зовнішнім проявом будь-якої укладеної правочину. Волевиявлення має бути спрямоване на досягнення відповідного юридичного наслідку в результаті укладення будь-якого правочину.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Як роз'яснено в п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними від 06.11.2009 № 9, Судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України). Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. .

Крім того, п. 8 зазначеної Постанови Пленуму Верховного Суду України роз'яснено, що відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст. 203 ЦК України, на момент вчинення правочину.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, а згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Статтею 216 ЦК України визначено правові наслідки недійсності правочину, так, частиною 1 вказаної статті передбачено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Так, ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подається в оригіналі або належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього (ч.ч.1, 2 ст. 95 ЦПК України).

Відповідно до ч.2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд приймає за належний доказ висновок експерта №387 від 23.10.2017 року, оскільки його проведено на підставі оригіналу оспорюваного договору купівлі-продажу та експертом наданий чіткий висновок те, що підписи у договір здійснювали не ОСОБА_1, а іншою особою.

Разом з тим, стороною відповідача не надано суду доказів на спростування зазначених у даному висновку обставин, представник відповідача лише припускає, що такий висновок проведено у порушення вимог закону.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що договір купівлі продажу від 12.11.2016 року, зареєстрований в реєстрі за №283 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено без волевиявлення позивача, без його відома та ним не підписувався, та що існують підстави для застосувати наслідків передбачених ст. 216 ЦК України.

Разом з тим, суд зазначає, що положення статей 215, 216 ЦК України застосовуються лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв'язку із цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред'явлена тільки стороні недійсного правочину. Отже, реституція є правовим наслідком недійсності правочину і способом захисту цивільних прав, який може застосовуватись до відносин зобов'язального характеру за умови, що спір виник між сторонами недійсного правочину (договору). Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.

За положеннями ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Згідно зі ст. 330 ЦК України коли майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст. 388 ЦК України майно не може бути витребуване у нього.

Відповідно до ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Отже, власник майна може витребувати належне йому майно від будь якої особи, яка є останнім набувачем майна та яка набула майно з незаконних підстав, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами, та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними.

В даному ж випадку, матеріали справи свідчать про те, що позивач є власником майна та стороною договору, який визнано судом недійсним, а тому належним способом захисту права власності в даному випадку є саме застосування інституту реституції, а не віндикації.

А відтак вимога про витребувати квартири у відповідача та усунення перешкод в користуванні квартирою не підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 13,81, 141, 263, 265 ЦПК України, ст.ст. 203,215,216,319,391 ЦК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, посвідчений і зареєстрований приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Щавлєвою Іриною Володимирівною 12.11.2016 року за № 283 в реєстрі.

Застосувати наслідки недійсності правочину шляхом скасування реєстрації права власності ОСОБА_2 на АДРЕСА_1 та зобов'язати ОСОБА_2 повернути ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1.

В іншій частині позовних вимог - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення може бути оскаржене до Харківського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Головуючий: