ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/4820/239/19
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 січня 2019 року м. Хмельницький

Хмельницький апеляційний суд

в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Спірідонової Т.В. (суддя-доповідач), Купельського А.В., Ярмолюка О.І.

секретар судового засідання - Кошельник В.М.,

за участю: апелянта - ОСОБА_4,

представника апелянта - ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу №686/21009/18 за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 30 листопада 2018 року (суддя Карплюк О.І.) у справі за позовом ОСОБА_4 до публічного акціонерного товариства «Українська залізниця», третя особа без самостійних вимог - спільний представницький орган профспілкових організацій Вагонної дільниці станції Київ - пасажирський, про визнання незаконним строкового трудового договору (контракту), визнання перебування у безстрокових трудових відносинах, визнання незаконним та скасування наказу про припинення трудового договору (контракту), поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

встановив:

У вересні 2018 року позивач ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом та просила визнати незаконним укладення з нею, ОСОБА_4, строкового трудового договору (контракту); визнати перебування ОСОБА_4 із ПАТ «Українська залізниця» у безстрокових трудових відносинах; визнати незаконним та скасувати наказ №1653/ос від 22 серпня 2018 року ПАТ «Українська залізниця» про припинення трудового договору (контракту) із ОСОБА_4; поновити ОСОБА_4 на посаді провідника пасажирського вагона в ПАТ «Українська залізниця»; стягнути з ПАТ «Українська залізниця» на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Позов мотивовано тим, що 17 грудня 2014 року між нею та відповідачем ПАТ «Українська залізниця» було переукладено контракт з провідником №1059 із встановленням строку до 22 серпня 2018 року у зв'язку із закінченням строку дії попереднього контракту. 13 серпня 2018 року нею було адресовано відповідачу прохання продовжити дію зазначеного вище контракту, а 21 серпня 2018 року було повідомлено про перебування на лікуванні. Проте, 23 серпня 2018 року їй було вручено наказ №1653/ос про звільнення. Зазначає, що відповідно до «Переліку категорій працівників залізничного ______________________________________________________________________________________

Головуючий у першій інстанції - Карплюк О.І.

Доповідач - Спірідонова Т.В. Категорія 54

транспорту, які працевлаштовуються за контрактною формою трудового договору», затвердженого Кабінетом Міністрів України від 15 липня 1997 року №764, посада провідника є відсутньою, а отже укладення з позивачем контракту на визначений строк є таким, що не відповідає вимогам закону. Крім того, не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності. У зв'язку з незаконним звільненням, вважає що її слід поновити на посаді та стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 30 листопада 2018 року в задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що працівники залізничного транспорту загального користування, які здійснюють обслуговування пасажирів, працевлаштовуються за контрактною формою трудового договору. У зв'язку із закінченням строку дії контракту, звільнення позивача з роботи є законним, а тому відсутні підстави для визнання наказу про звільнення незаконним, поновлення на роботі та виплати середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позов, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права. На думку апелянта, власник або уповноважений ним орган може вимагати від працівника укладення з ним контракту тільки в тому разі, коли він відноситься до категорії працівників, які згідно із законодавством працюють за контрактом. Згідно із наказом №4944/ос від 17.12.2014 року укладений із нею контракт був переукладений по закінченню строку попереднього контракту №118 від 03.07.2000 року, а тому відповідно до вимог ст.39-1 КЗпП України дія договору вважається продовженою на невизначений строк. Крім того, з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається звільнення працівника в період його тимчасової непрацездатності.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ПАТ «Українська залізниця», заперечуючи проти апеляційної скарги, зазначив, що рішення суду є законним та обґрунтованим, а тому підстави для його скасування відсутні. Вважає, що ПАТ «Українська залізниця» при укладенні з позивачем трудового договору у формі контракту на посаду провідника пасажирського вагона було дотримано вимоги чинного законодавства України. Тому, відповідачем було припинено трудовий договір з ОСОБА_4 по закінченню строку його дії на підставі п.2 ч.1 ст.36 КЗпП України. Звертає увагу, що звільнення працівника у зв'язку із закінченням строку трудового договору можливо у період тимчасової непрацездатності, оскільки звільнення працівників у період тимчасової непрацездатності забороняється лише з ініціативи роботодавця.

Апелянт ОСОБА_4 та її представник ОСОБА_5 апеляційну скаргу підтримали та просять її задовольнити.

Інші учасники справи, повідомлені належним чином про дату, час і місце слухання справи, у судове засідання не з'явилися.

Заслухавши учасників справи та перевіривши матеріали справи, суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Встановлено, що 17 грудня 2014 року між Державним територіально-галузевим об'єднанням «Південно-Західна залізниця» в особі відокремленого підрозділу вагонна дільниця станції Київ-пасажирський Хмельницький та ОСОБА_4 укладено контракт №1059, відповідно до якого ОСОБА_4 прийнята на роботу у вагонну дільницю (депо) на посаду провідник пасажирських вагонів.

Умовами контракту передбачено, що контракт діє з 17.12.2014 року по 22.08.2018 року і припиняється, зокрема, після закінчення строку дії контракту (пункти 1,17(а), 22).

Згідно із частиною 1 статті 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, дотримуючись внутрішнього трудового розпорядку, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Статтею 23 КЗпП України передбачено, що трудовий договір може бути: безстроковим, що укладається на невизначений строк; на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; таким, що укладається на час виконання певної роботи.

Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами.

Частиною 3 статті 21 КЗпП України передбачено, що особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов'язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України.

Згідно із ч.3 ст.15 Закону України «Про залізничний транспорт» працівники залізничного транспорту загального користування, які здійснюють обслуговування пасажирів, працевлаштовуються за контрактною формою трудового договору. Перелік категорій працівників залізничного транспорту, які працевлаштовуються за контрактною формою трудового договору, затверджується Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до «Переліку категорій працівників залізничного транспорту, які працевлаштовуються за контрактною формою трудового договору», затвердженого Кабінетом Міністрів України від 15 липня 1997 року №764, посада провідника пасажирського вагона входить до переліку категорії посад робітників залізничного транспорту, які працевлаштовуються за контрактною формою трудового договору.

Пунктом другим частини першої статті 36 КЗпП України встановлено, що підставою припинення трудового договору є закінчення строку (пункти 2 і 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна із сторін не поставила вимогу про їх припинення.

Статтею 39-1 КЗпП України визначено, що у випадку якщо після закінчення строку трудового договору (пункти 2 і 3 статті 23) трудові відносини фактично тривають і жодна із сторін не вимагає їх припинення, дія цього договору вважається продовженою на невизначений строк. Трудові договори, що були переукладені один чи декілька разів, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 23, вважаються такими, що укладені на невизначений строк.

В зазначеній нормі закону має місце застереження, що ці випадки не розповсюджуються на правовідносини, урегульовані частиною 2 статті 23 КЗпП України, тобто, коли сторони самі визначають строк дії трудового договору, який укладають або переукладають між собою.

З 20 серпня 2018 року по 29 серпня 2018 року ОСОБА_4 перебувала на амбулаторному лікуванні, що підтверджується листком непрацездатності серії АДО №284963, виданого Хмельницькою міською поліклінікою №2.

Наказом ПАТ «Українська залізниця» №1653/ос від 22.08.2018 року ОСОБА_4 була звільнена з 22 серпня 2018 року з роботи по закінченню строку дії контракту на підставі п.2 ст.36 КЗпП України.

Частиною 3 статті 40 КЗпП України передбачено, що не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації.

Разом з тим, судом встановлено, що з позивачем було укладено строковий трудовий договір, а її звільнення з роботи проведено по закінченню строку трудового договору.

Тому, посилання апелянта на порушення роботодавцем вимог ч.3 ст.40 КЗпП України є необґрунтованим, оскільки заборона звільнення працівника в період його тимчасової непрацездатності не допускається лише з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, однак звільнення позивача відбулося у зв'язку із закінченням строку дії трудового договору.

Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 02.04.2014 року по справі № 6-19цс14.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні позову, оскільки контрактна форма роботи працівників залізничного транспорту, а саме провідника пасажирського вагона, запроваджена спеціальним законом, позивач з моменту підписання контракту працювала за ним та не мала щодо цього заперечень.

Оскільки відсутні підстави для поновлення позивача на роботі, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди задоволенню не підлягають.

Доводи апеляційної скарги не містять посилань на докази, які б спростовували висновки суду першої інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до ч.1 ст.375 ЦПК України апеляційний суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Встановивши фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення - без змін.

Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 384, 389, 390 ЦПК України,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 30 листопада 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 22 січня 2019 року.

Судді Т.В. Спірідонова

А.В. Купельський

О.І. Ярмолюк