Справа №489/6021/17
Провадження №22-ц/812/107/19
Категорія 20 Доповідач апеляційного суду Самчишина Н.В.
Постанова

іменем України

17 січня 2019 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду у складі:

головуючого: Самчишиної Н.В.,

суддів: Прокопчук Л.М., Царюк Л.М.,

із секретарем судового засідання - Лептугою С.С.,

за участі:

- позивача ОСОБА_2 та його представника - ОСОБА_3,

-відповідачів ОСОБА_4, ОСОБА_5 та їх представника - ОСОБА_6

розглянувши в порядку спрощеного провадження у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_2 на рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 19 жовтня 2018 року, яке ухвалене під головуванням судді Рум'янцевої Н.О. того ж дня о 15 годині 48 хвилині у приміщенні цього суду, повний текст рішення складено 05 листопада 2018 року, та додаткове рішення цього ж суду від 17 грудня 2018 року, ухвалене під головуванням судді Рум'янцевої Н.О. того ж дня о 09 годині 10 хвилин, повний текст рішення складено 17 грудня 2018 року, за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання недійсним договору дарування, витребування квартири та відшкодування моральної шкоди,

встановила:

14 грудня 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання недійсним договору дарування квартири та її витребування з незаконного володіння ОСОБА_5

Позивач зазначав, що 22 листопада 2011 року уклав договір дарування квартири АДРЕСА_1, яка належала йому на праві власності, на ім'я дружини ОСОБА_4

На цей час, була порушена кримінальна справа за фактом скоєння дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася 20 жовтня 2011 року за участі автомобіля під його керуванням внаслідок якої загинув пішохід.

З метою запобігання втрати житла та його приховування, уникнення звернення стягнення за можливими позовами родичів погиблого про відшкодування шкоди, позивач вчинив зазначену угоду та вважав, що квартира залишатиметься в їх сім'ї.

Проте, 12 листопада 2017 року він випадково дізнався, що ОСОБА_4 за посвідченим нотаріально договором дарування від 27 жовтня 2017 року передала в дар спірну квартиру своєму синові ОСОБА_5 У зв'язку з цим, з цього часу позивач вважав свої права порушеними.

Посилаючись на погіршення стосунків в сім'ї та те, що угода була укладена ним під впливом тяжких для нього обставини і на вкрай невигідних умовах, що не відповідало його внутрішній волі, та син дружини незаконно без відповідної правової підстави заволодів квартирою, ОСОБА_2 просив визнати договір дарування недійсним з підстав, передбачених ст. 233 ЦК України та витребувати квартиру з володіння ОСОБА_5

-2-

У відзивах на позовну заяву відповідачі ОСОБА_4, ОСОБА_5 заперечували проти позову, посилаючись на придбання спірної квартири за спільні кошти подружжя, дотримання вимог чинного цивільного законодавства під час вчинення оспорюваної угоди та сплив позовної давності.

У відповіді на відзиви відповідачів позивач посилався на їх необґрунтованість.

У запереченнях на відповідь позивача, представник ОСОБА_4, ОСОБА_5 - ОСОБА_6 посилався на відсутність підстав визнання угоди недійсною за п. 1 ст. 233 ЦК України.

12 березня 2018 року ОСОБА_2 збільшив позовні вимоги та посилаючись на заподіяння йому моральних страждань діями відповідачів, як на час вчинення оспорюваного ним правочину, так і в наступному, погіршення стану здоров'я, порушення звичайного укладу його життя, просив стягнути з них у солідарному порядку 179 350 грн. заподіяної моральної шкоди.

У відзиві на збільшені позовні вимоги представник ОСОБА_4, ОСОБА_5 - ОСОБА_6, посилаючись на необґрунтованість первісних вимог ОСОБА_2, вказував про відсутність підстав задоволення вимог про відшкодування моральної шкоди, які вважав похідними.

У відповіді на відзив позивач наполягав на безпідставність невизнання відповідачами заподіяної йому моральної шкоди.

У запереченнях на відповідь на відзив відповідачі посилались на недоведеність підстав визнання угоди недійсною та заподіяння цим моральної шкоди позивачу.

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 19 жовтня 2018 року відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання договорів дарування квартири та відшкодування моральної шкоди.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5 000 грн.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_5 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5 000 грн.

Додатковими рішенням цього ж суду від 17 грудня 2018 року відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про витребування майна.

Рішення суду та додаткове рішення суду мотивовано тим, що позивачем не доведено та не надано жодного належного й допустимого доказу про вчинення оскаржуваного правочину під впливом тяжкої для позивача обставини і на вкрай невигідних умовах. У зв'язку з цим, відсутні правові підстави відшкодування моральної шкоди та витребування нерухомого майна.

В апеляційних скаргах ОСОБА_2, посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення суду, просив його скасувати та ухвалити нове рішення по суті заявлених позовних вимог.

Скарги обґрунтував невідповідністю висновків суду обставинам справи та положенням чинного цивільного та цивільно-процесуального законодавств, а саме, ігноруванням наданих ним доказів та заявлених клопотань.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідачів не погодився з доводами скарг, посилаючись на відповідність висновків суду першої інстанції вимогам норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення позивача, представника відповідачів, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи скарг, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню, з таких підстав.

-3-

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_2 з ОСОБА_4 перебували у зареєстрованому шлюбі з 18 листопада 2007 року до 10 січня 2012 року. 01 грудня 2012 року повторно зареєстрували шлюб, який рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 20 вересня 2018 року розірвано.

22 листопада 2011 року ОСОБА_2 подарував ОСОБА_4 квартиру за АДРЕСА_1, про що між сторонами укладений договір дарування.

Договір укладено в письмовій формі та посвідчено приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Шалапухою М.В., зареєстрованим в реєстрі за № 1305. За змістом п.п. 1, 8 цього договору дарувальник стверджував, що відчужувана ним квартира є його особистою приватною власністю. Вказана заява щодо цієї обставини була доведена до відома обдаровуваної (а.с.153-166 т.2).

В матеріалах нотаріальної справи міститься заява ОСОБА_4 про те, що вона не заперечувала та стверджувала, що вказана квартира є особистою приватною власністю її чоловіка, як така, що набута ним за кошти, які належали йому особисто (а.с. 161 зворот, т. 2).

Ці обставини сторони не оспорювали, а тому твердження відповідачів, що спірна квартира була придбання за спільні сумісні кошти подружжя є безпідставними.

Після вчинення вказаного договору, позивач ОСОБА_2 не знявся з реєстраційного обліку. Зі змісту відповіді на відзив на позовну заяву ОСОБА_4 позивач зазначав, що з 2007 року вони проживали в дачному будинку, розташованому в СТ «Нива», з 2001 року він працював приватно практикуючим юристом, вів справи та здійснював представництво у судах, мав достотній заробіток для утримання сім'ї (т. 1 а.с.223-234).

Суд, відмовляючи в задоволенні позову, виходив з того, що ОСОБА_2 не доведено існування передбаченої законом сукупності обставин для визнання договору дарування квартири недійсним за ст. 233 ЦК України.

Така оцінка встановлених районним судом обставин є вірною з огляду на нижчевикладене.

Так, частиною 1 статті 233 ЦК України встановлено, що правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

Згідно роз'яснень, викладених у в п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім'ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

При цьому під тяжкими обставинами кабального договору слід розуміти не будь-яке несприятливе матеріальне, соціальне та інше становище, а його крайні форми.

Отже, для кваліфікації правочину недійсним за положеннями ст. 233 ЦК України доказуванню підлягають наявність у позивача як тяжких обставини так і крайньої

-4-

невигідності умов спірного правочину для нього, а також наявність причинно-наслідкового зв'язку між існуючою тяжкою обставиною та вчиненим на вкрай невигідних умовах правочином.

Частиною третьою статті 12 та частиною першою статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

За положеннями ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Обґрунтовуючи позовні вимоги про визнання договору дарування недійсним за ст. 233 ЦК України, ОСОБА_2 посилався на те, що у зв'язку з проведенням досудового слідства у кримінальній справі, що була порушена за фактом скоєння дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася 20 жовтня 2011 року за участі автомобіля під його керуванням внаслідок якої загинув пішохід, не очікуючи остаточних результатів розслідування кримінальної справи та з метою запобігання втрати житла та його приховування, уникнення звернення стягнення за можливими позовами родичів погиблого про відшкодування шкоди, позивач вчинив зазначену угоду та вважав, що квартира залишатиметься в їх сім'ї.

Між, тим матеріали справи не містять належних та переконливих доказів на підтвердження існування тяжких обставин, загрози втрати житла, для усунення яких позивачу необхідно було укласти такий правочин.

Відповідно до постанови старшого слідчого по ВВС СУ УМВС України в Миколаївській області від 20 серпня 2012 року кримінальна справа № 11430062 провадженням закрита за відсутності в діях водія ОСОБА_2 складу злочину, передбаченого ст. 286 КК України (т.2 а.с. 173-175).

З пояснень позивача ОСОБА_2 слідує, що він освідомлений про можливість пред'явлення до нього вимог про відшкодування шкоди родичами загиблого та йому було відомо те, що під час допиту потерпілої, доньки погиблого, остання висловлювала намір пред'явити до нього вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок смерті батька.

Разом з тим, вказані позивачем обставини під впливом яких, як зазначав позивач, укладено оспорювану ним угоду, хоча і свідчили про неприємні обставини у житті позивача, проте не мали крайньої форми, а отже, не створювали умов для негайного дарунку квартири та отримання за таким правочином можливості вирішення тієї проблеми (усунення тяжкої обставини), яка змусила це зробити, що вірно констатував суд першої інстанції.

До того ж, як слідує з пояснень ОСОБА_2 він у період з 2001 року по 2015 рік працював практикуючим юристом та мав достатній дохід. А тому посилання позивача на можливість втрати майна, у зв'язку з його неспроможністю відшкодувати шкоду у випадку пред'явлення до нього таких вимог родичам погиблого, не заслуговують на увагу, оскільки є припущеннями.

Більш того, зі змісту позовної заяви вбачається, що позивач вчинивши оспорюваний правочин бажав укладення цієї угоди та вважав її вигідною.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 щодо застосування судом апеляційної інстанції принципів справедливості, добросовісності та розумності, на думку колегії суддів, є необґрунтованими.

Не встановивши факту збігу тяжких для позивача обставин і їх безпосереднього зв'язку з його волевиявленням вчинити оспорюваний правочин, а також вкрай невигідних умов угоди, суд дійшов вірного висновку про недоведеність позивачем визнання правочину недійсним з підстав, передбачених ст. 233 УЦК України.

-5-

З інших підстав недійсності правочину позивач вимог не пред'являв.

Підтверджено матеріалами справи також те, що спірна квартира не була і не залишалась єдиним місцем проживання позивача.

Посилання позивача на заповіт, яким він заповів усе майно ОСОБА_4, є необґрунтованими, оскільки стосуються інших правовідносин сторін.

Отже, суд з'ясував усі обставини, що мають значення для справи, дав належну оцінку наданим сторонами доказам та дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні позову ОСОБА_2

Доводи апеляційної скарги про необґрунтованість судового рішення безпідставні і спростовуються висновками суду.

Крім того, відмовляючи у задоволенні позову про витребування квартири із чужого незаконного володіння, суд першої інстанції керувався тим, що правовою підставою для набуття права власності відповідачем ОСОБА_5 є договір дарування, укладений з ОСОБА_4, який є дійсним. Тому відсутні підстави для витребування нерухомого майна у набувача ОСОБА_5

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду, оскільки до нього суд першої інстанції дійшов з дотриманням вимог закону.

Так, у відповідності до ч. 1 ст. 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

В ст. 203 ЦК України наведені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а в ст. 717 цього ж Кодексу - закріплено право безоплатної передачі у власність майна (подарунку) за його власником.

При наявності підстав для застосування положень ст. ст. 203, 717 ЦК України для визнання такого правочину недійсним, сторона такого правочину або інша заінтересована сторона може його оспорити.

В той же час, норма ч.1 ст. 216 ЦК України не може застосовуватися як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчуженого третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину (Постанова Верховного Суду України від 13 травня 2015 року у справі № 6-67цс15).

За правовою позицією, яка викладена у Постанові Верховного Суду України від 07 листопада 2012 року у справі №6-107цс12, при встановленні наявності речово-правових відносин до таких відносин не застосовується зобов'язальний спосіб захисту.

Тобто права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захисту шляхом задоволення позову до набувача з використанням правового механізму, установленого статтями 215, 216 ЦК України. Такий спосіб захисту можливий лише шляхом подання віндикаційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 388 ЦК України, які дають право витребувати в набувача це майно.

Пунктом 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України передбачено, що власник має право витребувати майно від добросовісного набувача лише у випадку, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньою волі іншим шляхом.

За таких обставин належним способом захисту порушеного права власності є витребування майна від нинішнього його володільця шляхом пред'явлення віндикаційного позову.

З матерів справи вбачається, що речове право на спірну квартиру ОСОБА_5 набув від ОСОБА_4 на підставі посвідченого приватним нотаріусом Київського

-6-

міського нотаріального округу Черповицьким М.Ю. договору дарування від 27 жовтня 2017 року, яка її отримала на підставі дійсного договору дарування від 22 листопада 2011 року.

Отже, відповідач ОСОБА_5 набув право власності на квартиру за безоплатним нотаріально посвідченим договором від особи, яка мала права її відчужувати, а тому набуте таким чином майно не підлягає витребуванню із його володіння з підстав, передбачених ст. ст. 387, 388 ЦК України.

За вказаних обставин, оскільки позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди є похідними від вимог про визнання недійсним договору дарування 22 листопада 2011 року та про витребування майна, то суд правильно визнав їх також недоведеними.

Сам факт дарування квартири ОСОБА_4 своєму синові ОСОБА_5 не є порушенням майнових прав ОСОБА_2

Інших належних та допустимих доказів на підтвердження заподіяння моральної шкоди ОСОБА_2 не надав, хоча це згідно ст. 81 ЦПК України, є його обов'язком.

За такого, суд вірно відмовив у задоволенні вимог про відшкодування моральної шкоди.

Отже, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, дослідив наявні у справі докази і не надав їм належну оцінку, в результаті чого рішення суду відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

За такого, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного рішення, оскільки воно ухвалено з дотриманням вимог матеріального та процесуального законодавства.

Крім того, як вбачається з апеляційних скарг, предметом апеляційного розгляду є перевірка законності ухваленого у справі судового рішення в частині вирішення питання про розподіл судових витрат понесених відповідачами на професійну правничу допомогу. На думку позивача, з нього не підлягали стягненню на користь відповідачів витрати на професійну правничу допомогу, оскільки ухвалою суду першої інстанції його було звільнено від сплати судового збору за подання позовної заяви та заяви про забезпечення позову (т.1 а.с.92).

Між тим, такі доводи позивача не заслуговують на увагу, оскільки звільнення від сплати судового збору не є підставою звільнення позивача від інших судових витрат понесених відповідачами, а відтак є необґрунтованими.

Ухвалою Миколаївського апеляційного суду від 20 грудня 2018 року ОСОБА_2 відстрочено сплату судового збору за подачу апеляційної скарги до ухвалення судового рішення у справі судом апеляційної інстанції. На час ухвалення судом апеляційної інстанції судового рішення ним судовий збір не сплачено, тому відповідно до положень ст. 141 ЦПК України з ОСОБА_2 в дохід держави підлягає стягненню 10 399 грн. 88 коп. судового збору, оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення.

Згідно з п. 2 ч.2 ст.141 ЦПК України, інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи покладаються, у разі відмови в позові на позивача.

Як вбачається з попереднього розрахунку суми судових витрат ОСОБА_4, нею заявлені вимоги про стягнення з позивача витрат на професійну правничу допомогу у сумі 3 000 грн., компенсації за втрачений заробіток - 4 000 грн., транспортні витрати на одне судове засідання - 4000 грн., поштові витрати, витрати на друк та ксерокопію документів - 2 000 грн., витрати на стільніковий зв'язок 500 грн.

-7-

З попереднього розрахунку суми судових витрат ОСОБА_5 слідує, що ним заявлені вимоги про стягнення з позивача витрат на професійну правничу допомогу у сумі 3 000 грн., компенсації за втрачений заробіток - 2 000 грн., транспортні витрати на одне судове засідання - 600 грн., поштові витрати, витрати на друк та ксерокопію документів - 1 200 грн., витрати на стільніковий зв'язок 200 грн.

Відповідно до вимог ст. 137-140 ЦПК України вказані витрати підлягають відшкодуванню на підставі доказів, які підтверджують здійснення цих витрат.

Розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу.

Склад та розміри витрат, пов'язаних з оплатою професійної правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку та відповідні докази щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною.

Відповідачами сплату таких витрат належними доказами не доведено. Ними подані договори про надання правничої допомоги від 08 січня 2019 року з додатками та квитанції № 4315568, № 4315587 від 10 січня 2019 року про сплату 3 000 грн. кожним з них. Між тим доказів обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості не надано. За такого, відсутні підстави для відшкодування відповідачам вказаних судових витрат. Відсутні підстави для відшкодування судових витрат відповідачам, що пов'язані з їх явкою до суду згідно положень ст. 138 ЦПК України, оскільки вони участі у суді апеляційної інстанції не приймали.

Крім того, доказів здійснення інших зазначених відповідачами витрат відповідачами не доведено. Тому їх розмір не підлягає відшкодуванню позивачем.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, колегія суддів

постановила:

Апеляційні скарги ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 19 жовтня 2018 року та додаткове рішення цього ж суду від 17 грудня 2018 року - залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_2 (ІН НОМЕР_1) в дохід держави 10 399 (десять тисяч триста дев'яносто дев'ять) грн. 88 коп. судового збору за подачу апеляційної скарги.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосереднього до Верхового Суду у випадках та з підстав, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Н.В. Самчишина

Судді: Л.М. Прокопчук

Л.М. Царюк

Повний текст постанови складено 18 січня 2019 року.