П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 квітня 2019 року

м. Рівне

Справа № 559/2762/17

Провадження № 22-ц/4815/485/19

Головуючий у Дубенському міськрайонному суді

Рівненської області: Ралець Р.В.

Місце і дата ухвалення додаткового рішення суду:

17 січня 2019 року в м. Дубно Рівненської області

(складено повним текстом)

Рівненський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий суддя: Хилевич С.В.

судді: Бондаренко Н.В., Ковальчук Н.М.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2 на додаткове рішення Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 17 січня 2019 року в цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, Рівненської обласної організації Українського товариства мисливців та рибалок про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки,

в с т а н о в и в :

У грудні 2017 року в суд звернувся ОСОБА_2 з позовом до ОСОБА_3 про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки. Мотивуючи позов, зазначав, що 06 листопада 2016 року він зі своїм псом в присутності інших мисливців перебували на полюванні поблизу с. Семидуби Дубенського району. Голова Дубенської районної організації Українського товариства мисливців та рибалок ОСОБА_3, будучи за кермом автомобіля ВАЗ-2121, д.н.з. НОМЕР_1 здійснив наїзд на його собаку, внаслідок чого останній загинув. Розрахунком вартості мисливської собаки, проведеним головним кінологом Федерації мисливського собаківництва України, визначено, що її середню вартість у 20 000 гривень. Втім, завдану йому таким чином шкоду відповідач відшкодовувати наміру не мав, що стало підставою для звернення до суду з даним позовом.

З наведених міркувань просив стягнути на свою користь з ОСОБА_3 матеріальну шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, в розмірі 20 000 гривень.

Ухвалою Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 11 червня 2018 року залучено до участі у справі як співвідповідача Рівненську обласну організацію Українського товариства мисливців та рибалок.

Рішенням Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 10 вересня 2018 року в задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

14 грудня 2018 року ОСОБА_3 подано заяву про ухвалення додаткового рішення. Спонуканням для звернення з такою заявою стало те, що рішенням суду першої інстанції не вирішено питання про понесені сторонами судові витрати, а саме понесені відповідачем витрати на правничу допомогу, надану адвокатом, в розмірі 1 689,20 гривень.

Додатковим рішенням Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 17 січня 2019 року заяву задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 судові витрати на правничу допомогу в розмірі 1 689,20 гривень.

На додаткове рішення позивачем подано апеляційну скаргу, де покликається на його незаконність та необґрунтованість, які полягали в порушенні норм процесуального права, неправильному застосуванні норм матеріального права та неповному з'ясуванні обставин, що мають значення для справи.

На її обґрунтування вказувалося, що суд, стягуючи витрати на правничу допомогу, мав виходити з критерію реальних адвокатських витрат, встановлення їх дійсності та необхідності, а також розумності їх розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Розмір витрат встановлюється судом на підставі поданих сторонами документів (договорів, розрахунків тощо). Проте в матеріалах справи таких документів немає, а надана відповідачем розписка на підтвердження сплати витрат на правничу допомогу не може бути належним та допустимим доказом.

З огляду на викладене просив скасувати додаткове рішення та прийняте нове, яким відмовити в задоволенні заяви ОСОБА_3 про стягнення понесених ним судових витрат на правничу допомогу.

Відзив на апеляційну скаргу відповідачем не подавався.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи позивача, колегія суддів дійшла до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення.

Право на професійну правничу допомогу гарантоване ст. 59 Конституції України, офіційне тлумачення якої надано Конституційним Судом України у Рішеннях від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000 та від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009.

Так, у Рішенні Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009 зазначено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз'яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо.

Згідно зі ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ч.ч. 1-4 ст. 137 ЦПК України витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Матеріалами справи встановлено, що 07 лютого 2018 року між адвокатом ОСОБА_4 та відповідачем було укладено договір про надання правничої допомоги №01/18 (а.с. 40).

19 лютого 2018 року складено додаток №1 до зазначеного договору, згідно з яким сторони дійшли спільної згоди про здійснення 100% оплати за надання правничої допомоги та розміру гонорару адвоката з розрахунку вартості однієї години надання послуг, який склав 10% від розміру однієї мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на час підписання договору, що становило 372,30 гривень.

Зокрема, вказаним додатком стверджено, що адвокат на надання послуг витратив 4 години свого часу, що склало 1 489,20 гривень, та поніс витрати, пов'язані з виконанням договору, в розмірі 200 гривень, що разом становить 1 689,20 гривень.

Того ж дня адвокатом складено розписку, якою він підтвердив отримання шляхом готівкового розрахунку від ОСОБА_3 гонорару та компенсації витрат в розмірі 1 689,20 гривень за надані послуги, зазначивши, що про це зроблено відповідний запис в книзі обліку доходів та витрат (а.с.43).

При визначенні суми відшкодування даних витрат суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Саме такі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у Рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі "Двойних проти України" (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі "Гімайдуліна та інші проти України" (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі "East/West Alliance Limited" проти України", від 26 лютого 2015 року у справі "Баришевський проти України" (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових витрат та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим.

Таким чином, відповідачем доведено, що в зв'язку з розглядом справи в суді попередньої інстанції він поніс витрати на правову допомогу в розмірі 1 689,20 гривень, які підлягали до стягнення з ОСОБА_2 З огляду на це колегія суддів вважає, що така сума є обґрунтованою та співмірною із визначеними ч.4 ст. 137 ЦПК України вимогами.

Аргументи автора апеляційної скарги про те, що в матеріалах справи відсутні документи, які свідчать про факт оплати гонорару та інших витрат, а розписка не може бути належним та допустимим доказом у справі, є необґрунтованими і на увагу не заслуговують.

Апеляційний суд доходить до висновку, що за своєю суттю наявна в матеріалах справи розписка це документ, який складено адвокатом виходячи з умов договору про надання правової допомоги і додатку до нього, та яким засвідчено факт отримання від клієнта певної грошової суми.

Поготів, відповідно до ч. 5, 6 ст. 137 ЦПК України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов'язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Проте позивач, отримавши відзив з вимогою про стягнення з нього витрат на правничу допомогу, в суді першої інстанції таким обов'язком знехтував.

Згодом, не з'явився в судове засідання на розгляд заяви про ухвалення додаткового рішення, не надавши жодних заперечень проти розміру судових витрат.

Тому заявлений розмір витрат на правничу допомогу можна вважати доведеним і з цих підстав.

Решта доводів апеляційної скарги колегією суддів спростовуються правильністю висновків суду.

Підставою для залишення оскаржуваного рішення без змін відповідно до ст. 375 ЦПК України є додержання судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при його ухваленні.

Керуючись ст.ст. 374-375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а додаткове рішення Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 17 січня 2019 року - без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий: С.В. Хилевич

Судді: Н.М. Ковальчук

Н.В. Бондаренко