Ухвала

03 квітня 2019 року

м. Київ

справа № 718/194/17

провадження № 61-29385св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є. (суддя - доповідач),

суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І., Коротуна В. М., Курило В. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

представники позивача: ОСОБА_2, ОСОБА_3,

відповідач - акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

представник відповідача - Сокуренко Євген Сергійович,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення апеляційного суду Чернівецької області в складі колегії суддів: Перепелюк І. Б., Височанської Н. К., Литвинюк І. М. від 11 жовтня 2017 року,

ВСТАНОВИВ:

Підпунктом 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Короткий зміст позовних вимог

У січні 2017 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», яке змінило назву на акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк»), про захист прав споживача, визнання незаконними дій, відновлення становища, яке існувало до порушення права.

Свої вимоги позивач мотивувала тим, що умова кредитного договору від 05 травня 2005 року, укладеного між нею та АТ КБ «ПриватБанк», про встановлення щомісячної комісії є такою, що суперечить нормам діючого законодавства та є несправедливою умовою договору щодо споживача відповідно до статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», а, отже, є недійсною з моменту укладення. З цих підстав просила застосувати правові наслідки визнання недійсною умови договору.

Крім того, ОСОБА_1 зазначала, що дії відповідача щодо стягнення щомісячної комісії є незаконними. Позивач просила визнати частково недійсним пункт 1.1 вищевказаного кредитного договору в частині стягнення платежів щомісячної комісії за розрахунково-касове обслуговування в розмірі 0,14% від суми наданого кредиту щомісячно в період сплати за кредитним договором; зобов'язати АТ КБ «ПриватБанк» повернути їй зайво сплачені платежі по комісії в розмірі 5 684 дол. США, що еквівалентно 154 661 грн 64 коп.; визнати незаконними дії АТ КБ «ПриватБанк» щодо стягнення з 19 лютого 2007 року комісії відповідно до пункту 1.1. кредитного договору.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Кіцманського районного району Чернівецької області від 28 липня 2017 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано умову, викладену в пункті 1.1. кредитного договору від 05 травня 2005 року, укладеного між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1, стосовно обов'язку позичальника сплачувати щомісячну комісію за розрахунково-касове обслуговування у розмірі 0,14% від суми виданого кредиту щомісяця - недійсною з моменту укладення договору. Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 5 684 дол. США, що еквівалентно 154 661 грн 64 коп., зайво сплачених платежів по комісії та судові витрати. У решті позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що положення умов кредитного договору щодо сплати комісії суперечить статтям 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» і пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, згідно яким банки не мають право встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням апеляційного суду Чернівецької області від 11 жовтня 2017 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що оскільки спірний договір укладався до затвердження відповідних Правил і внесення змін до Закону України «Про захист прав споживачів», підстав для визнання недійсними узгоджених сторонами умов кредитного договору щодо щомісячної сплати комісії за розрахунково-касове обслуговування у розмірі 0,14% від суми виданого кредиту не має. Крім того, укладений між сторонами кредитний договір відповідає вимогам чинного на той час законодавства та вільному волевиявленню сторін; під час укладення кредитного договору позивач була ознайомлена з його умовами, висловила своє волевиявлення шляхом підписання договору і тривалий час (10 років) виконувала його умови, що свідчить про прийняття нею таких умов, а також спрямованість на реальне настання правових наслідків.

Узагальнені доводи касаційної скарги

У липні 2017 року ОСОБА_1 звернулась до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ із касаційною скаргою на рішення апеляційного суду Чернівецької області від 11 жовтня 2017 року, у якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення апеляційного суду.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд, ухвалюючи рішення про відмову в позові, не звернув уваги на те, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв'язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. Оскільки обслуговування кредиту є супутною послугою, за надання якої можливе встановлення комісії, апеляційний суд не звернув уваги, що, встановивши в кредитному договорі сплату щомісячної комісії за обслуговування кредиту, відповідач не зазначив, які послуги за вказану комісію надаються позивачу. При цьому відповідач нараховував, а позивач сплатив комісію за послуги, що супроводжують кредит, а саме за компенсацію супутних послуг банку за рахунок позивача, що є незаконним.

Узагальнені доводи заперечення на касаційну скаргу

Відповідач заперечуючи проти позову, зазначив про те, що положення кредитного договору щодо сплати щомісячної комісії за розрахунково-касове обслуговування у розмірі 0,14% від суми наданого кредиту не суперечить статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», якою визначено, що споживач не зобов'язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі, оскільки сторони такі умови узгодили при їх укладенні. Підписанням кредитного договору без будь-яких застережень позивач підтвердила, що вона погодилася з усіма умовами договору. Та обставина, що позивач не лише особисто уклала спірну угоду, але й тривалий час вносила плату відповідно до умов зазначеної угоди, вказує на вільне волевиявлення позичальника в момент укладення правочину.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08 листопада 2017 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі і витребувано цивільну справу із Кіцманського районного суду Чернівецької області № 718/194/17.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Зазначену справу передано до Верховного Суду.

Ухвалою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 15 серпня 2018 року справу за позовом ОСОБА_1 до АТ КБ «ПриватБанк» про захист прав споживача, визнання незаконними дій, відновлення становища, яке існувало до порушення права, призначено до судового розгляду.

Ухвалою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 05 грудня 2018 року вказану справу передано на розгляд Великої Палати Верховного Суду, з посиланням на те, що правовою проблемою є загальне визначення підстав, меж, застосування статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до вимог про визнання недійсними кредитних договорів, укладених до внесення Законом України від 01 грудня 2005 року № 3161-IV змін до Закону України «Про захист прав споживачів.

Ухвалою Великої Палати Верховного Суду від 14 січня 2019 року зазначену справу повернуто на розгляд до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду з посиланням на те, що відсутній кількісний та якісний показники щодо вирішення спорів у подібних правовідносинах, як і відсутні проблеми невизначеності у вирішенні правового питання, а тому підстави для прийняття та розгляду Великою Палатою Верховного Суду указаної справи згідно з частиною п'ятою статті 403 ЦПК України відсутні.

За змістом частини другої статті 403 ЦПК України суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів або палати, передає справу на розгляд об'єднаної палати, якщо ця колегія або палата вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів з іншої палати або у складі іншої палати чи об'єднаної палати.

Встановлені судами попередніх інстанцій обставини

У справі, яка переглядається, суд установив, що 05 травня 2005 року між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір, згідно умов якого остання отримала кредит у розмірі 41 401 дол. США зі строком повернення до 28 квітня 2025 року.

Відповідно до умов договору також встановлювалась щомісячна комісія за розрахунково-касове обслуговування у розмірі 0,14% від суми виданого кредиту (пункт 1.1. кредитного договору).

Судом встановлено, що банк надав позичальнику кредит на поточні потреби, тому особливості регулювання відносин сторін визначаються Законом України «Про захист прав споживачів».

Позивач указувала, що умова кредитного договору, укладеного між нею та банком, про встановлення щомісячної комісії є такою, що суперечить нормам діючого законодавства та є несправедливою умовою договору щодо споживача відповідно до Закону України «Про захист прав споживачів».

Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції виходив із того, що положення умов кредитного договору щодо сплати комісії суперечить положенням статті 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів».

Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову в позові, виходив із того, що оскільки спірний договір укладався до внесення змін до Закону України «Про захист прав споживачів», підстав для визнання недійсними узгоджених сторонами умов кредитного договору щодо щомісячної сплати комісії за розрахунково-касове обслуговування у розмірі 0,14% від суми виданого кредиту немає.

Таким чином предметом справи є застосування статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до вимог про визнання недійсними положень кредитних договорів, укладених до внесення Законом України від 01 грудня 2005 року № 3161-IV змін до Закону України «Про захист прав споживачів».

Позиція Верховного Суду та нормативно-правове обґрунтування

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути та кредит та сплатити проценти.

Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох і більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договорі, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до статті 12 ЦК України особа здійснює свої цивільні права вільно та за власним розсудом.

Згідно із частиною першою статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно із частиною першою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Законом України від 01 грудня 2005 року № 3161-IV Закон України «Про захист прав споживачів» був викладений в новій редакції, яка запровадила законодавче регулювання права споживача в разі придбання ним продукції у кредит (стаття 11) та визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача внаслідок їх несправедливості (стаття 18). Натомість в частині першій статті 21 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції чинній на момент укладення кредитного договору) передбачалося, що умови договору, що обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими законодавством, визнаються недійсними. Тобто була закріплена інша правова конструкція недійсності умов договору.

Отже, статті 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» не були прийняті на момент укладення кредитного договору від 05 травня 2005 року, а відтак умови вказаного договору не могли суперечити вказаним нормам, оскільки вони набрали чинності після його укладення.

При цьому, вирішуючи спори за подібних обставин, суди вищої інстанції приймали різні за змістом судові рішення.

Так, Верховний Суд України у постанові від 16 листопада 2016 року при розгляді справи № 6-1746цс16 висловив правову позицію про те, що суди, дійшовши висновку, що обслуговування кредиту є супутньою послугою, за надання якої можливе встановлення комісії, не звернули уваги, що, встановивши в кредитному договорі сплату щомісячної комісії з обслуговування кредиту, відповідач не зазначив, які саме послуги за вказану комісію надаються позивачу. При цьому відповідач нараховував, а позивач сплатив комісію за послуги, що супроводжують кредит, а саме за компенсацію сукупних послуг банку за рахунок позивача, що є незаконним. При цьому, на обґрунтування свого висновку колегія суддів послалася на Рішення Конституційного Суду України від 11 липня 2013 року № 7-рп/2013.

У постанові колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 квітня 2018 року у справі № 127/18820/15-ц зроблено висновок про те, що визначений у пункті 5.2 кредитного договору, який був укладений 24 травня 2005 року ( до внесення Законом України від 01 грудня 2005 року № 3161-IV змін до Закону України «Про захист прав споживачів»), розмір пені - 36,5% на рік перевищує розумну межу відповідальності за несвоєчасне виконання грошового зобов'язання, є явно завищеною, що відповідно до статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» призводить до істотного дисбалансу між договірними правами та обов'язками сторін та суперечить засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права. Тому така умова пункту 5.2 кредитного договору є несправедливою.

У постанові колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 червня 2018 року у справі № 308/3953/15-ц зроблено висновок про те, що до вимог про визнання недійсним кредитного договору укладеного 17 червня 2005 року з підстав несправедливості його умов, наслідком чого є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача, приписи статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» застосовуватися не можуть. Законом України від 01 грудня 2005 року № 3161-IV Закон України «Про захист прав споживачів» був викладений в новій редакції, яка запровадила законодавче регулювання права споживача в разі придбання ним продукції у кредит (стаття 11) та визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача внаслідок їх несправедливості (стаття 18). Натомість в частині першій статті 21 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції чинній на момент укладення кредитного договору) передбачалося, що умови договору, що обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими законодавством, визнаються недійсними. Тобто була закріплена інша правова конструкція недійсності умов договору. Оскільки статті 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» не були прийняті на момент укладення кредитного договору - 17 червня 2005 року, тому кредитний договір не міг суперечити вказаним нормам, оскільки вони набрали чинності після його укладення.

Ураховуючи наведене, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду вважає за необхідне відступити від висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 квітня 2018 року у справі № 127/18820/15-ц.

Необхідність відступлення від висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викликана тим, що колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у наведеній вище постанові дійшла іншого висновку, зокрема щодомеж застосування статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до вимог про визнання недійсними кредитних договорів, укладених до внесення Законом України від 01 грудня 2005 року № 3161-IV змін до Закону України «Про захист прав споживачів».

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Зазначене свідчить про застосування судом касаційної інстанції у різних складах принципово різного підходу для вирішення справ, що випливають з одних і тих правовідносин, у яких один і той же предмет спору, і які врегульовані одними і тими ж нормами матеріального права, що викликає необхідність усунення виявлених розбіжностей у практиці їх розгляду Верховним Судом.

Ухвалення протилежних чи суперечливих судових рішень, особливо судом вищої інстанції, може спричинити порушення права на справедливий суд, закріпленого в пункті 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Загальновизнаний принцип правової визначеності передбачає стабільність правового регулювання і виконуваність судових рішень.

У зв'язку з наведеним, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, вважає необхідним передати зазначену справу на розгляд Обєднаної Палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

Керуючись частиною п'ятою статті 403, частиною четвертою статті 404 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

Передати на розгляд Об'єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду справу № 718/194/17, провадження № 61-29385св18 за позовом ОСОБА_1 до акціонерного товариства «ПриватБанк» про захист прав споживача, визнання незаконними дій, відновлення становища, яке існувало до порушення права за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення апеляційного суду Чернівецької області від 11 жовтня 2017 року.

Ухвала суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська
Судді:Н. О. Антоненко
В. І. Журавель
В. М. Коротун
В. П. Курило