Дата документу 05.04.2019 Справа № 336/6061/17
Запорізький Апеляційний суд
ЄУН 336/6061/17Головуючий у 1-й інстанції Щаслива О.В.
Пр. № 22-ц/807/1038/19Суддя-доповідач Гончар М.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 квітня 2019 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді (судді-доповідача) Гончар М.С.

суддів Кочеткової І.В., Маловічко С.В.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу Департаменту патрульної поліції Національної поліції України на заочне рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 22 листопада 2018 року у справі за позовом Департаменту патрульної поліції Національної поліції України до ОСОБА_3 про відшкодування майнової шкоди

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2017 року Департамент патрульної поліції Національної поліції України звернувся до суду із вищезазначеним позовом (а.с. 2-4), в якому просив стягнути з відповідача 83731,37 грн. в якості відшкодування матеріальних збитків, а також стягнути з відповідача судовий збір у розмірі 1600,00 грн.

В обґрунтування свого позову позивач зазначав, що 26 травня 2016 року внаслідок дорожньо-транспортної пригоди біля будинку № 159-в по вул. Ігоря Сікорського в м. Запоріжжі належний позивачеві автомобіль «TOYOTA PRIUS», державний реєстраційний номер НОМЕР_1, яким керував відповідач, що перебував на службі в Департаменті патрульної поліції Національної поліції України, зазнав технічних ушкоджень. Винним у вчиненні порушень правил безпеки руху, що призвели до настання вказаних наслідків, визнаний відповідач на підставі постанови судді Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 21.09.2016 року, яка набрала законної сили.

Спричинена транспортному засобу позивача шкода відповідно до висновку авто товарознавчого дослідження обчислюється сумою в 83731,37 грн., від сплати якої на користь позивача відповідач у добровільному порядку ухиляється.

Ухвалою суду першої інстанції (а.с. 41) провадження у цій справі відкрито.

Заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 22 листопада 2018 року (а.с. 100-102) позов Департаменту патрульної поліції Національної поліції України задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь Департаменту патрульної поліції Національної поліції України майнову шкоду в сумі 10710,60 грн., судовий збір в сумі 1600,00 грн.

В задоволенні іншої частини вимог відмовлено.

За заявою відповідача вищезазначене заочне рішення суду першої інстанції у цій справі не переглядалось.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні, позивач Департамент патрульної поліції Національної поліції України у своїй апеляційній скарзі (а.с. 109-112) просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги позивача у цій справі задовольнити у повному обсязі.

Указом Президента України «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» від 29.12.2017 року №452/2017 ліквідовано зокрема: Апеляційний суд Запорізької області та утворено Запорізький апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Запорізьку область з місцезнаходженням у місті Запоріжжі.

Указом Президента України № 297/2018 від 28.09.2018 «Про переведення суддів» судді Апеляційного суду Запорізької області переведені до Запорізького апеляційного суду, який почав роботу з 05 жовтня 2018 року.

В автоматизованому порядку для розгляду цієї заяви визначено колегію суддів Запорізького апеляційного суду: головуючого суддю (суддю-доповідача) Гончар М.С., суддів Кочеткову І.В. та Маловічко С.В. (а.с. 121).

Ухвалою Запорізького апеляційного суду апеляційне провадження за вищезазначеною апеляційною скаргою відкрито (а.с. 133), справу призначено до апеляційного розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи в порядку ст. 369 ч. 1 ЦПК України (а.с. 136).

В силу вимог ст. 7 ч. 13 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідач ОСОБА_3 не скористався своїм правом на подачу відзиву на вищезазначену апеляційну скаргу позивача у цій справі станом на час розгляду цієї справи апеляційним судом.

Однак, в силу вимог ст. 360 ч. 3 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції апеляційним судом.

В силу вимог ст. 371 ч. 1 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції має бути розглянута протягом шістдесяти днів з дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд дійшов висновку про те, що апеляційна скарга Департаменту патрульної поліції Національної поліції України не підлягає задоволенню з таких підстав.

Так, в силу вимог ст. 367 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

В силу вимог ст. 374 ч. 1 п. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За змістом ст. 381 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги приймає постанову за правилами ст. 35 і глави 9 розділу ІІІ цього Кодексу з особливостями, зазначеними у ст. 382 цього Кодексу.

Встановлено, що суд першої інстанції, задовольняючи позов позивача у цій справі частково, керувався ст. ст. 15, 16 ЦК України, ст. ст. 2, 4, 5, 12, 13, 77-81, 263-265, 352, 354 ЦПК України та виходив із обґрунтованості та доведеності позовних вимог позивача у цій справі лише в частині їх задоволення.

Апеляційний суд погоджується із таким висновком суду першої інстанції, вважає його правильним, а рішення суду першої інстанції таким, що ухвалено із додержанням вимог закону, є правильним та законним.

Ст. 263 ЦПК України містить вимоги щодо законності і обґрунтованості судового рішення, а ст. 264 ЦПК України - питання, які вирішує суд під час ухвалення рішення суду.

Рішення суду першої інстанції вимогам ст. ст. 263-264 ЦПК України у цій справі відповідає.

Так, судом першої інстанції було правильно встановлено, що близько 09 години 30 хвилин 16 грудня 2016 року внаслідок дорожньо-транспортної пригоди біля будинку № 159-в по вул. Ігоря Сікорського в м. Запоріжжі належний позивачеві автомобіль «TOYOTA PRIUS», державний реєстраційний номер НОМЕР_1, яким керував відповідач, що перебував на службі в Департаменті патрульної поліції Національної поліції України, зазнав технічних ушкоджень. Винуватість відповідача в порушенні «Правил дорожнього руху України», яке перебуває у прямому причинному зв'язку з подією дорожньо-транспортної пригоди, підтверджено висновками постанови судді Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 21.09.2016 року, яка набрала законної сили (а. с. 6).

На час спричинення шкоди позивачу відповідач проходив службу в управлінні патрульної поліції у місті Запоріжжі Департаменту патрульної поліції Національної поліції України, обіймаючи посаду поліцейського (а. с. 7)

Порядок проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ внормований «Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ», затвердженим Постановою Кабінету Міністрів УРСР № 114 від 29.07.1991 року, відповідно до якого до рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ належать особи, які перебувають у кадрах Міністерства внутрішніх справ і яким присвоєно спеціальні звання, встановлені законодавством.

Оскільки шкоду винними протиправними діями відповідача завдано у зв'язку з проходженням ним служби в Управлінні патрульної поліції у м. Запоріжжі, суд першої інстанції при розв'язанні позову правильно вважав за необхідне застосувати правила відшкодування шкоди, що встановлені «Положенням про матеріальну відповідальність військовослужбовців за шкоду, заподіяну державі», затвердженим Постановою Верховної Ради України № 243/95-ВР від 23.06.1995 року, дія якого поширюється на осіб рядового та начальницького складу Міністерства внутрішніх справ України.

Відповідно до п. 2 розділу 1 «Положення…» відшкодуванню підлягає пряма дійсна шкода, заподіяна розкраданням, пошкодженням, втратою чи незаконним використанням військового майна, погіршенням або зниженням його цінності, що спричинило додаткові витрати для військових частин, установ, організацій, підприємств та військово-навчальних закладів (далі - військові частини) для відновлення, придбання майна чи інших матеріальних цінностей або надлишкові виплати.

Військове майно - це державне майно, закріплене за відповідними військовими частинами. До нього належать: всі види озброєння, бойова та інша техніка, боєприпаси, паливно-мастильні матеріали, продовольство, технічне, аеродромне, шкіперське, речове, культурно-просвітницьке, медичне, ветеринарне, побутове, хімічне, інженерне та інше майно, а також кошти.

Як випливає зі змісту п. 3 розділу 1 «Положення…», військовослужбовці і призвані на збори військовозобов'язані несуть матеріальну відповідальність за наявності: а) заподіяння прямої дійсної шкоди; б) протиправної їх поведінки; в) причинного зв'язку між протиправною поведінкою і настанням шкоди; г) вини у заподіянні шкоди.

Протиправною визнається така поведінка (дія чи бездіяльність) військовослужбовця або призваного на збори військовозобов'язаного, коли він не виконує (недбало виконує) свої службові обов'язки.

Винуватість відповідача у спричиненні шкоди підтверджують матеріали справи про адміністративне правопорушення, розгляд якої увінчався винесенням постанови судді від 21.09.2016 року, про визнання винуватим ОСОБА_3 у вчиненні правопорушення, яке передбачено ст. 124 КУпАП, та закриття провадження у справі через сплив строків притягнення особи до адміністративної відповідальності.

Позивач просив у цій справі про покладення на відповідача відповідальності за спричинену майну позивача шкоду у повному обсязі, випадки притягнення до якої встановлені розділом Ш «Положення…».

Згідно з правилами розділу Ш військовослужбовці і призвані на збори військовозобов'язані несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини державі, у разі: умисного знищення, пошкодження, псування, розкрадання, незаконного витрачання військового майна або вчинення інших умисних протиправних дій; приписки у нарядах та інших документах фактично невиконаних робіт, перекручування звітних даних і обману держави в інших формах; заподіяння шкоди особою, яка перебувала у нетверезому стані; дій (бездіяльності), що мають ознаки злочину; недостачі, а також знищення або псування військового майна, переданого їм під звіт для зберігання, перевезення, використання чи для іншої мети.

При вирішенні спору у цій справі, суд першої інстанції правильно не вбачав підстав для покладення на відповідача повної відповідальності за спричинену його діями шкоду, оскільки його дії не підпадають під випадки настання такої відповідальності, коло яких є вичерпним.

Разом з тим згідно із п. 10 розділу П «Положення…» військовослужбовці за шкоду, заподіяну недбалим виконанням ними службових обов'язків, передбачених військовими статутами, порадниками, інструкціями та іншими нормативними актами, несуть матеріальну відповідальність у розмірі заподіяної шкоди, але не більше місячного грошового забезпечення.

Не вбачаючи підстав для покладення на відповідача відповідальності за спричинену внаслідок його дій при виконанні службових обов'язків шкоду у повному обсязі, суд першої інстанції правильно вважав за необхідне застосувати правила наведеного пункту 10, які обмежують відповідальність військовослужбовця розміром місячного грошового забезпечення.

Таким чином, на думку суду першої інстанції, на відповідача, з вини якого позивачу була заподіяна майнова шкода, чий розмір визначений висновком експертного дослідження від 23.01.2017 року (а. с. 9-26), може бути покладено відповідальність в розмірі його місячного грошового забезпечення, який обчислюється сумою в 10710,60 грн. (13299,49 грн. грошового забезпечення за грудень 2016 року + 8121,83 грн. грошового забезпечення за листопад 2016 року)/2 2).

Доводи апеляційної скарги позивача Департаменту патрульної поліції Національної поліції України дублюють його доводи, як позивача в його позовній заяві у цій справі, яким суд першої інстанції вже надав належну оцінку, з якою погоджується апеляційний суд.

Апеляційна скарга позивача не містить жодного доводу в обґрунтування її вимог. Численні посилання на рішення Європейського суду з прав людини мають загальний характер та не стосуються предмету спору по цій справі.

Останні також не спростовують правильно встановлених судом першої інстанції фактичних обставин цієї справи та правильних висновків суду першої інстанції у цій справі, а лише відображають позицію позивача у цій справі, викладену в його позові у цій справі, яку він вважаєь такою, що є єдино вірною та єдино можливою.

Суд першої інстанції розглянув дану справу з додержанням вимог ЦПК України, тобто в межах заявлених позивачем позовних вимог та на підставі доказів сторін, яким надав відповідну оцінку.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ст. 12 ч. 3 ЦПК України).

Підстави для звільнення від доказування позивача Департаменту патрульної поліції Національної поліції України, передбачені ст. 82 ЦПК України, у цій справі в частині саме розміру відшкодування відповідача, відсутні.

Позивач Департамент патрульної поліції Національної поліції України не надав суду першої інстанції належних, допустимих доказів в обґрунтування свого позову у цій справі в частині його відмови.

Апеляційний суд на виконання вимог ЦПК України сприяв повному та всебічному апеляційному перегляду законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції у цій справі в межах доводів та вимог апеляційної скарги позивача Департаменту патрульної поліції Національної поліції України.

Так, суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ст. 367 ч. 2 ЦПК України).

В силу вимог ст. 367 ч. 3 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього.

Однак, докази, передбачені ст. 367 ч. ч. 2, 3 ЦПК України, у цій справі, відсутні, та зокрема стороною позивача апеляційному суду не надані.

Згідно із ст. 376 ч. 3 ЦПК України передбачені порушення норм процесуального судом першої інстанції, які є обов'язковою підставою для скасування або зміни рішення.

В силу вимог ст. 376 ч. 2 ЦПК України лише порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, можуть бути підставою для скасування або зміни рішення.

Встановлено, що у цій справі відсутні порушення судом першої інстанції норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування чи зміни рішення, а також відсутні порушення норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення цієї справи по суті.

При вищевикладених обставинах, доводи апеляційної скарги позивача Департаменту патрульної поліції Національної поліції України не ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, ухваленим з додержанням вимог ЦПК України.

За таких обставин, апеляційний суд не вбачає передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції у цій справі або ж його зміни.

Крім того, в силу вимог ст. 141 ЦПК України у разі відмови позивачу у задоволенні його вищезазначеної апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції у цій справі, останній не має права на компенсацію за рахунок відповідача у цій справі будь-яких судових витрат, пов'язаних із розглядом цієї справи апеляційним судом.

Керуючись ст. ст. 7, 12-13, 81-82, 89, 141, 367-369, 371-372, 374-375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Департаменту патрульної поліції Національної поліції України залишити без задоволення.

Заочне рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 22 листопада 2018 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Повний текст постанови апеляційним судом у цій справі складений 05.04.2019 року.

Головуючий суддяСуддяСуддя
Гончар М.С. Кочеткова І.В.Маловічко С.В.