судді Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду Усика Г. І.
за позовом Приватного акціонерного товариства «Фармацевтична фірма «Дарниця» до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором купівлі-продажу нерухомого майна, за касаційною скаргою ОСОБА_2, ОСОБА_3, в особі представника ОСОБА_4, на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 11 листопада 2015 року у складі судді Сирбул О. Ф. та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 04 липня 2017 року у складі колегії суддів: Музичко С. Г., Кирилюк Г. М., Рейнарт І. М.,
Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 березня 2019 року касаційну скаргу
ОСОБА_2, ОСОБА_3, в особі представника ОСОБА_4, задоволено частково. Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 11 листопада
2015 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 04 липня 2017 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.
Скасовуючи рішення судів попередніх інстанцій та направляючи справу на новий розгляд до суду першої інстанції, касаційний суд зазначив, що суди попередніх інстанцій дійшли помилкових висновків про те, що встановлені у рішенні Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від
З огляду на наведене касаційний суд дійшов висновку, що суди першої та апеляційної інстанцій неправильно застосували частину третю статті 61 ЦПК України 2004 року та не встановили обставини, що мають істотне значення, зокрема судами не витлумачено пункти договору купівлі-продажу з урахуванням звичаїв ділового обороту, поведінки сторін, їх майнових інтересів, прав та обов'язків, не надано оцінки доказам та не досліджено розрахунок заборгованості, а тому суди дійшли передчасного висновку про задоволення позову.
З таким висновком Верховного Суду не погоджуюся, у зв'язку з чим відповідно до частини третьої статті 35 ЦПК України викладаю окрему думку.
Вважаю, що касаційна скарга ОСОБА_2, ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_4, не підлягала задоволенню, а рішення Дарницького районного суду м. Києва від 11 листопада 2015 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від
04 липня 2017 року необхідно було залишити у силі, з наступних підстав.
Судами встановлено, що 18 лютого 1997 року між Закритим акціонерним товариством «Фармацевтична Фірма «Дарниця», правонаступником якого є позивач, та ОСОБА_2, ОСОБА_3 укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1.
Пунктами 4, 5 договору передбачено, що продаж квартири здійснено за
31 721 грн 00 коп., що на момент здійснення операції складало 16 750 умовних одиниць за курсом Національного банку України (далі НБУ) на день укладання договору, які покупець зобов'язувався виплатити продавцю протягом п'ятнадцяти років з моменту укладання договору, тобто до 18 лютого 2012 року.
Посилаючись на те, що на порушення умов договору, відповідачі не сплатили повної вартості квартири, позивач, з урахуванням уточнених позовних вимог, просив стягнути з відповідачів грошові кошти у розмірі 231 698,88 грн, з урахуванням трьох процентів річних, нарахованих відповідно до статті 625 Цивільного Кодексу України (далі ЦК України).
Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 17 листопада 2015 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2, ОСОБА_3 на користь ПрАТ «Фармацевтична фірма «Дарниця» заборгованість за договором купівлі-продажу квартири в розмірі 231 698,88 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що належним виконанням відповідачами зобов'язань за умовами договору купівлі-продажу квартири, слід вважати таку суму у гривнях, яка розраховується за офіційним курсом Національного банку України долара США до гривні станом на день здійснення платежів, що встановлено у рішенні Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справі від 11 липня 2012 року у справі

№ 6-26110св12 та у рішенні Апеляційного суду м. Києва від 13 лютого 2013 року. Зазначені обставини відповідно до частини 3 статті 61 ЦПК України 2004 року мають преюдиціального значення, а тому з відповідачів підлягає стягненню заборгованість за договором купівлі-продажу квартири та три проценти річних за прострочення виконання зобов'язання.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 04 липня 2017 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_2, ОСОБА_3 - ОСОБА_4, відхилено, рішення Дарницького районного суду м. Києва від 17 листопада 2015 року залишено без змін.

Залишаючи без задоволення апеляційну скаргу заявників, апеляційний суд погодився з мотивами, викладеними у рішенні суду першої інстанції. Вказав, що сторони при укладенні договору купівлі-продажу визначили еквівалент національної грошової одиниці в іноземній валюті - умовна одиниця, маючи на увазі долари США. Такий порядок здійснення розрахунків підтверджується також укладеною між сторонами додатковою угодою, відповідно до якої розмір щомісячної виплати встановлювався, виходячи з еквіваленту 81 умовних одиниць у національній валюті України за курсом Національного банку України на момент виплати. Незважаючи на те, що рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 30 грудня 2009 року зазначена додаткова угода була визнана недійсною з тих підстав, що вона не була нотаріально посвідчена, разом з тим, відповідачі виконували передбачені нею умови до визнання її недійсною.

Касаційна скарга ОСОБА_2, ОСОБА_3, в особі представника ОСОБА_4, мотивована тим, що суди попередніх інстанцій не взяли до уваги правові висновки Верховного Суду України, викладені у постановах від 21 грудня

2016 року у справі № 6-2134цс15, від 08 лютого 2017 року у справі

№ 6-1905цс16, за результатом розгляду аналогічних справ за вимогами ПрАТ «Фармацевтична фірма«Дарниця» до інших покупців квартир у цьому ж будинку та не урахували, що у пункті 4 договору купівлі-продажу квартири передбачено еквівалент вартості квартири на день укладення договору, а не на день здійснення платежу. Апеляційний суд дійшов безпідставного висновку про те, що сторони при укладенні договору купівлі-продажу визначили еквівалент національної грошової одиниці в іноземній валюті - умовна одиниця, маючи на увазі долари США, оскільки грошової одиниці «умовна одиниця» не існує, і її використання на території України не передбачено.

З матеріалів справи убачається, що відповідно до пункту 4 договору продаж квартири здійснено за 31 721,00 грн, що на момент здійснення операції складає 16 750 умовних одиниць за курсом НБУ на день укладення договору.

Покупець повинен сплатити продавцю повну вартість квартири протягом

15 років з моменту укладення договору (пункт 5 договору).

Іншого порядку визначення оплати вартості квартири умови договору не містять, а тому з'ясовуючи сутність передбаченого пунктом 4 договору порядку розрахунку між сторонами, необхідно виходити з передбаченого у таких випадках порядку розрахунку, визначеного законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Відповідно до статті 169 ЦК Української PCP, чинної на час укладення спірного договору, грошові зобов'язання повинні бути виражені і підлягають оплаті в національній валюті. Вираження і оплата грошових зобов'язань в іноземній валюті допускається лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Частиною першою статті 3 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», валюта України є єдиним законним засобом платежу на території України, якщо інше не передбачено Декретом, іншими актами валютного законодавства.

Аналіз зазначених норм законодавства дає підстави для висновку, що законом передбачено обов'язковість здійснення платежів на території України в національній валюті, однак він не містить прямої заборони на використання іноземної валюти в розрахунках при визначенні розміру грошових зобов'язань.

Відповідно до частини другої статті 524 ЦК України сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті.

Частиною другою статті 533 ЦК України передбачено, що якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Таким чином, як на час укладення спірного договору, так і на час його виконання, законом був передбачений однаковий порядок розрахунків, якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент у іноземній валюті.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 13 лютого 2013 року в справі

№ 22-796-2658 за позовом, в тому числі ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ПрАТ «Фармацевтична фірма «Дарниця» про усунення перешкод у користуванні власністю та зобов'язання вчинити дії, встановлено, що належним виконанням зобов'язань за договором купівлі-продажу слід вважати таку сплату суми у гривнях, яка розраховується виходячи з еквіваленту вартості квартир, зазначених у договорах в умовних одиницях, перерахованого у гривню за курсом долару США до гривні на день здійснення платежів.

Зазначеним судовим рішенням, що набрало законної сили, встановлено, що за період з лютого 1999 року по вересень 2011 року здійснені виплати за договором купівлі-продажу квартири на загальну суму 6 805,00 доларів США, з урахуванням курсу долара США до гривні на день здійснення платежів. З довідки ПрАТ «Фармацевтична фірма «Дарниця» від 07 вересня 2012 року убачається, що заборгованість з оплати вартості квартири становить 9 945,00 доларів США.

Відповідно до частини третьої статті 61 ЦПК України (у редакції, чинній на день ухвалення рішення судом апеляційної інстанції) обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Верховний Суд дійшов висновку, що суд першої інстанції неправильно застосував зазначену норму процесуального закону, у зв'язку з чим встановив обставини, необхідні для вирішення спору у цій справі, на підставі судових рішень, що не мають преюдиціального значення, оскільки аналіз змісту рішення Апеляційного суду м. Києва від 13 лютого 2013 року у справі №22-796-2658 свідчить про те, що предмет позову у цій справі є іншим, зокрема стосувався усунення перешкод у користуванні власністю та зобов'язання відповідача повідомити Сьому київську державну нотаріальну контору про те, що власники квартири сплатили повну її вартість, а не стягнення заборгованості за договором купівлі-продажу квартири.

Такого висновку касаційний суд, на мою думку, дійшов внаслідок неправильного тлумачення частини третьої статті 61 ЦПК України 2004 року та обставин, які були встановлені апеляційним судом у наведеному вище судовому рішенні.

Преюдиційні обставини - обставини, встановлені судовим рішенням у цивільні, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, що якої встановлено ці обставини. Преюдиційні обставини є обов'язковими для суду, який розглядає справу навіть у тому випадку, коли він вважає, що вони встановлені неповно. У такий спосіб законодавець прагне забезпечити єдність судової практики та запобігти протилежних за змістом судових рішень.

Сама по собі неоднаковість предметів позову не може бути підставою для висновку про те, що встановлені судом обставини в одній справі не мають преюдиціального значення для іншої справи, якщо вони стосуються з'ясування одних і тих же обставин, що мають істотне значення, з участю цих же сторін.

У справі, що є предметом перегляду суду касаційної інстанції, при укладенні договору купівлі-продажу сторони визначили еквівалент національної грошової одиниці в іноземній валюті - умовна одиниця, маючи на увазі долар США. Іншого порядку проведення розрахунку за квартиру умови договору не містять.

Зазвичай в Україні під умовними одиницями розуміються долари США, як найбільш розповсюджена і застосовувана іноземна валюта, до якого в основному прирівнюється національна грошова одиниця. Тлумачення умовних одиниць надано Верховним Судом України у справі №6-24458св08 від 18 лютого 2009 року.

Про такий порядок розрахунків свідчить і укладена додаткова угода до договору купівлі-продажу від 14 лютого 1997 року, якою сторони визначили, що розмір щомісячної виплати встановлюється виходячи з еквіваленту умовних одиниць в національній валюті України за курсом Національного банку України на момент виплати, яку покупець сплачуватиме протягом 15 років. У грудні 2009 року додаткова угода за рішенням Дніпровського районного суду м. Києва визнана недійсною у зв'язку з тим, що не була нотаріально посвідчена. Разом з тим, як правильно зазначив апеляційний суд, відповідачі на момент внесення платежів її виконували, що у сукупності з іншими у справі доказами свідчить про узгодження сторонами, як вартості квартири, так і порядку її оплати.

Таким чином, суди попередніх інстанцій правильно встановили обставини справи, застосували норми матеріального і процесуального права та дійшли обгрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог ПрАТ «Фармацевтична фірма «Дарниця».

З урахуванням наведеного вважаю, що касаційну скаргу ОСОБА_2,

ОСОБА_3, в особі представника ОСОБА_4, необхідно було залишити без задоволення, а рішення Дарницького районного суду м. Києва від 11 листопада 2015 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 04 липня 2017 року залишити без змін.

Суддя: Г. І. Усик