Постанова

Іменем України

09 січня 2019 року

м. Київ

справа № 493/292/16-ц

провадження № 61-5788св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І., Крата В. І. (суддя-доповідач), Курило В. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_2,

відповідачі: ОСОБА_3, ОСОБА_4,

третя особа - публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України»,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_2, яка підписана представником ОСОБА_5, на рішення Балтського районного суду Одеської області від 08 серпня 2016 року у складі судді: Ільніцької О. М. та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 01 грудня 2016 року у складі суддів: Вадовської Л. М., Колеснікова Г. Я., Плавич Н. Д.,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2016 року ОСОБА_2 звернулась з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа - публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» (далі - ПАТ «Державний ощадний банк України»), про визнання договору дарування квартири удаваним правочином, визнання договору дарування договором купівлі-продажу, визнання права спільної сумісної власності на нерухоме майно та визнання права власності на 2/3 частини квартири.

Позовна заява мотивована тим, що в січні 2003 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 подали заяву про реєстрацію шлюбу, який було зареєстровано 22 лютого 2003 року. За домовленістю між собою квартиру АДРЕСА_1 мали купити для сім'ї за 6 500 доларів США, сплативши кожен в рівних частках по 3 250 доларів США, з оформленням договору купівлі-продажу на ОСОБА_3

Для організації весілля та купівлю квартири ОСОБА_3 оформив в АКБ «Морський транспортний банк» кредитний договір № 132/FK від 14 січня 2003 року та отримав в кредит в кошти сумі 3 800 доларів США. У березні 2010 року їй стало відомо про те, що квартиру набуто у власність не на підставі договору купівлі-продажу, а на підставі договору дарування, та що ОСОБА_3 на підставі додаткової угоди № 1 від 07 серпня 2003 року до кредитного договору № 132/FK від 14 січня 2003 року взяв в кредит ще кошти в сумі 900 доларів США. 13 липня 2010 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 розірвано судовим рішенням.

Після розірвання шлюбу ОСОБА_3 не заперечував оформити квартиру у власність дочки, однак вказані дії не вчинив. Посилаючись на набуття квартири у власність в порядку купівлі-продажу, визнання цих обставин ОСОБА_3, виникнення на квартиру права спільної сумісної власності, позивач ОСОБА_2 після уточнення позовних вимог просила:

визнати укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 договір дарування квартири АДРЕСА_1, посвідчений 30 січня 2003 року приватним нотаріусом Балтського районного нотаріального округу Одеської області ПантілєєвоюІ. П., зареєстрований в реєстрі за № 298, удаваним правочином;

визнати договір дарування договором купівлі-продажу;

визнати квартиру АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя її ОСОБА_2 і ОСОБА_3; визнати за нею ОСОБА_2 право власності на 2/3 частки квартири АДРЕСА_1.

Рішенням Балтського районного суду Одеської області від 08 серпня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 01 грудня 2016 року, у задоволенні позову відмовлено.

Рішення судів мотивовані тим, що позивачем не доведено сплати грошової суми за подаровану спірну квартиру. Кредитний договір від 14 січня 2003 року, укладений між АКБ «Морський транспортний банк» та ОСОБА_3 не містить вказівок на те, що кредит був отриманий на придбання квартири. Договір дарування квартири між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 укладений 30 січня 2003 року, а шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 зареєстровано тільки 22 лютого 2003 року, тому права позивача вказаним договором не порушуються.

При цьому апеляційний суд відхиляючи доводи позивача вказав, що розписки ОСОБА_3, на які посилається ОСОБА_2, не є належними і допустимими доказами у ні спорі про недійсність нотаріально посвідченого правочину, ні у спорі про визнання майна спільною сумісною власністю. Більш того, кримінальна справа у відношенні ОСОБА_3 була пов'язана з його протиправними діями як посадової особи ПАТ «Державний ощадний банк України»; обом із подружжя було достовірно відомо про порушену кримінальну справу та завдані банку збитки; вирок суду має чинність та підлягає виконанню, зокрема, в частині цивільного позову в тому числі й за рахунок коштів, виручених від реалізації арештованої у кримінальній справі квартири. Дії щодо квартири (звільнення майна з-під арешту, визнання недійсним договору дарування тощо) ОСОБА_2 почала вчиняти після порушення кримінальної справи у відношення ОСОБА_3, що фактично направлено на уникнення конфіскації квартири як майна у разі можливого визначення вироком суду такого додаткового показання, чи уникнення реалізації квартири як майна в порядку примусового виконання вироку суду в частині цивільного позову.

У грудні 2016 року ОСОБА_2 через представника позивач подав касаційну скаргу, у якій просить оскаржені рішення скасувати та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції. При цьому посилалася на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що:суди не з'ясували чому був укладений саме договір дарування; не залучено як третю особу службу у справах дітей; ОСОБА_3 є дієздатним, тому наданні ним розписки є належними доказами та підтверджують він дає згоду на відчудження належної йому квартири його доньці та дружині, а також, що квартира була придбана в кредит, який він погашав спільно з дружиною.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 13 лютого 2017 року відкрите касаційне провадження у справі.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 12 квітня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

У статті 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України справа передана до Касаційного цивільного суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Колегія суддів відхиляє аргументи, викладені в касаційній скарзі, з таких мотивів.

Суди встановили, що 30 січня 2003 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 був укладений договір дарування квартири, посвідчений приватним нотаріусом Балтського районного нотаріального округу Пантілєєвою І. П., зареєстрований в реєстрі за № 298. Згідно умов договору ОСОБА_4 подарував, а ОСОБА_3 прийняв у подарунок квартиру, розташовану за адресою АДРЕСА_1.

ОСОБА_3 та ОСОБА_2 уклали шлюб 22 лютого 2003 року, рішенням Балтського районного суду Одеської області від 27 липня 2010 року шлюб розірвано. ОСОБА_3 та ОСОБА_2 є батьками ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Вироком Балтського районного суду Одеської області від 27 серпня 2014 року ОСОБА_3 визнано винним у скоєнні злочинів, передбачених частиною 2 статті 364, частиною 4 статті 191 КК України, та призначено покарання у вигляді п'яти років позбавлення волі з позбавленням права займати посади, пов'язані з обслуговуванням та розпорядженням матеріальними цінностями строком на три роки зі штрафом в сумі п'ятисот неоподаткованих доходів громадян, що складає 8 500,00 грн, зі звільненням від відбуття покарання на випробувальний строк 2 роки. Цивільний позов ПАТ «Державний ощадний банк України» задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ «Державний ощадний банк України» на відшкодування збитків 304 612,25 грн.; накладений на квартиру АДРЕСА_1 арешт залишено до виконання вироку суду в частині цивільного позову.

Відповідно до статті 1 ЦПК України (в редакції, чинній на момент ухвалення оскаржених рішень) завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно частини першої статті 3 ЦПК України (в редакції, чинній на момент ухвалення оскаржених рішень) кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

У абзаці 1 частини першої статті 60 ЦПК України (в редакції, чинній на момент ухвалення оскаржених рішень) передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Тлумачення вказаних норм дозволяє зробити висновок, що для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Згідно абзацу 1 частини першої статті 60 ЦПК України (в редакції, чинній на момент ухвалення оскаржених рішень) кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

У частині другій статті 58 ЦК УРСР (в редакції, чинній на момент укладення договору дарування квартири) якщо угода укладена з метою приховати іншу угоду (удавана угода), то застосовуються правила, що регулюють ту угоду, яку сторони дійсно мали на увазі.

Тлумачення частини другої статті 58 ЦК УРСР (в редакції, чинній на момент укладення договору дарування квартири) свідчить, що для застосування конструкції удаваності має бути встановлено що відповідний договір вчинено для приховання іншого договору.

Оскільки позивачем не доведено, що договір дарування квартири від 30 січня 2003 року вчинено для приховання договору купівлі-продажу та встановивши, що договір дарування квартири від 30 січня 2003 року не порушує прав ОСОБА_2, суди обґрунтовано зробили висновок про відмову в позові.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржені рішення постановлено без додержання норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що, відповідно до положень статті 400 ЦПК України, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду. У зв'язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржені рішення без змін.

Оскільки оскаржені рішення залишено без змін, а скаргу без задоволення, то судовий збір за подання касаційної скарги покладається на особу, яка подала касаційну скаргу.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2, яка підписана представником ОСОБА_5, залишити без задоволення.

Рішення Балтського районного суду Одеської області від 08 серпня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 01 грудня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді: Н. О. Антоненко

В. І. Журавель

В. І. Крат

В. П. Курило