ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/817/110/19 Доповідач - Ткач З.Є.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 січня 2019 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі колегії:

головуючого - Ткач З.Є.

суддів: Міщій О. Я., Шевчук Г. М.,

за участю секретаря Романюк Х.Ю.

з участю ОСОБА_1 та її представника - адвоката ОСОБА_2,

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу №607/15468/18 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 12 листопада 2018 року, ухваленого суддею Грицак Р.М., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю "Тернопільхлібпром" про стягнення середнього заробітку за час затримки фактичного розрахунку при звільненні.

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Тернопільхлібпром» (надалі ТзОВ «Тернопільхлібпром») про стягнення середнього заробітку за час затримки фактичного розрахунку при звільнені за період з 25 листопада 2017 року по 10 серпня 2018 року в розмірі 223211 грн. 38 коп.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що 26 квітня 2013 року її було звільнено з роботи за згодою сторін на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України з посади головного бухгалтера ТзОВ «Тернопільхлібпром» та 10 вересня 2013 року проведено розрахунок. Проте залишилась невиплаченою заборгованість по заробітній платі в розмірі 87 грн. 48 коп., що було встановлено постановою апеляційного суду Тернопільської області від 10 липня 2018 року.

Просила стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки фактичного розрахунку при звільненні за 259 днів, виходячи з розрахунку 861,82 грн. х 259 днів =223211,38 грн.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 12 листопада 2018 року вирішено: «В задоволенні позову ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Тернопільхлібпром» про стягнення середнього заробітку за час затримки фактичного розрахунку при звільненні за період з 25 листопада 2017 р. по 10 серпня 2018 року - відмовити.»

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення суду, просить його скасувати та постановити нове, яким задовольнити її позовні вимоги у повному обсязі. Вказує, що заборгованість по заробітній платі у розмірі 87,48 грн. встановлено постановою апеляційного суду Тернопільської області від 10 липня 2018 року по справі №607/14495/16-ц, яка набрала законної сили.

Наголосила на тому, що на день подання позовної заяви дана заборгованість не була погашена, і лише виплачена під час розгляду справи в суді 09 листопада 2018 року, а тому суд першої інстанції прийшов до невірного висновку про відмову задоволенні позову з підстав пропуску тримісячного строку звернення до суду передбаченого ст. 233 КЗпП України.

У відзиві на апеляційну скаргу, ТзОВ «Тернопільхлібпром» просить рішення суду залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення. Вважає, що позивачка неправомірно звернулась з даним позовом, оскільки аналогічні вимоги розглянуті судом за попереднім її позовом. Так постановою апеляційного суду Тернопільської області стягнуто з відповідача на користь ОСОБА_1 невиплачену заробітну плату у розмірі 87,54 грн., суму індексації - 1585,48 грн. та інфляційне збільшення суми боргу - 87,54 грн. Звертає увагу на те, що судом безпідставно звільнено позивачку від сплати судового збору.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних мотивів.

Суд відмовив у задоволенні позовних вимог у зв'язку з пропуском позивачем установленого статтею 233 КЗпП України тримісячного строку звернення до суду та відсутністю доказів на підтвердження поважності причин пропуску цього строку.

Однак, колегія суддів не може у повному обсязі погодитися із висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

За вимогами ст.ст. 263, 264 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності на підставі закону, що регулює подібні відносини, або керуючись загальними засадами і змістом законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, у якому повно відображені обставини, що мають значення для цієї справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд зобов'язаний з'ясувати питання, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов'язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції зазначеним вимогам не відповідає.

Судом першої інстанції встановлено, що позивачка ОСОБА_1 працювала в ТзОВ «Тернопільхлібпром» «Тернопільхлібпром» на посаді головного бухгалтера, а 26 квітня 2013 року була звільнена з роботи за згодою сторін на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України.

Відповідно до ч. 1 ст. 47 Кодексу законів про працю України, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлено трудову книжку і провести з ним розрахунки в строки, передбачені цим кодексом.

Згідно ч.1 ст. 116 Кодексу законів про працю України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Встановлено, що на момент звільнення ОСОБА_1 заборгованість по невиплаченій заробітній платі становила 27190 грн. 67 коп.

09 вересня 2013 року ТзОВ "Тернопільхлібпром" перерахувало на картковий рахунок ОСОБА_1 27103,19 грн.

Не виплаченою залишилась сума 87,48 грн.

Відповідач заперечував наявність боргу на цю суму, мотивуючи тим, що позивачка 11 квітня 2013 року отримала у касі підприємства на подарунок іменинника 25 грн. та на суму 62,48 грн. отримала хлібобулочні вироби.

Рішенням апеляційного суду Тернопільської області від 10 липня 2018 року ці доводи підприємства визнані необґрунтованими та встановлено наявність боргу ТзОВ «Тернопільхлібпром» перед ОСОБА_1 по невиплаченій заробітній платі на суму 87,48 грн.

Цим же рішенням апеляційний суд стягнув з ТзОВ «Тернопільхлібпром» на користь ОСОБА_1 87,47 грн. невиплаченої заробітної плати, а також індексацію у розмірі 1585,48 грн. та інфляційне збільшення суми боргу 87,54 грн.

Згідно зі статтею 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Таким чином, обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який ухвалює рішення по суті спору. Установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення або в разі його відсутності в цей день - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а в разі непроведення його до розгляду справи - по день ухвалення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не позбавляє його відповідальності.

Згідно заявленого позову позивачка просила стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки фактичного розрахунку при звільнені за період з 25 листопада 2017 року по 10 серпня 2018 року в розмірі 223211 грн. 38 коп.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що про порушене право їй стало відомо 10 вересня 2013 року, а в суд звернулася лише 08 серпня 2018 року, пропустивши передбачений ст. 233 КЗпП України тримісячний строк звернення до суду за вирішенням трудового спору, про поновлення якого позивачка не просила.

При цьому суд посилався на висновки апеляційного суду Тернопільської області в постанові від 10 липня 2018 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ТзОВ "Тернопільхлібпром" про стягнення заборгованості по заробітній платі, індексації, інфляційних втрат, пені, середньомісячного заробітку за період з 26 квітня 2013 року по 24 листопада 2017 року, щодо пропуску позивачкою строку звернення до суду за вирішенням трудового спору.

Проте, повністю з висновками суду першої інстанції колегія суддів не погоджується.

Відповідно до частин 1 та 2 ст. 233 КЗпП України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Згідно ст. 234 КЗпП України, у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки.

Конституційний Суд України у Рішенні від 22 лютого 2012 р. №4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень ст. 233 КЗпП у взаємозв'язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу роз'яснив, що згідно зі ст. 47 КЗпП роботодавець зобов'язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені у ст. 116 цього Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Аналіз наведених норм матеріального права з урахуванням висновків, викладених у зазначеному Рішенні Конституційного Суду України, дає підстави вважати, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, які належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку (постанова Верховного Суду України від 4 лютого 2015 року у справі № 3-2гс15).

У постанові від 15 вересня 2015 року № 21-1765а15 Верховний Суд України, проаналізувавши вимоги статей 116, 117 КЗпП, дійшов висновку про те, що непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум.

Таким чином, висновок суду першої інстанції про пропуск позивачки строку для звернення до суду із вимогою про виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, за період затримки не ґрунтується на законі.

Тому, оскільки позивачкою доведено факт порушення терміну проведення остаточного розрахунку призначених позивачеві сум, встановлених судовим рішенням, то компенсація позивачу втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати підлягає стягненню з відповідача.

Як вбачається з пояснень позивачки, вона визначила початок строку затримки з 25 листопада 2017 року по 10 серпня 2018 року, мотивуючи тим, що в попередньому позові була вимога про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку за період з з 26 квітня 2013 року по 24 листопада 2017 року.

У той же час, колегія погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що наданий позивачкою розрахунок є помилковим і не відповідає Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 р. №100.

Пунктом 2 Порядку передбачено, що у випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата.

Згідно п. 8 Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді.

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

Як вище встановлено, позивачка була звільнена 26 квітня 2013 року.

Отже, при розрахунку середньої заробітна плати враховується лютий і березень.

Відповідно до розрахункових листів ОСОБА_1 за останні два календарні місяці перед звільненням отримала заробітну плату у розмірі 9116 грн. за лютий і 3 419 грн. 49 коп. за березень. Тобто середньоденна заробітна плата складає: 9 116 грн. + 3 412 грн. 09 коп. / 40 (кількість робочих днів у лютому та березні 2013 року) =313 грн. 20 коп.

Період затримки розрахунку з 25 листопада 2017 року по 10 серпня 2018 року становить 259 днів.

Таким чином, сума середнього заробітку за час затримки розрахунку становитиме 81118,80 грн (313,20 х 259).

Беручи до уваги, що позовні вимоги про стягнення заборгованості стягнуті у повному обсязі колегія суддів не вбачає підстав для зменшення розміру стягнення.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи та неправильне застосування норм матеріального права.

Таким чином, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню в частині відмови у стягненні середнього заробітку за час затримки фактичного розрахунку при звільненні.

Крім того, відповідно до ст. 141 ЦПК України, розподілу підлягають судові витрати.

Відповідно до ч. ч. 1, 6, 13 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Указана норма, кореспондується із п. 35 Постанови пленуму вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах"від 17.10.2014 р. №10.

Враховуючи те, що позивачка згідно вимог закону, чинного на момент подання позовної заяви, звільнена від сплати судового збору, а рішення суду скасоване в частині відмови у задоволенні позову про стягнення середнього заробітку за час затримки фактичного розрахунку при звільненні, відповідно до принципу пропорційності розміру задоволених позовних вимог, колегія суддів вважає, що з ТзОВ «Тернопільхлібпром» в дохід держави слід стягнути 811 грн. судового збору.

На підставі викладеного та керуючись статтями 374, 376, 382, 389 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Позов ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Тернопільхлібпром» про стягнення середнього заробітку за час затримки фактичного розрахунку при звільненні - задовольнити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Тернопільхлібпром» м. Тернопіль, вул. С.Будного, 3, Код , на користь ОСОБА_1 ідентифікаційний номер НОМЕР_1, проживає в АДРЕСА_1 середній заробіток за час затримки в розмірі 81118,80 грн коп. без відрахування встановлених законодавством податків і платежів.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Тернопільхлібпром» (м. Тернопіль, вул. С.Будного, 3, Код ) на користь держави з зарахуванням на рахунок 0008, отримувач коштів УКУ у м.Тернополі, 22030101, код банку отримувача (МФО) - 899998 код класифікації доходів бюджету - 2203010, судовий збір в розмірі 811 грн.

В решті позовних вимог відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повна постанова складена 14 січня 2019 року.

Головуючий: Ткач З.Є.

Судді: Міщій О.Я.

Шевчук Г.М.