Постанова

Іменем України

20 березня 2019 року

м. Київ

справа № 161/11658/15-ц

провадження № 61-19563св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Синельникова Є. В., Хопти С. Ф. (суддя-доповідач), Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство «Брокбізнесбанк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «Брокбізнесбанк»,

представники позивача: Мельник Вікторія Миколаївна, Борщ Назарій Миколайович,

відповідачі: ОСОБА_4, ОСОБА_5,

представник відповідачів - ОСОБА_6,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 01 березня 2017 року у складі судді Гриня О. М. та ухвалу Апеляційного суду Волинської області від 04 травня 2017 року у складі колегії суддів: Данилюк В. А., Киці С. І., Шевчук Л. Я.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2015 року публічне акціонерне товариство «Брокбізнесбанк» (далі - ПАТ «Брокбізнесбанк») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про стягнення суми заборгованості за кредитним договором.

Позов мотивовано тим, що 04 червня 2007 року між ПАТ «Брокбізнесбанк» та ОСОБА_4 було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого позичальнику було надано кредит у розмірі 63 551 грн зі сплатою 17 % річних з кінцевим терміном повернення кредиту до 01 червня 2012 року для придбання транспортного засобу.

01 вересня 2008 року між ОСОБА_4 та банком було підписано додаткову угоду до кредитного договору від 04 червня 2007 року про внесення змін та доповнень до пункту 1.1 указаного кредитного договору, відповідно до умов якого позичальник зобов'язувався виплатити банку суму кредиту в рамках наданого кредиту зі сплатою 20 % річних.

Того ж дня між сторонами було укладено додаток № 1 до додаткової угоди від 01 вересня 2008 року № 1 до кредитного договору від 04 червня 2007 року.

З метою забезпечення виконання зобов'язань за указаним кредитним договором 04 червня 2007 року між банком та ОСОБА_5 було укладено договір поруки, відповідно до умов якого остання зобов'язується відповідати перед кредитором всім своїм майном за виконання ОСОБА_4 всіх його зобов'язань перед кредитором.

02 вересня 2009 року між банком та ОСОБА_5 було укладено додаткову угоду № 1 до договору поруки від 04 червня 2007 року про внесення змін та доповнень до пункту 1.1. та пункту 1.2. договору поруки, згідно з якою ОСОБА_5 зобов'язується відповідати перед кредитором всім своїм майном за виконання ОСОБА_4 всіх його зобов'язань перед кредитором, що виникли з кредитного договору від 04 червня 2007 року зі сплатою 20 % річних.

ОСОБА_4 свої зобов'язання щодо погашення заборгованості за кредитом належним чином не виконував, тому станом на 24 червня 2015 року у нього виникла заборгованість перед банком у розмірі 126 212 грн 39 коп., яка складається з: 28 241 грн 84 коп. - заборгованості за кредитом, 5 540 грн 01 коп. - заборгованості за процентами, 25 833 грн 27 коп. - пені/неустойки за прострочення сплати кредиту, 2 743 грн 64 коп. - пені/неустойки за прострочення сплати процентів, 27 823 грн 41 коп. - індексації простроченої заборгованості, 4 254 грн 72 коп. - процентів за неправомірне користування чужими коштами, 31 775 грн 50 коп. - штрафу за порушення вимог договору застави автотранспорту від 27 червня 2007 року.

Ураховуючи викладене, ПАТ «Брокбізнесбанк» просив суд стягнути солідарно з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на свою користь заборгованість за кредитним договором від 04 червня 2007 року у розмірі 126 212 грн 39 коп. та судові витрати.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 01 березня 2017 року позов ПАТ «Брокбізнесбанк» задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ПАТ «Брокбізнесбанк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 94 436 грн 89 коп. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення міськрайонного суду мотивовано тим, що ОСОБА_4 належним чином не виконував умов кредитного договору від 04 червня 2007 року, внаслідок чого станом на 24 червня 2015 року у нього утворилась заборгованість, тому позовні вимоги банку про стягнення з позичальника зазначеної заборгованості визнав обгрунтованими.

При цьому у задоволенні позовної вимоги щодо стягнення із ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на користь банку штрафу за порушення вимог договору застави автотранспорту від 27 червня 2007 року у розмірі 31 775 грн 50 коп. міськрайонний суд відмовив, оскільки банком не доведено порушення відповідачами умов договору застави, не надано суду доказів щодо укладення між сторонами вищевказаного договору, а наявний у матеріалах кредитний договір не містить вказівок на зобов'язання відповідачів сплатити вказаний вид неустойки у разі порушення умов кредитного договору.

Також суд першої інстанції відмовив в частині заявлених позовних вимог до поручителя ОСОБА_5, оскільки непред'явлення кредитором вимоги до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання у разі, якщо строк дії поруки не встановлено, є підставою для припинення останнього, а, отже, і обов'язку поручителя нести солідарну відповідальність перед кредитором разом із боржником за основним зобов'язанням.

Короткий зміст ухвали суду апеляційної інстанції

Ухвалою Апеляційного суду Волинської області від 04 травня 2017 року апеляційну скаргу ПАТ «Брокбізнесбанк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Брокбізнесбанк» відхилено. Апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилено. Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 01 березня 2017 року залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивовано тим, що суд першої інстанції правильно виходив з того, що ОСОБА_4 належним чином не виконував умов кредитного договору від 04 червня 2007 року, внаслідок чого у нього утворилась заборгованість у розмірі 126 212 грн 39 коп., яка підлягає стягненню на користь банку, однак у задоволенні позову в частині стягнення штрафу за порушення вимог договору застави автотранспорту від 27 червня 2007 року у розмірі 31 775 грн 50 коп. судом правомірно відмовлено, оскільки банком не доведено належними та допустимим доказами порушення відповідачами умов договору застави, не надано суду доказів щодо укладення між сторонами вищевказаного договору.

Крім того, пунктом 3.1. договору поруки від 04 червня 2007 року визначено, що цей договір діє з моменту його підписання і до повного його виконання сторонами. Пунктом 3.2. вказаного договору поруки передбачено, що порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання. Порука також припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців з дня настання строку зобов'язання не пред'явить позову до поручителя.Умовами кредитного договору визначено, що погашення суми кредиту здійснюється позичальником щомісячно до десятого числа, згідно графіка. На підставі викладеного, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового платежу. Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. Непред'явлення кредитором вимоги до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання у разі, якщо строк дії поруки не встановлено, є підставою для припинення останнього, а, отже, і обов'язку поручителя нести солідарну відповідальність перед кредитором разом із боржником за основним зобов'язанням немає.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводи

У касаційній скарзі, поданій у червні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права й порушення норм процесуального права, просив скасувати вказані судові рішення та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що оскаржувані судові рішення є незаконними, необґрунтованими й таким, що ухвалені з неправильним застосуванням норм чинного законодавства. Посилався на те, що судами попередніх інстанцій не враховано його заяви про застосування позовної давності. Судами першої та апеляційної інстанцій при ухвалені судових рішень не було враховано висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду України, зокрема, від 09 листопада 2016 року у справі № 6-1457цс16 та від 22 березня 2017 року № 6-43цс17. Зазначав про порушення вимог щодо рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 липня 2017 року було відкрито касаційне провадження у справі за позовом ПАТ «Брокбізнесбанк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Брокбізнесбанк» до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення суми заборгованості за кредитним договором та витребувано з Луцького міськрайонного суду Волинської області вищевказану цивільну справу. Зупинено виконання рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 01 березня 2017 року.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Ухвалою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 13 березня 2019 року справу за позовом ПАТ «Брокбізнесбанк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Брокбізнесбанк» до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення суми заборгованості за кредитним договором призначено до розгляду.

Відзив на касаційну скаргу учасники справи до суду не подали

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судами встановлено, що 04 червня 2007 року між ПАТ «Брокбізнесбанк» та ОСОБА_4 було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого позичальнику було надано кредит у розмірі 63 551 грн зі сплатою 17 % річних з кінцевим терміном повернення до 01 червня 2012 року для придбання транспортного засобу.

04 червня 2007 року з метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між банком та ОСОБА_5 було укладено договір поруки, відповідно до умов якого остання зобов'язувалась відповідати перед кредитором всім своїм майном за виконання ОСОБА_4 всіх його зобов'язань перед кредитором, що виникли з кредитного договору від 04 червня 2007 року.

01 вересня 2008 року між банком та ОСОБА_4 було підписано додаткову угоду до указаного кредитного договору про внесення змін та доповнень до пункту 1.1. кредитного договору, згідно з яким позичальник зобов'язувався виплатити банку суму кредиту в рамках наданого кредиту зі сплатою 20 % річних.

01 вересня 2008 року між банком та ОСОБА_4 було укладено додаток № 1 до додаткової угоди від 01 вересня 2008 року № 1 до указаного кредитного договору.

02 вересня 2009 року між банком та ОСОБА_5 було укладено додаткову угоду № 1 до договору поруки від 04 червня 2007 року про внесення змін та доповнень до пункту 1.1. та пункту 1.2. договору поруки, відповідно до яких ОСОБА_5 зобов'язувалась відповідати перед кредитором всім своїм майном за виконання ОСОБА_4 всіх його зобов'язань перед кредитором, що виникли з кредитного договору від 04 червня 2007 року, зі сплатою 20 % річних.

Умовами кредитного договору визначено, що погашення суми кредиту здійснюється позичальником щомісячно до десятого числа, згідно графіка.

ОСОБА_4 належним чином не виконав взяті на себе зобов'язання, у зв'язку з чим у нього станом на 24 червня 2015 року виникла заборгованість перед ПАТ «Брокбізнесбанк», яка відповідно до розрахунку банку становить 126 212 грн 39 коп. та складається з: 28 241 грн 84 коп. - заборгованості за кредитом, 5 540 грн 01 коп. - заборгованості за процентами, 25 833 грн 27 коп. - пені/неустойки за прострочення сплати кредиту, 2 743 грн 64 коп. - пені/неустойки за прострочення сплати процентів, 27 823 грн 41 коп. - індексації простроченої заборгованості, 4 254 грн 72 коп. - процентів за неправомірне користування чужими коштами, 31 775 грн 50 коп. - штрафу за порушення вимог договору застави автотранспорту від 27 червня 2007 року.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Касаційна скарга ОСОБА_4 підлягає частковому задоволенню.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону ухвала апеляційного суду не відповідає.

Частково задовольняючи позов ПАТ «Брокбізнесбанк», суд апеляційної інстанції, залишаючи без змін рішення суду першої інстанції виходив із того, що основне зобов'язання за кредитним договором не виконано, позов банком пред'явлено в межах строку позовної давності, що є підставою для стягнення заборгованості за кредитним договором з позичальника.

Однак, стягуючи проценти за користування кредитом та пеню у межах строку позовної давності, апеляційний суд не звернув уваги на наступне.

Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із частиною першою статті 598 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Відповідно до частин першої та другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

За змістом статті 526, частини першої статті 530, статті 610 та частини першої статті 612 ЦК України для належного виконання зобов'язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов'язання є його порушенням.

Відповідно до частини першої статті 1048 та частини першої статті 1054 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання.

Вказаний висновок висловлений Великою Палатою Верховного Суду у постановах: від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, провадження № 14-10цс18, від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц, провадження № 4-154цс18, від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц, провадження № 14-318цс18.

Указаних вимог закону апеляційний суд не врахував, тому передчасним є його висновок про законність та обгрунтованість рішення районного суду в частині нарахування передбачених зазначеним кредитним договором процентів після закінчення строку його дії, тобто після 01 червня 2012 року.

Щодо нарахування пені необхідно зважати на вимоги статей 549, 550, 551 ЦК України, згідно з якими пенею є грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення зобов'язання і яка обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Проценти на неустойку не нараховуються та, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Тобто неустойка нараховується в разі порушення боржником зобов'язання (стаття 610, пункт 3 частини першої статті 611 ЦК України) з першого дня прострочення та до тих пір, поки зобов'язання не буде виконане. Період, за який нараховується пеня за порушення зобов'язання, не обмежується. Її розмір збільшується залежно від тривалості порушення зобов'язання. Тобто пеня може нараховуватись на суму невиконаного або неналежно виконаного грошового зобов'язання (зокрема, щодо повернення кредиту чи сплати процентів за кредитом) протягом усього періоду прострочення, якщо інше не вказано в законі чи договорі.

Разом з тим, відповідно до пункту 1 частини другої статті 258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (як штрафу, так і пені) застосовується позовна давність в один рік. Таким чином, стягнути неустойку (зокрема, пеню незалежно від періоду її нарахування) можна лише в межах спеціальної позовної давності, яка згідно із частиною першою статті 260 ЦК України обчислюється за загальними правилами визначення строків, установленими статтями 253 - 255 цього Кодексу, від дня порушення грошового зобов'язання.

З урахуванням вказаного, апеляційний суд дійшов передчасного висновку про залишення без змін рішення суду першої інстанції про стягнення процентів за кредитом та пені, оскільки не встановлено всіх обставин у справі, від яких залежить правильне її вирішення, зокрема суд не з'ясував розміру заборгованості за кредитним договором, з чого вона складається, а також не перевірив періоду за який нарахована заборгованість за кредитним договором від 04 червня 2007 року.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно зі статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Статтею 258 ЦК України для стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується спеціальна позовна давність строком в один рік.

Відповідно до статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

За змістом загальних норм права заява про застосування позовної давності може бути розглянута, якщо вона подана під час розгляду справи в суді першої інстанції.

При цьому законом не встановлено вимог щодо форми заяви сторони про сплив позовної давності.

Відповідно до частини першої статті 27 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час розгляду справи судом першої інстанції, особи, які беруть участь у справі, мають, зокрема, право заявляти клопотання та відводи, давати усні та письмові пояснення суду.

Згідно зі статтею 31 ЦПК України у цій же редакції сторони мають рівні процесуальні права і обов'язки.

Таким чином, заяву про сплив позовної давності може бути викладено у відзиві на позов або у вигляді окремого клопотання - письмового чи усного, що відповідає вимогам наведених статей процесуального законодавства.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 16 серпня 2017 року № 6-2667цс16.

Отже, заявлення ОСОБА_4 клопотання про застосування позовної давності у судовому засіданні відповідає вимогам процесуального закону, проте суд апеляційної інстанції, залишаючи без змін рішення міськрайонного суду, помилково не надав вказаному правової оцінки.

Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України під час розгляду справи у касаційному порядку суд не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені, тому усунути вказані недоліки розгляду справи на стадії касаційного перегляду неможливо.

Відповідно до пункту першого частини третьої та частини четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом.

Оскільки апеляційний суд не встановив фактичні обставини, від яких залежить правильне вирішення справи, та не перевірив доводи сторін та надані на їх підтвердження докази, тому ухвалене у справі рішення апеляційного суду відповідно до частини третьої статті 411 ЦПК України підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Ухвалу Апеляційного суду Волинської області від 04 травня 2017 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Є. В. Синельников

С. Ф. Хопта

Ю. В. Черняк