Постанова

Іменем України

27 березня 2019 року

м. Київ

справа № 397/290/14-ц

провадження № 61-6775св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Крата В. І. (суддя-доповідач),

суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І., Коротуна В. М., Курило В. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - ОСОБА_2,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення апеляційного суду Кіровоградської області від 17 серпня 2016 року у складі колегії суддів: Дуковського О. Л., Голованя А. М., Дьомич Л. М.,

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

У лютому 2014 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 05 вересня 1998 року по 17 січня 2013 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі. За час перебування позивача з ОСОБА_2 у шлюбі ними придбано будинок з господарськими будівлями по АДРЕСА_1 та автомобіль OPEL Kombo, державний номерний знак НОМЕР_1, 2002 року випуску.

Позивач вказувала, що сторонами не було досягнуто добровільної згоди на поділ спільного майна подружжя та компенсації чи виділення їй на праві спільної власності подружжя 1/2 частини будинку за АДРЕСА_1 та 1/2 частини автомобіля марки OPEL Kombo, державний номерний знак НОМЕР_1, 2002 року випуску.

Ураховуючи уточнені позовні вимоги у зв'язку із проведенням судової будівельно-технічної та судової автотоварознавчої експертиз, ОСОБА_1 просила:

визнати за нею право спільної сумісної власності подружжя на 1/2 частини житлового будинку та надвірних господарсько-побутових будівель розташованих по АДРЕСА_1 та стягнути з ОСОБА_2 на її користь вартість за вказану 1/2 частину будинку та господарських будівель у розмірі 68 422,00 грн;

визнати за нею право власності на 1/2 частину автомобіля марки OPEL Kombo, державний номер НОМЕР_2 та стягнути з ОСОБА_2 на її користь вартість за вказану 1/2 частину автомобіля марки OPEL Kombo, державний номерний знак НОМЕР_1 у розмірі 44 909,83 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Олександрівського районного суду Кіровоградської області від 28 березня 2016 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано об'єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 житловий будинок з господарськими спорудами, розташований по АДРЕСА_1, розділивши між ними по 1/2 частині кожному, визнавши за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку житлового будинку з господарськими спорудами, розташованого по АДРЕСА_1, без виділення часток у натурі.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 компенсацію за 1/2 частину житлового будинку з господарськими спорудами, розташованого по АДРЕСА_1, у розмірі 41 100,00 грн, залишивши житловий будинок з господарськими спорудами у власності ОСОБА_2 У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що спірний будинок придбано сторонами у шлюбі і він є є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, частки сторін у якому є рівними. Відповідач у судовому засіданні позов визнав частково та погодився сплатити компенсацію позивачу згідно висновку експерта без врахування самовільних прибудов у розмірі 41 100 грн. Згідно висновку судової будівельно-технічної експертизи будинок є неподільною річчю, а позивач просила стягнути з відповідача вартість її частки, на що відповідач погодився, тому суд вважав за можливе стягнути з відповідача компенсацію за 1/2 частину житлового будинку з господарськими спорудами у розмірі 41 100 грн, залишивши житловий будинок з господарськими спорудами у власності відповідача. При цьому суд взяв до уваги вартість спірного будинку без урахування площі самовільних прибудов, що становить 82 200 грн, оскільки самовільні забудови не є об'єктом цивільних правовідносин, відповідно, за позивачем не може бути визнане право спільної сумісної власності на них та стягнута компенсація. Відмова у задоволенні позовних вимог про поділ автомобіля суд обґрунтована тим, що власником вказаного майна зареєстрована третя особа.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням апеляційного суду Кіровоградської області від 17 серпня 2016 року рішення Олександрівського районного суду Кіровоградської області від 28 березня 2016 року скасовано в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 компенсації за 1/2 частину житлового будинку з господарськими спорудами та ухвалено у цій частині нове рішення, яким стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 компенсацію за 1/2 частину житлового будинку з господарськими спорудами розташованого по АДРЕСА_1 у розмірі 68 422,00 грн, залишивши житловий будинок з господарськими спорудами у власності ОСОБА_2

Змінено рішення суду першої інстанції в частині стягнення судового збору та стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 5 611,75 грн. У іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

При скасуванні рішення суду першої інстанції апеляційний суд зробив висновок, що майно (будматеріали), з яких збудовано самовільні споруди і яке оцінено експертом, є спільною сумісною власністю подружжя і також підлягає поділу.

При залишенні без змін рішення суду першої інстанції щодо поділу автомобіля, апеляційний суд вказав, що договір відчуження автомобіля вчинений під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі. У разі незгоди з таким договором позивач вправі його оспорити у встановлені законом строки, але на час звернення з цим позовом автомобіль вже не перебував у власності сторін і не міг бути предметом поділу.

Аргументи учасників справи

У вересні 2016 року ОСОБА_2 подав касаційну скаргу на рішення апеляційного суду Кіровоградської області від 17 серпня 2016 року, у якій просив скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що при ухваленні судового рішення суд апеляційної інстанції не урахував ту обставину, що вартість будівельних матеріалів, які були використані для будівництва самочинних забудов літ. «а1» та «а2», та вартість робіт не є спільною сумісною власністю сторін. ОСОБА_2 зазначає, що суд апеляційної інстанції вийшов за межі позовних вимог і визнав спільною сумісною власністю вартість будівельних матеріалів, з яких були побудовані самовільні прибудови «а1», «а2» та вартість будівельних робіт, хоча позивачем така позовна вимога в суді не заявлялася та не було належним чином доведено їх будівництво за спільні кошти. Суд не врахував ту обставину, що спірні самовільні споруди знаходяться в стані будівництва. Основні будівельні роботи були виконані в 2014 році після розірвання шлюбу. Суд також не урахував, що вартість будівельних матеріалів, використаних для будівництва самочинних споруд та вартість будівельних робіт експертом не визначалися, не було розмежована вартість будівельних матеріалів та будівельних робіт, виконаних в період шлюбу та після його розірвання, так як позовних вимог про визнання їх спільною сумісною власністю та стягнення з ОСОБА_2 грошової компенсації позивачем не заявлялося та вони не були предметом розгляду у суді першої інстанції.

Аналіз змісту касаційної скарги свідчить, що рішення апеляційного суду Кіровоградської області від 17 серпня 2016 року оскаржується ОСОБА_2 у частині визначення розміру компенсації за Ѕ частину житлового будинку. У іншій частині позовних вимог рішення апеляційного суду не оскаржується, а тому у касаційному порядку не переглядається.

Короткий зміст ухвал суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 жовтня 2016 року відкрито касаційне провадження у справі.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 січня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Рух справи

У статті 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України справу передано до Касаційного цивільного суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Позиція Верховного Суду

Колегія суддів відхиляє аргументи, які викладені у касаційній скарзі, з таких мотивів.

Апеляційний суд встановив, що сторони з 05 вересня 1998 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано на підставі заочного рішення Олександрівського районного суду Кіровоградської області від 17 січня 2013 року.

Згідно договору купівлі-продажу від 18 вересня 2007 року ОСОБА_2 придбав житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться в АДРЕСА_1. Право власності на вказаний будинок зареєстровано за ОСОБА_2

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові ВеликоїПалати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок, що «у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об'єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує».

Європейський суд з прав людини зауважує, що принцип «процесуальної рівності сторін» передбачає, що у випадку спору, який стосується приватних інтересів, кожна зі сторін повинна мати розумну можливість представити свою справу, включаючи докази, в умовах, які не ставлять цю сторону в істотно більш несприятливе становище стосовно протилежної сторони (DOMBO BEHEER B.V. v. THE NETHERLANDS, № 14448/88, § 33, ЄСПЛ, від 27 жовтня 1993 року).

Висновком судової будівельно-технічної експертизи № 316, 317 від 11 лютого 2016 року визначено, що дійсна ринкова вартість домоволодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 на дату проведення експертизи може дорівнювати 82 200,00 грн без урахування площі самовільної забудови (1/2 частина складає 41 000,00 грн) та 136 843,00 грн з урахуванням площі самовільної забудови (1/2 частина - 68 422,00 грн). Поділ домоволодіння в натурі на 1/2 частину по 1/2 частині кожній стороні відповідно до ДБН В.2.2-15-2005 «Будинки і споруди. Житлові будинки» не можливий.

З урахуванням указаного висновку судової будівельно-технічної експертизи від 11 лютого 2016 року, позивач змінила позовні вимоги та просила стягнути на її користь компенсацію Ѕ частини житлового будинку та господарських будівель у розмірі 68 422,00 грн.

У постанові Верховного Суду України від 07 вересня 2016 року у справі № 6-47цс16 зроблено висновок, що новостворене нерухоме майно набуває правового режиму житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього. Однак до цього, не будучи житловим будинком з юридичного погляду, об'єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов'язки, тому такий об'єкт є майном, яке за передбачених законом умов може належати на праві спільної сумісної власності подружжю і з дотриманням будівельних норм і правил підлягати поділу між ними. За позовом дружини, членів сім'ї забудовника, які спільно будували будинок, а також спадкоємців суд має право здійснити поділ об'єкта незавершеного будівництва, якщо, враховуючи ступінь його готовності, можна визначити окремі частини, що підлягають виділу, і технічно можливо довести до кінця будівництво зазначеними особами. У разі неможливості поділу об'єкта незавершеного будівництва суд може визнати право за цими особами на будівельні матеріали і конструктивні елементи будинку або з урахуванням конкретних обставин залишити його одній зі сторін, а іншій присудити грошову компенсацію.

За таких обставин апеляційний суд обґрунтовано визначив розмір компенсації за 1/2 частину житлового будинку з господарськими спорудами згідно ринкової вартості на дату проведення експертизи з урахуванням площі самовільної забудови.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що рішення апеляційного суду в оскарженій частині ухвалене без додержання норм матеріального і процесуального правата зводяться до переоцінки доказів у справі, що, відповідно до положень статті 400 ЦПК України, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду. У зв'язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення в оскарженій частині без змін.

Оскільки рішення апеляційного суду в оскарженій частині залишено без змін, а скарга без задоволення, то судовий збір за подання касаційної скарги покладається на особу, яка подала касаційну скаргу.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Кіровоградської області від 17 серпня 2016 рокув частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 компенсації за 1/2 частину житлового будинку з господарськими спорудами розташованого по АДРЕСА_1 залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. І. Крат

Судді: Н. О. Антоненко

В.І. Журавель

В. М.Коротун

В. П.Курило