Справа № 462/336/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 квітня 2019 року суддя Залізничного районного суду м. Львова Н. М. Галайко розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження в приміщенні суду у м. Львові цивільну справу за позовною заявою Акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, -

встановив:

Акціонерне товариство «Комерційний банк «Приватбанк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості. В обґрунтування заявленого позову посилається на те, що ОСОБА_2 звернулася до АТ «Комерційний банк «Приватбанк» з метою отримання банківських послуг. Задля здійснення цього правочину, відповідач підписала заяву № б/н від 15 грудня 2016 року, відповідно до якої отримала кредит у розмірі 27000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Позивач також зазначає, що підписані відповідачем заява, «Умови та правила надання банківських послуг», «Тарифи банку» складають між нею і позивачем Договір про надання банківських послуг. Вказує, що АТ «Комерційний банк «Приватбанк» свої зобов'язання за Договором про надання банківських послуг виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу можливість розпоряджатися кредитними коштами на умовах, передбачених договором та в межах встановленого кредитного ліміту. Однак відповідач, в свою чергу, не виконала покладених на неї договором обов'язків, не надала своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за борговими зобов'язаннями. У зв'язку з вказаним, у відповідача утворилась заборгованість у розмірі 101891 грн. 04 коп., що включає в себе 52034 грн. 77 коп. - тіло кредиту, 14013 грн. 04 коп. - заборгованість по процентах за користування кредитом, 30515 грн. 09 коп. - нарахована пеня, 500 грн. - штраф (фіксована частина), 4828 грн. 14 коп. - штраф (процентна складова). З огляду на зазначене, позивач просить суд позов задоволити і стягнути з відповідача заборгованість у розмірі 101891 грн. 04 коп., а також судові витрати у розмірі 1762 грн.

Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 18 лютого 2019 року відкрито провадження у справі розгляд справи вирішено проводити в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. Відповідачу встановлено п'ятнадцятиденний строк для подання відзиву на позовну заяву.

04 березня 2019 року на адресу суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, у якому вона з позовними вимогами не погодилася у повному обсязі, вважає їх безпідставними та необґрунтованими. Мотивує відзив тим, що позивачем не було надано жодного доказу отримання коштів відповідачем. Окрім цього позивачем не було надано суду відповідного кредитного договору. Зазначає, що Умови та правила надання банківських послуг та Тарифи банку не були підписані відповідачем по справі. Зауважує, що підписана відповідачем анкета-заява про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг не є кредитним договором, укладеним між сторонами. Додатково повідомляє, що доданий позивачем до позовної заяви розрахунок заборгованості не є належним та допустимим доказом по справі, оскільки є лише таблицею, яка не підтверджує існуючу заборгованість. З огляду на вказане просить суд у задоволенні позову відмовити у повному обсязі (а.с. 43-46).

У матеріалах справи відсутні клопотання сторін про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Враховуючи наведене, відповідно до ч. 8 ст. 178 та ч. 5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

У відповідності до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Розглянувши справу в порядку спрощеного провадження, без повідомлення сторін, вивчивши зібрані по справі докази, з'ясувавши дійсні обставини справи, суд приходить до переконання, що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 15 грудня 2016 року звернулася до АТ «Комерційний банк «Приватбанк» з метою отримання банківських послуг. Задля здійснення цього правочину, відповідач підписала заяву № б/н від 15 грудня 2016 року, у якій зазначено, що вона згідна з тим, що дана заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг і тарифами, правилами користування, основними умовами обслуговування і кредитування, розташованими у рекламному буклеті, складають між нею та Банком договір про надання банківських послуг. вона ознайомлена з договором про надання банківських послуг до його укладення і згідна з його умовами, примірник договору про надання банківських послуг погодилася отримати самостійно шляхом роздруківки з офіційного сайту www.privatbank.ua. Зобов'язується виконувати Умови та Правила надання банківських послуг, а також регулярно самостійно знайомитися з їх змінами на сайті банку тощо (а.с. 7).

При цьому, Анкета-заява, копія якої додана позивачем до позовної заяви, не містить посилань на умови користування кредитом та його погашення, порядок нарахування та сплати відсотків за користування кредитом, порядок нарахування та сплати штрафу і пені за невиконання умов Договору.

До позовної заяви позивачем додано Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» для таких банківських продуктів, як «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», «Універсальна Contact», «Універсальна Gold». Вказаний витяг не містить підпису відповідача по справі (а.с. 8).

При цьому, до позовної заяви не додані документи, які підтверджували, що на момент підписання Заяви відповідач був ознайомлений саме з тими Умовами кредитування та тими Умовами та правилами надання банківських послуг, копії яких долучено до позовної заяви.

Згідно ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Частина 1 статті 634 ЦК України визначає, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Згідно ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Стаття 628 ЦК України визначає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.

Згідно статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Частиною 1 та 2 ст.639 ЦК України визначено, що договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.

Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася.

Таким чином, відповідно до Заяви визначено, що Умови та Правила надання банківських послуг, Тарифи, Пам'ятка клієнта, а також Заява становлять укладений Договір про надання банківських послуг.

В той же час, позивачем, АТ «КБ «Приватбанк», не надано суду доказів оформлення та укладання між сторонами та відповідно отримання позичальником Умов та Правил надання банківських послуг, Пам`ятки клієнта і Тарифів, що б в сукупності із Заявою, свідчило про укладений у належній формі договір між сторонами про надання банківських послуг.

За вимог ч. ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв'язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Верховний Суд України у справі № 6-16цс15 від 11 березня 2015 року висловив правову позицію з приводу того, що за частинами першою, другою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Виходячи з правового аналізу вказаних норм Умови надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт) не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору, якщо такі Умови не містять підпису позичальника; не встановлено наявність належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що саме ці Умови розумів позичальник, підписуючи заяву позичальника, а також те, що Умови містили збільшений строк позовної давності в момент підписання заяви позичальника, або в подальшому такі Умови, зокрема щодо збільшення строку позовної давності, не змінювались.

Відсутність позову про визнання кредитного договору недійсним як оспорюваного правочину не може бути перешкодою для неврахування інтересів позичальника при вирішенні справи за позовом банку до позичальника про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Необхідність доказування ознайомлення відповідача з Тарифами і Умовами та правилами надання банківських послуг в Приватбанку підтверджується і правовим висновком Верховного Суду України, зробленим у справі № 6-2320цс16 від 22 березня 2017року, в якій було скасовано рішення судів першої, апеляційної та касаційної інстанцій у зв'язку з тим, що «суд не встановив наявності належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що саме ці Умови є складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору і що саме ці Умови мав на увазі відповідач, підписуючи заяву позичальника, та відповідно, чи брав на себе зобов'язання відповідач зі сплати винагороди та неустойки в разі порушення зобов'язання з повернення кредиту».

У правовій позиції, викладеній Верховним Судом України у справі № 6-240цс14 за позовом ПАТ «КБ «ПриватБанк» про стягнення заборгованості за кредитним договором, зазначено, що «Суди апеляційної та касаційної інстанцій, погоджуючись з доводами позивача про застосування п'ятирічного строку позовної давності не звернули увагу на те, що позивачем не представлено належних та допустимих доказів, які свідчили б про те, що при підписанні сторонами кредитного договору діяли Умови споживчого кредиту в редакції, що передбачає збільшення строку позовної давності, ці умови не є складовою частиною укладеного між сторонами договору, відповідачем вони не підписувалися».

Тобто Верховний суд України у своєму правовому висновку зазначив, що якщо Умови кредитування не підписані відповідачем, то у такому разі їх неможливо визнати належним та допустимим доказом у справі, вказані умови не є складовою частиною укладеного між ним та банком договору.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

У відповідності до ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

У відповідності до вимог статей 76-81 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3)показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частина 2 статті 83 ЦПК України визначає, що позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.

Таким чином, враховуючи, що за умовами Анкети-заяви позичальника, вказана Заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг, тарифами, правилами користування, основними умовами обслуговування і кредитування складає між позичальником та банком договір про надання банківських послуг, а долучені позивачем до матеріалів позовної заяви Умови та правила надання банківських послуг, не містять підпису позичальника, то суд приходить до висновку, що позивачем не доведено, що під час підписання заяви позичальника відповідач був ознайомлений саме з цими Умовами та Правилами надання банківських послуг.

Крім того, до позовної заяви не додані Тарифи, правила користування, основні умови обслуговування і кредитування лише в сукупності з якими Анкета-заява становить банківський договір, які були б підписані відповідачем. До позовної заяви додано лише копія Витягу з Умов та правил надання банківських послуг.

Суд звертає увагу на те, що в позовній заяві наявне посилання на узгоджений розмір кредитного ліміту в 27000 грн., проте позивач у позовній заяві не надає жодного доказу на підтвердження того, що такий кредитний ліміт дійсно був встановлений для відповідача.

Слід також зауважити, що анкета-заява про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанк, підписана сторонами, не містить інформації про встановлення кредитного ліміту у розмірі 27000 грн. Також така анкета-заява взагалі не містить графи, у якій є можливість зафіксувати кредитний ліміт.

Окрім цього позивач не надав суду доказів того, що кошти у розмірі 27000 грн. дійсно були надані відповідачу.

Так, позивач на підтвердження суми заборгованості надає лише розрахунок заборгованості за договором № б/н від 15 грудня 2016 року, укладеного між сторонами, станом на 16 грудня 2018 року (а.с. 5-6).

Вказаний розрахунок не містить інформації щодо розрахунку заборгованості, що утворилася по тілу кредиту та розрахунку відсотків. В ньому не зазначено дати та розміри погашення кредиту та відсотків по кредиту ОСОБА_2 з посиланням на відповідні платіжні документи, не зазначені періоди за які нараховані відсотки, а також не зазначено в якому розмірі по кредитному ліміту отримав відповідач кошти за платіжною карткою.

Як вбачається з матеріалів справи, розрахунок заборгованості за кредитом здійснено за період починаючи із 01 грудня 2016 року, в той же час з розрахунку не вбачається, що відповідач отримав саме 27000 грн., з яких здійснено розрахунок, за які порушення нараховано штрафи, пеню та підстави таких нарахувань, строки виникнення права позивача на застосування відповідальності за неналежне виконання зобов'язань, за які порушення зобов'язання відповідальність настала і яку суму та в які строки відповідачем не повернуто.

Таким чином, у відсутності належного розрахунку заборгованості, відсутності доказів отримання відповідачем саме 27000 грн. кредитних коштів неможливо встановити точну суму заборгованості

Наданий позивачем розрахунок заборгованості за кредитом, підготовлені робітниками банку, є відображенням односторонніх арифметичних розрахунків позивача і не є правовою підставою для стягнення відповідних сум та не може слугувати доказом безспірності розміру грошових вимог позивача до відповідачів. Сама позовна заява не містить таких даних, а лише констатує наявність недоказаного розміру всієї суми непогашеного кредиту.

Документами, які можуть підтвердити наявність або відсутність заборгованості, а також встановлювати розмір зазначеної заборгованості, можуть бути виключно документи первинної бухгалтерської документації, оформлені згідно нормам ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність», оскільки лише первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій та складені під час здійснення господарської операції - є правовою підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій.

Проте, позивачем не надано суду первинних бухгалтерських документів відносно видачі кредиту та його часткового погашення (платіжні доручення, меморіальні ордери, розписки, чеки, та ін.), тому не має підстав вважати, що розмір заборгованості відповідача перед позивачем, а також суми відсотків, зазначені в розрахунку є правильними.

Слід також зазначити, що за вказаним розрахунком тіло кредиту складає 52034 грн. 77 коп., тоді як у самій позовній заяві позивач вказує, що відповідачу було встановлено кредитний ліміт у розмірі 27000 грн. (а.с. 5-6).

Суд зазначає, що тіло кредиту - це сума грошових коштів, яку позичальник бере у кредит. Ця сума повинна бути вказана у кредитному договорі і саме на цю суму повинні нараховуватися відсотки за користування кредитом. З огляду на це, позивачем також не було надано суду доказів того, що кредитний ліміт, який був встановлений відповідачу, був збільшений до 52034 грн. 77 коп.

Таким чином, інформація, яка міститься у позовній заяві та у розрахунку заборгованості, має істотні неточності і суперечить сама собі.

Також, суду не надано документальних підтверджень того, що Розрахунок заборгованості за договором б/н від 15 грудня 2016 року, який долучено до позовної заяви, дійсно стосуються кредиту, яким користувався відповідач, оскільки ні в Заяві, ні в Розрахунках, ні в інших документах, які долучені до позовної заяви, немає посилань на відомості, за допомогою яких можливо ідентифікувати боржника, зокрема посилань на номер карткового рахунку боржника.

Частиною 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У відповідності до вимог ст. 76, 77, ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

У відповідності до вимог ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Обставини справи, встановлені судом, стверджуються матеріалами справи, які не викликають сумніву у їх об'єктивності.

Виходячи із зазначеного, оцінюючи докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи, а тому такі не підлягають до задоволення.

Керуючись ст. 19, 141,76-81, 258-259, 263-265, 274, 279 ЦПК України, суд, -

ухвалив:

Відмовити Акціонерному товариству «Комерційний банк «Приватбанк» у задоволенні позову до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.

Відповідно до вимог п. п. 15.5.Перехідних положень ЦПК України апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів учасниками справи до Львівського апеляційного суду через Залізничний районний суд м. Львова.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови.

Позивач: Акціонерне товариство «Комерційний банк «Приватбанк»: адреса: 49094, м. Дніпро, вул. Набережна Перемоги, буд. 50.

Відповідач: ОСОБА_2: адреса: АДРЕСА_2

Суддя/підпис/ Н.М. Галайко

З оригіналом згідно.

Суддя: