Номер провадження: 22-ц/813/162/19
Номер справи місцевого суду: 494/621/18
Головуючий у першій інстанції Дєткова О.Я.,
Доповідач Сегеда С. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.03.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Гірняк Л.А.,

Цюри Т.В.,

за участю:

секретаря Ющак А.Ю.,

представника ОСОБА_3 - адвоката Коломійчука А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_5 на ухвалу Березівського районного суду Одеської області від 10 грудня 2018 року про залишення без задоволення заяви про забезпечення позову ОСОБА_5 до ОСОБА_3, ОСОБА_6, треті особи: Приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Медведенко Г.В., ОСОБА_8, про визнання недійсним договору дарування,

встановив:

10 травня 2018 року до Березівського районного суду Одеської області, в провадження судді Римар І.А. надійшла позовна заява ОСОБА_5 до ОСОБА_3, ОСОБА_6, за участю третіх осіб: ОСОБА_8, приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Медведенко Г.В., про визнання недійсним договору дарування.

Разом з позовною заявою, позивачем подано заяву про забезпечення позову, шляхом накладення арешту на спірне майно, а саме 1/2 частку житлового будинку під номером АДРЕСА_1, який складається в цілому з одного житлового будинку під літ. «А», загальною площею 261,кв.м., майстерні під літ. «Б», площею 325 кв.м, сараю під літ. «В», площею 753 кв.м., ангару-гаражу під літ. «Г» площею 2615,8 кв.м, підвалу під літ. «Г» площею 49,0 кв.м., огорожі, воріт, розташований на земельній ділянці, яка знаходиться у фактичному користуванні, площею 54671 кв.м., який належить ОСОБА_6 на підставі договору дарування, зареєстрованого 24 квітня 2017 року, за №959.

Ухвалою Березівського районного суду Одеської області від 12.06.2018 року у задоволенні заяви ОСОБА_5 про забезпечення позову шляхом накладення арешту на спірне майно було відмовлено (а.с.56-57).

07 грудня 2018 року позивач ОСОБА_5 уточнив позовні вимоги і надав суду нову заяву про забезпечення позову (а.с.145-155).

Ухвалою Березівського районного суду Одеської області від 10 грудня 2018 року справу прийнято до провадження суддею Дєтковим О.Я. та призначено розгляд справи у підготовчому судовому засіданні на 26 грудня 2018 року (а.с.160-161).

Крім того, ухвалою того ж суду від 10 грудня 2018 року заяву ОСОБА_5 про забезпечення позову шляхом накладення арешту на спірне майно - знову залишено без задоволення (а.с.162-163).

В апеляційній скарзі ОСОБА_5 ставить питання проо скасування ухвали Березівського районного суду Одеської області від 10 грудня 2018 року про залишення без задоволення його заяви про забезпечення позовуіз постановленням нової - про вжиття заходів забезпечення позову, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт посилається на те, що ОСОБА_3, знаючи про наявність позову про стягнення заборгованості за розпискою, яку він написав власноруч, та в якій взяв на себе зобов'язання передати належний йому об'єкт нерухомого майна ОСОБА_5, переоформив вказане майно на свою матір, з метою унеможливлення виконання зобов'язання за розпискою та унеможливлення виконання можливого рішення суду. Крім того, після спливу строку виконання зобов'язання ОСОБА_3 протягом тривалого часу запевняв позивача про те, що він найближчим часом поверне борг, однак врегулювати спір на досудовій стадії не вдалось, оскільки ОСОБА_3 перестав відповідати на телефонні дзвінки ОСОБА_5 та уникав спілкування, в той же час було подароване спірне майно.

На думку позивача необхідність забезпечити позов накладенням арешту на спірне майно обумовлена тим, що в процесі розгляду справи відповідач може розпорядитись на власний розсуд спірним майном.

До суду апеляційної інстанції з'явився лише представник відповідача ОСОБА_3 - адвокат Коломійчук А.С., інші учасники справи до суду не з'явились, будучи належним чином повідомленими про час і місце судового засідання, у тому числі третя особа - ОСОБА_8, оскільки за зареєстрованим місцем проживання він не проживає (а.с.72-звор., 73-звор., 199-207), як то передбачено п.3 ч. 8 ст.128 ЦПК України.

У зв'язку з цим, колегія суддів вирішила слухати справу за участю адвоката Коломійчука А.С. та на підставі наявних у справі доказів.

Заслухавши пояснення, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваної ухвали суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем при поданні заяви про забезпечення позову не зазначено нових обставин чи підстав для задоволення заяви, а оскільки позивачу вже двічі було відмовлено у задоволенні заяви про забезпечення позову, суд прийшов до висновку про залишення заяви без задоволення.

Однак, з таким висновком суду погодитись не можна, з огляду на наступні обставини.

Відповідно до ст. 149 ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред'явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся.

У відповідності до п.п.1-4 ч.1 ст.150 ЦПК України, позов забезпечується накладенням арешту на майно або грошові кошти, що належать відповідачеві і знаходяться у нього або в інших осіб, забороною вчиняти певні дії, встановленням обов'язку вчинити певні дії, забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов'язання.

Таким чином, підставою забезпечення позову є обґрунтоване припущення заявника, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи унеможливить подальше виконання рішення суду. А одним із видів забезпечення позову може бути заборона вчинення певних дій, як відповідачу, так і іншим особам.

Відповідно до роз'яснень п. 3 та п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22.12.2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» роз'яснено, що згідно з п. 1 ч. 1 ст. 152 ЦПК позов майнового характеру дозволяється забезпечувати шляхом накладення арешту на майно або грошові кошти, що належать відповідачеві і знаходяться у нього або в інших осіб. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв'язку із застосуванням відповідних заходів.

Суд першої інстанції при вирішенні питання про забезпечення позову не врахував вищевказаних вимог діючого процесуального законодавства та роз'яснень Пленуму Верховного Суду України.

Як вбачається з матеріалів справи, предметом позовних вимог є визнання фіктивним та недійсним договору дарування від 24 квітня 2017 року, зареєстрованого за № 959, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_6 на 1/2 частку житлового будинку під номером АДРЕСА_1.

Заявник зазначив, що 18.03.2015 року між ним та ОСОБА_3 було укладено договір позики у формі розписки, у відповідності до якого позивач передав відповідачу грошову позику в розмірі 80 000 доларів США зі строком повернення через 19 місяців, а саме 01 листопада 2016 року. Позика була надана для особистих потреб.

У зазначений строк 01.11.2016 року і до теперішнього часу відповідачем не було повернуто суму позики, чим відповідач порушив свої договірні зобов'язання. В зв'язку з невиконанням відповідачем своїх зобов'язань за договором позики позивач був змушений звернутись до суду за захистом своїх прав.

27.03.2018 року набрала законної сили постанова апеляційного суду про відмову в задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_3 на рішення Приморського районного суду м. Одеси по справі №522/9353/17 від 18.09.2017 року, яким стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 основний борг в сумі 2 120 744 гривні, 33 089 гривень відсотків, та 8000 гривень судових витрат (а.с.25-30).

Далі позивач зазначив, що із тексту розписки вбачається, що ОСОБА_3 зобов'язується передати у власність ОСОБА_5 нерухоме майно, яке належить ОСОБА_3 на праві власності, в разі неможливості виконати зобов'язання за розпискою в строк до 1 листопада 2016 року.

18 березня 2015 року під час написання розписки ОСОБА_3 на підтвердження права власності на нерухоме майно за адресою АДРЕСА_1, надав ОСОБА_5 копію свідоцтва на право власності на вказане нерухоме майно від 25 березня 2014 року.

В процесі судового розгляду позивачу стало відомо про те, що 24 квітня 2017 року ОСОБА_3, згідно договору дарування посвідченого приватним нотаріусом Медведенко Г.В., подарував зазначене в розписці майно ОСОБА_6, яка прийняла це майно в дар через свого представника за довіреністю ОСОБА_8

Обгрунтовуючи свої позовні вимоги, позивач ОСОБА_5 також вказав, що на момент підписання договору дарування вказаний об'єкт нерухомого майна був гарантією повернення позики за договором позики, та крім того ОСОБА_3 взяв на себе зобов'язання передати у власність позивачу вказане майно. На момент реєстрації договору дарування були вичерпані строки повернення грошей за договором позики, однак замість виконання свого обов'язку про передачу об'єкта нерухомого майна позивачу ОСОБА_5, ОСОБА_3 подарував майно ОСОБА_6

Таким чином між сторонами існує реальний спір, даний спір носить матеріальний характер, отже, існує загроза відчуження нерухомого майна, яке є предметом спору, що може утруднити виконання рішення суду у разі задоволення позовних вимог.

З підстав викладеного, колегія суддів вважає доводи ОСОБА_5 такими, що заслуговують на увагу, у зв'язку з чим маються всі підстави для забезпечення позову, шляхом накладення арешту на 1/2 частку житлового будинку під номером АДРЕСА_1, який належить ОСОБА_6 на підставі договору дарування, зареєстрованого 24 квітня 2017 року, за №959.

Крім викладеного, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції виходив із того, що раніше Березівський районний суд Одеської області вже двічі відмовляв ОСОБА_5 в задоволенні заяви про забезпечення позову.

Так, із матеріалів справи вбачається, що ухвалою Березівського районного суду Одеської області, від 10 квітня 2018 року, під головуванням судді Курти Л.С., по справі №494/433/18 у задоволенні заяви ОСОБА_5 про забезпечення позову шляхом накладення арешту на спірне майно - відмовлено (а.с.46-47).

Крім того, ухвалою того ж суду від 12 червня 2018 року, під головуванням судді Римаря І.А., по справі №494/621/18 заяву ОСОБА_5 про забезпечення позову шляхом накладення арешту на спірне майно - також було залишено без задоволення (а.с.60-61.

Однак, та обставина, що за заявами позивача ОСОБА_5 Березівський районний суд Одеської області вже двічі відмовляв в забезпеченні позову, в даному випадку правового значення не відіграє і не має преюдиціального значення для вирішення заяви ОСОБА_5, оскільки у відповідності до ч. 2 ст. 149 УПК України останній не позбавлений можливості заявляти клопотання про забезпечення позову на будь-якій стадії розгляду справи, про що вказано вище.

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

З огляду на викладене, колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги надав суду достатні, належні і допустимі докази існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх заперечень проти оскаржуваної ухвали суду та доводів апеляційної скарги.

Згідно ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржувана ухвала суду не відповідає зазначеним вимогам, доводи апеляційної скарги її спростовують, оскільки ухвалу постановлено не у відповідності до вимог процесуального права.

У зв'язку з цим, апеляційну скаргу слід задовольнити, оскаржувану ухвалу суду скасувати і прийняти постанову, якою заяву ОСОБА_5 задовольнити.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.2 ч.1 ст. 374, п.4 ч.1 ст. 376, ст.ст. 381- 384, 390 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити.

Ухвалу Березівського районного суду Одеської області від 10 грудня 2018 року про залишення без задоволення заяви про забезпечення позову скасувати.

Прийняти постанову, якою заяву ОСОБА_5 задовольнити.

Накласти арешт на 1/2 частку житлового будинку під номером АДРЕСА_1, який складається в цілому з одного житлового будинку під літ. «А», загальною площею 261,5 кв.м., майстерні під літ. «Б», площею 325 кв.м, сараю під літ. «В», площею 753 кв.м., ангару-гаражу під літ. «Г» площею 2615,8 кв.м, підвалу під літ. «Г» площею 49,0 кв.м., огорожі, воріт, розташованого на земельній ділянці, яка знаходиться у фактичному користуванні, площею 54671 кв.м., який належить ОСОБА_6 на підставі договору дарування, зареєстрованого 24 квітня 2017 року, за №959.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції України протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 03.04.2019 року.

Судді Одеського апеляційного суду: С.М. Сегеда

Л.А. Гірняк

Т.В. Цюра