Справа № 716/2038/18
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
02.04.19 року Заставнівський районний суд Чернівецької області в складі: головуючого судді - Стрільця Я.С.
за участю секретаря Климус Г.В.
представників третіх осіб - ОСОБА_2, ОСОБА_3
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Заставна цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, треті особи орган опіки та піклування Заставнівської районної державної адміністрації, Заставнівська об'єднана територіальна громада про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням,
Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду із позовною заявою до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, треті особи орган опіки та піклування Заставнівської районної державної адміністрації, Заставнівська об'єднана територіальна громада про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням.
Посилається на те, що їй на підставі ОСОБА_2 з Державного реєстру речових прав на нерухомо майно про реєстрацію права власності від 22.05.2017 року належить житловий будинок з господарськими спорудами і будівлями, розташований по вул. Стуса,1-В в м.Заставна. У вказаному будинку, зареєстровані відповідачі ОСОБА_4, ОСОБА_5, які в будинку не проживають з 2000 року та відповідачі ОСОБА_6. ОСОБА_7, ОСОБА_8, які в будинку не проживають з 2015 року. Вона, як власник будинку, не має можливості безперешкодно користуватись, розпоряджатись своїм майном через реєстрацію відповідачів, саме тому, просить визнати їх такими, що втратили право користування житловим приміщенням.
Позивач в судовому засіданні позовну заяву підтримала, просила її задовольнити. Суду пояснила, що відповідачі ОСОБА_4, який є її сином та невістка ОСОБА_5 живуть в Італії більше 20 років, а онук ОСОБА_6 з дружиною та неповнолітнім сином живуть в Італії 5-6 років. Вона сама здійснює догляд за будинком. В звязку з похилим віком має намір продати належний їй будинок або переписати його. Крім цього зазначила, що не заперечує проти заочного розгляду справи у відсутності відповідачів.
Відповідачі ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 в судове засідання не з'явилися, про розгляд справи повідомлялися судовою повісткою, однак до суду повернулися конверти, з відміткою Укрпошти проте, що вони за зазначеною адресою, а саме в м.Застана по вул.. Стуса !-В. не проживають, хоча з відповідей на запит до відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання УДМС у Чернівецькій області стосовно місця реєстрації відповідачів (а.с.19-22) від 20.12.2018 року видно, що відповідачі зареєстровані саме за вказаною адресою.
Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не зявився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Враховуючи викладене, справу зі згоди позивача розглянуто в порядку заочного розгляду на підставі наявних у ній доказів.
Представник третьої особи від органу опіки та піклування Заставнівської міської ради ОСОБА_3 зазначив, що вони ходили до будинку належного позивачу і дійсно відповідачі в будинку не проживають, однак орган опіки та піклування вважає за недоцільне визнання малолітнього ОСОБА_8 таким, що втратив право користування житловим приміщенням по вул. Стуса,1-В в м.Заставна.
Представник органу опіки та піклування Заставнівської РДА ОСОБА_2 в судовому засіданні підтримав висновок органу опіки та піклування Заставнівської міської ради затвердженого 28.03.2019 року за №23.
Вивчивши матеріали справи, заслухавши доводи позивача, представників третіх осіб, показання свідків ОСОБА_9, ОСОБА_10 суд вважає, що позовна заява обґрунтована та підлягає задоволенню виходячи з наступного.
Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 на підставі ОСОБА_2 з Державного реєстру речових прав на нерухомо майно про реєстрацію права власності від 22.05.2017 року є власником житлового будинку, що знаходиться за адресою: вул. Стуса,1-В. в м.Заставна.
У відповідності до вимог ч. 1 ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.
Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.
У відповідності до положень ст.ст. 321, 383 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб.
З довідки виконавчого комітету Заставнівської міської ради №5499 від 09.11.2018 року та акту обстеження умов проживання від 12.11.2018 року вбачається, що у житловому будинку №1-В по вул. Стуса м.Застана зареєстровані рідні позивача, а саме: відповідачі ОСОБА_4, ОСОБА_5, які в будинку не проживають з 2000 року та відповідачі ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, які в будинку не проживають з 2015 року (а.с. 6-7).
На сьогоднішній день позивач ОСОБА_1 не може вільно розпоряджатись та користуватись своїм майном на власний розсуд через реєстрацію відповідачів у її домоволодінні, тому просить суд визнати їх такими, що втратили право користування житловим приміщенням.
Оскільки обєктом власності особи може бути, зокрема, житловий будинок, садиба, квартира, а права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сімї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд, отже обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.
Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України, ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.
Згідно ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до вимог Закону «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», ст.ст. 319, 321 ЦК Українизакріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України. Зокрема, власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Свідки ОСОБА_9, ОСОБА_10 в судовому засіданні вказали, що відповідачі, ОСОБА_4 який є сином позивача разом з дружиною ОСОБА_5 проживає в Італії більше 20 років, а онук ОСОБА_6 разом з дружиною ОСОБА_7 та сином проживає в Італії більше 5 років.
Крім того, як вбачається з матеріалів справи, в будинку зареєстрований, неповнолітній ОСОБА_8, який є сином відповідачів ОСОБА_6, та ОСОБА_7 , якого позивач також просить визнати таким, що втратив право на користування житловим будинком.
Частиною 2 та 3 ст.18 Закону України "Про охорону дитинства" передбачено, що діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Органи опіки та піклування зобов'язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла.
Стаття 18 Закону України «Про охорону дитинства» забезпечує право дитини на проживання в житлових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Право дитини на житло є одним з основних прав, адже без мінімальної забезпеченості житлом і майном нормальне існування дитини просто неможливе.
Згідно статті 11 Закону «Про охорону дитинства» сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення. Кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.
Системний аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що неповнолітня дитина не має права вільно та самостійно обирати місце свого проживання, і набуває право користування житлом за місцем проживання батьків, або одного з батьків, з ким вона проживає.
Права неповнолітньої дитини є похідними від права батьків (або одного з них). Причини не проживання неповнолітньої дитини за місцем реєстрації не залежать від волі дитини, а тому неможливо встановити їх характер (поважні або неповажні) окремо для неповнолітньої дитини, незалежно від причин відсутності батьків.
Неповнолітня дитина не є самостійним суб'єктом житлових правовідносин, а набуття або втрата права користування житлом дитиною залежить від набуття або втрати такого права її батьками.
Отже, системний аналіз цивільного та житлового законодавства дає підстави вважати, що неповнолітня дитина не може бути самостійним відповідачем за позовом про визнання її такою, що втратила права користування житлом, та зберігає або втрачає таке право автоматично разом з батьками.
З Висновку органу опіки та піклування Заставнівської міської ради вбачається, що вивчивши матеріали справи, розглянувши питання щодо визнання малолітнього ОСОБА_8 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, на засіданні опікунської ради при виконавчому комітеті міської ради від 27.03.2019 року ними було встановлено, що позивач ОСОБА_1 є власником житлового будинку в м.Заставна по вул. Стуса,1-В. До належного їй будинку зареєстровані її родичі, відповідачі по справі, зокрема і малолітній ОСОБА_8Вищевказані члени родини в будинку не проживають з 2015 року, участі в утриманні господарства не приймають. Їхня реєстрація у вказаному житловому будинку перешкоджає ОСОБА_1 в повній мірі користуватися своєю власністю, однак виключно в інтересах дитини, орган опіки та піклування вважає за недоцільне визнання малолітнього ОСОБА_8 таким, що втратив право користування житловим приміщенням.
В судовому засіданні було встановлено, що відповідачі ОСОБА_6, ОСОБА_7 за вказаною адресою разом з сином не проживають, обовязки по сплаті комунальних послуг не виконують та мають інше місце проживання. Будь-яких речей відповідачів за данною адресою не має. Перешкоди у користуванні будинком їм ніхто не чинив. Вони добровільно визначили собі інше місце проживання і спірним жилим приміщенням не користуються, в звязку із чим не доведено позбавлення можливості та права на реалізацію законних прав дитини, тобто зняття її з реєстрації не буде суперечить її інтересам.
За таких обставин суд вважає, що позов про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням слід задовольнити в повному обсязі.
На підставі ст. 41 Конституції України, ст.ст. 150, 156 ЖК України, ст.ст. 16, 319, 321, 383, 386, 391, 405 ЦК України, керуючись ст.ст. 235, 247, 263 - 265, 273, 280-281, 354, 355 ЦПК України, суд,-
Визнати ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, що знаходиться за адресою м.Заставна вул.Стуса,1-В.
Визнати ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2 такою, що втратила право користування житловим приміщенням, що знаходиться за адресою м.Заставна вул.Стуса,1-В.
Визнати ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, що знаходиться за адресою м.Заставна вул.Стуса,1-В.
Визнати ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_4 такою, що втратила право користування житловим приміщенням, що знаходиться за адресою м.Заставна вул.Стуса,1-В.
Визнати ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_5 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, що знаходиться за адресою м.Заставна вул.Стуса,1-В.
Заочне рішення суду може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене в день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його переглядякщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана безпосередньо до Чернівецького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Стрілець Я.С.