Справа № 341/1677/18
Провадження № 22-ц/4808/417/19
Головуючий у 1 інстанції Максимчин Ю. Д.
Суддя-доповідач Томин
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 квітня 2019 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

головуючої Томин О.О.

суддів: Мелінишин Г.П., Ясеновенко Л.В.

за участю секретаря Петріва Д.Б.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Галицького районного суду, ухвалене суддею Максимчин Ю.Д. 20 грудня 2018 року в м. Галичі у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення коштів на власне утримання від чоловіка,

в с т а н о в и в:

У вересні 2018 року ОСОБА_3 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_2 про стягнення коштів на власне утримання від чоловіка.

В обґрунтування позовних зазначила, що до листопада 2017 року перебувала у шлюбі з відповідачем. У шлюбі ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народився син - ОСОБА_4. Рішенням Галицького районного суду Івано-Франківської області від 22 листопада 2017 року шлюб між ними розірвано. Син залишився проживати з нею.

Влаштуватися на роботу позивач не має змоги, оскільки доглядає за дитиною.

Тому просить стягувати з відповідача на її утримання як дружини аліменти в розмірі 1000,00 грн. щомісяця до досягнення сином трьохрічного віку.

Рішенням Галицького районного суду від 20 грудня 2018 року позов задоволено. Вирішено стягувати з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 кошти на її утримання в розмірі по 1000 грн. щомісячно, починаючи з 12 вересня 2018 року та до досягнення сином ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, трьохрічного віку. Вирішено питання судових витрат.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, ОСОБА_2 подав до суду апеляційну скаргу. Вважає, що рішення прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, висновки суду не відповідають обставинам справи.

На його думку, суд не врахував, чи може він як платник аліментів сплачувати вказану суму коштів.

Вказує, що на теперішній час він не працевлаштований, постійного заробітку не має. Тому вважає, що рішення суду ґрунтується виключно на припущеннях.

Також зазначає, що судом проігноровано наведені у відзиві невідповідності позовної заяви чинним процесуальним нормам, зокрема те, що позивачем не вказано реєстраційний номер облікової картки платника податків, серію та номер паспорту; не зазначено щодо наявності в неї або іншої особи оригіналів письмових доказів, копії яких додано до заяви; не підтверджено, що нею не подано іншого позову до відповідача з тим самим предметом та з тих самих підстав.

На підставі наведеного просить скасувати рішення Галицького районного суду від 20 грудня 2018 року та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову.

В судове засідання апеляційного суду апелянт не з'явився, причини неявки суду не повідомив, повідомлявся про час та місце розгляду справи належним чином.

Позивач проти задоволення апеляційної скарги заперечила, просила рішення суду залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено судом, що позивач ОСОБА_3 та відповідач ОСОБА_2 перебували в зареєстрованому шлюбі.

ІНФОРМАЦІЯ_1 у сторін народився син ОСОБА_4, про що свідчить копія Свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 від 09.03.2016 року (а.с. 3).

Рішенням Галицького районного суду від 22.11.2017 року шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 розірвано, дитину залишено на проживання з матір'ю.

Даних обставин сторони по справі не заперечили.

Як вбачається з Довідки Снятинського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області від 17.10.2018 року №12.10-36/641, з відповідача проводиться стягнення згідно виконавчого листа №341/1876/17 від 15.06.2018 року, виданого Галицьким районним судом Івано-Франківській області про стягнення аліментів на користь ОСОБА_3 на утримання сина ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі 1500 грн. щомісячно. Станом на 01.10.2018 року заборгованість зі сплати аліментних платежів відсутня (а.с. 15).

Задовольняючи позовні вимоги та вирішуючи стягувати з ОСОБА_2 аліменти на утримання колишньої дружини в сумі 1000,00 грн. щомісячно до досягнення дитиною ОСОБА_4 трирічного віку, суд першої інстанції вважав, що відповідач здатен займатись суспільно корисною працею з метою отримання доходів та сплачувати вказану суму аліментів.

Апеляційний суд погоджується із таким висновком з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 84 СК України дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років.

Згідно ч. 4 даної статті право на утримання дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того чи вона працює та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу, а ч. 6 цієї статті визначено, що право на таке утримання дружина має і в разі розірвання шлюбу.

За змістом ч. 1 ст. 80 СК України аліменти присуджуються одному з подружжя у частці від заробітку (доходу) другого з подружжя і (або) у твердій грошовій сумі.

З аналізу вищенаведених норм слідує, що умовою отримання аліментів дружиною, з якою проживає дитина, є спроможність чоловіка надавати матеріальну допомогу.

При цьому, неможливість надання матеріальної допомоги дружині з боку чоловіка повинна мати абсолютний, об'єктивний характер.

Визначаючи розмір аліментів, які слід стягнути з відповідача на утримання колишньої дружини, суд першої інстанції у відповідності до вимог вказаних норм права правильно врахував, що позивач є матір'ю дитини віком до трьох років, яка проживає разом з нею, вона не працює, оскільки перебуває у відпустці по догляду за дитиною та не має достатніх коштів для існування, однак має право на утримання від батька дитини - ОСОБА_2

Доводи апелянта про те, що він не має змоги надавати позивачу матеріальну допомогу у зв'язку із тим, що тимчасово не працює, не заслуговують на увагу, оскільки він є молодою особою працездатного віку, може працювати та сплачувати аліменти на утримання колишньої дружини у встановленому судом розмірі. Даних про наявність інших осіб на його утриманні чи неможливості працевлаштуватися за станом здоров'я суду не представлено.

Що стосується доводів про порушення норм процесуального права при зверненні позивача до суду з даним позовом, то такі також не можуть бути підставою для зміни чи скасування рішення суду, оскільки відповідно до ч. 2 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення тільки, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, №63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Згідно вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене, апеляційну скаргу ОСОБА_2 слід залишити без задоволення, а рішення Галицького районного суду від 20 грудня 2018 року без змін.

Ч. 6 ст. 19 ЦПК України визначено, що справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; справи незначної складності є малозначними справами.

Оскільки ціна позову у даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа незначної складності, то вона відноситься до малозначних справ.

За приписами п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах не підлягають касаційному оскарженню.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Галицького районного суду від 20 грудня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків передбачених п. 2. ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 4 квітня 2019 року.

Головуюча: О.О. Томин

Судді: Г.П. Мелінишин

Л.В. Ясеновенко