Постанова

Іменем України

27 березня 2019 року

м. Київ

справа № 202/5216/17

провадження № 61-37579св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Коротуна В. М. (суддя-доповідач), Курило В. П., Червинської М. Є.,

учасники справи:

позивачі: ОСОБА_4, ОСОБА_5,

представник ОСОБА_4 -ОСОБА_6,

відповідачі: ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9,

представник відповідачів - ОСОБА_10,

третя особа - Служба у справах дітей Індустріальної районної у м. Дніпрі ради,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_7 на заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 31 жовтня 2017 року в складі судді Волошина Є. В. та постанову Апеляційного суду Дніпропетровської області від 04 травня 2018 року в складі колегії суддів: Пищиди М. М.,

Куценко Т. Р., Ткаченко І. Ю.,

В С Т А Н О В И В:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2017 року ОСОБА_4 та ОСОБА_5 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, третя особа - служба у справах дітей Індустріальної районної у м. Дніпрі ради, про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом вселення.

Позовна заява мотивована тим, що відповідно до довідки від 27 червня

2017 року № 3520 про склад сім'ї або зареєстрованих у житловому приміщенні осіб, виданої Департаментом адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпропетровської міської ради, у квартирі АДРЕСА_1, зареєстровані: ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 та ОСОБА_4 (дівоче прізвище - ОСОБА_4) разом із своєю неповнолітньою дочкою ОСОБА_5

У спірній квартирі відповідачі та позивач проживали на підставі ордеру НОМЕР_1, виданого виконавчим комітетом Індустріальної ради народних депутатів

м. Дніпропетровська 11 серпня 1977 року. Починаючи з 2003 року, коли у ОСОБА_4 народилась дочка ОСОБА_5, відповідачі навмисно створювали нестерпні умови для сумісного з ними проживання, внаслідок чого вона з малолітньою дитиною була вимушена періодично проживати або в орендованій квартирі, або у друзів. Проте, позивач ніколи не змінювала свого постійного місця проживання, оскільки іншого немає. Неможливість позивачів проживати за місцем реєстрації внаслідок протиправної поведінки відповідачів, змусила їх тривалий час проживати у гаражному боксі НОМЕР_2 гаражного кооперативу «Осінь», розташованого по вул. Осіння у м. Дніпро, у якому ОСОБА_4 мешкає і на теперішній час.

Вважала, що вона з вини відповідачів опинилась у складних життєвих обставинах та перебуває на обліку центру соціальних служб для сім'ї, дітей та молоді Індустріальної районної у м. Дніпропетровську ради та отримує матеріальну допомогу на дитину як одинока матір. Враховуючи відсутність у гаражі елементарних умов для проживання ОСОБА_4 звернулась до Служби у справах дітей Індустріальної районної у м. Дніпрі ради, за клопотанням якої неповнолітню дитину влаштували до комунального закладу «Центр соціально-психологічної реабілітації дітей» з 21 березня 2017 року.

Посилаючись на те, що протиправна поведінка відповідачів не тільки порушує права ОСОБА_4 та неповнолітньої ОСОБА_5 користуватися жилим приміщенням за місцем реєстрації, але і внаслідок позбавлення можливості та необхідного для близьких людей спілкування, негативно впливає на їх стан здоров'я та психологічний стан, та з урахуванням викладеного, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 просили суд усунути ОСОБА_4 та ОСОБА_5 перешкоди у користуванні спірною квартирою шляхом вселення позивача та її неповнолітньої доньки ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, у квартиру АДРЕСА_1.

Короткий зміст рішення суду першої та апеляційної інстанцій

Заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська

від 31 жовтня 2017 року, залишеним без змін постановою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 04 травня 2018 року, позов ОСОБА_4 та ОСОБА_5задоволено.

Зобов'язано усунути ОСОБА_4 та неповнолітній ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, перешкоди у користуванні квартирою АДРЕСА_1 шляхом вселення ОСОБА_4 та неповнолітньої ОСОБА_5 до квартири АДРЕСА_1.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив із того, що відповідачі чинять перешкоди позивачам у користуванні квартирою АДРЕСА_1, тому права позивачів підлягають захисту шляхом їх вселення в спірну квартиру.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У червні 2018 року ОСОБА_7 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Аргументи учасників справ

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що судами попередніх інстанцій не в повному обсязі досліджено всі обставини справи, не взято до уваги доводи та докази сторін у справі.

У серпні 2018 року ОСОБА_4 подала до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому зазначила, що рішення судів першої та апеляційної інстанцій є законними і обґрунтованими.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Судом установлено, що згідно з ордером НОМЕР_1, виданим 11 серпня 1977 року виконавчим комітетом Індустріальної ради народних депутатів

м. Дніпропетровська, ОСОБА_7 та членам його сім'ї надана квартира АДРЕСА_1.

ІНФОРМАЦІЯ_1 у ОСОБА_4 народилась дочка -

ОСОБА_5, що підтверджується свідоцтвом про народження від 11 червня

2003 року серії НОМЕР_3. Дитину було зареєстровано за місцем реєстрації матері.

Відповідно до довідки від 27 червня 2017 року № 3520 про склад сім'ї або зареєстрованих у житловому приміщенні осіб, виданої Департаментом адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпропетровської міської ради, у квартирі АДРЕСА_1, зареєстровані: ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 та ОСОБА_4 разом зі своєю неповнолітньою дочкою ОСОБА_5

Таким чином, ОСОБА_4 та неповнолітня ОСОБА_5 набули право користування квартирою АДРЕСА_1 і на час їх звернення до суду не втратили це право користування.

Судами встановлено, що з 2003 року, після народження дитини ОСОБА_5, відповідачі навмисно створювали несприятливі умови для сумісного з ними проживання, внаслідок чого вона з малолітньою дитиною була вимушена періодично проживати в орендованій квартирі або у друзів.

Висновком лейтенанта поліції ДОП СП Індустріального ВП ДВП від 04 липня

2017 року встановлено, що 29 червня 2017 року в черговій частині Індустріального ВП ДВП зареєстровано заяву ОСОБА_4 у якій вона просить вжити заходи реагування до її батька та матері, які не пускають її та неповнолітню ОСОБА_5 до місця їх проживання, яке знаходиться по

АДРЕСА_1.

Згідно з довідкою від 12 вересня 2016 року № 6/180, виданою Центром соціальних служб для сім'ї, дітей та молоді Індустріальної районної у

м. Дніпропетровську ради, ОСОБА_4 відповідно до протоколу комісії з питань захисту прав дитини від 08 червня 2016 року перебуває на обліку сімей, які опинились у складних життєвих обставинах, центру соціальних служб для сім'ї, дітей та молоді Індустріальної районної у місті Дніпропетровську ради.

На даний час ОСОБА_4 проживає у гаражному боксі НОМЕР_2 по

вул. Осіння, 2/1 у м. Дніпрі, гаражний кооператив «Осінь».

ОСОБА_5, за заявою своєї матері ОСОБА_4, була направлена до комунального закладу в зв'язку з складними життєвими обставинами, що підтверджується довідкою від 04 серпня 2017 року № 01/23/156, виданої комунальним закладом соціального захисту центр соціально-психологічної реабілітації дітей Департаменту соціальної політки управління-служба у справах дітей Дніпровська міська рада.

Встановлено, що ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, з 21 березня 2017 року і по теперішній час перебуває в комунальному закладі соціального захисту центрі соціально-психологічної реабілітації дітей департаменту соціальної політики Дніпровської міської ради.

Згідно з листами Служби у справах дітей Дніпропетровської обласної державної адміністрації від 30 червня 2017 року № С-164 та 17 травня 2017 року №С-210 з 21 березня 2017 року ОСОБА_5, за попередньої заявою ОСОБА_4, влаштовано до комунального закладу «Центр соціально-психологічної реабілітації дітей», де вона і перебуває по теперішній час.

Листом виконавчого комітету Індустріальної районної у м. Дніпропетровську ради від 03 жовтня 2016 року № С-72 ОСОБА_4 повідомлено, що вирішити питання позивача щодо надання тимчасового житла, неможливо. Рекомендовано здійснити необхідні дії щодо налагодження взаємовідносин з батьками та вирішити питання з оформлення права власності на частину будинку, або захистити право дитини на користування належної їй частини житлової площі у судовому порядку.

Згідно з довідкою Центру соціально-психологічної реабілітації дітей комунального закладу соціального захисту Департаменту соціальної політики управління-служби у справах дітей Дніпровської міської ради від 12 жовтня

2017 року № 01-13/197 ОСОБА_5 перебуває у центрі реабілітації з 21 березня 2017 року у зв'язку з тим, що у сім'ї немає житла. Дівчина з мамою проживали у гаражі. Зі слів ОСОБА_5 її рідна баба ОСОБА_8 не дає змоги проживати позивачам за місцем реєстрації. ОСОБА_4 навідує дочку постійно, цікавиться її поведінкою та навчанням. За час перебування у центрі реабілітації, інші родичі чи близькі люди ОСОБА_5 не навідували.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частини першої статті 61 ЖК УРСР користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму житлового приміщення.

Згідно з частиною першою статті 64 ЖК УРСР члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення.

Частиною другою статті 65 ЖК УРСР визначено, що особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім'ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім'ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім'ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жими приміщенням.

Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло та ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Частиною третьою статті 9 ЖК УРСР визначено, що ніхто не може бути виселений із займаного житлового приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх заміняють, несуть відповідальність за створення необхідних умов для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Згідно з частиною першою статті 3 Конвенції про права дитини, статті 7 СК України, при вирішенні будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дітей.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» («Kryvitska andKryvitskyy v. Ukraine», заява № 30856/03) поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв'язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло.

Встановивши, що відповідачі неправомірно чинять перешкоди позивачам у користуванні вказаним майном, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов правильного висновку, що порушені права позивачів підлягають захисту шляхом усунення перешкод у користуванні квартирою, вселенням.

Докази та обставини, на які посилається заявник в касаційній скарзі, були предметом дослідження судами першої та апеляційної інстанцій та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судами попередніх інстанцій були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки у задоволенні касаційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу ОСОБА_7залишити без задоволення.

Заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська

від 31 жовтня 2017 року та постанову Апеляційного суду Дніпропетровської області від 04 травня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. М. Коротун

В. П.Курило

М. Є.Червинська