ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 636/1583/14-ц Головуючий суддя І інстанції Гуменний З. І.
Провадження № 22-ц/818/305/19 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: Спори, що виникають із договорів позики, кредиту, банківського вкладу
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 січня 2019 року м. Харків.

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого судді Яцини В.Б.

суддів колегії: Бурлака І.В., Кіся П.В.,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Чугуївського міського суду Харківської області від 18 вересня 2018 року по цивільній справі за позовом Кредитної спілки «Інтер-Інвест» до ОСОБА_4 та ОСОБА_3 про розірвання кредитного договору та стягнення заборгованості за кредитним договором,

В С Т А Н О В И В :

28.04.2014 КС «Інтер-Інвест» звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4 та ОСОБА_3 про розірвання кредитного договору № 216267 від 21.02.2013 та стягнення солідарно заборгованості за кредитним договором у сумі 8692,06 грн. В обґрунтування позовних вимог позивач вказав, що 21 лютого 2013 року член кредитної спілки ОСОБА_4 надала до КС письмову заяву про видачу кредиту на суму 5700,00 грн. на строк 24 місяці зі сплатою 72 % річних для споживчих потреб, та у якості забезпечення кредитного договору нею була запропонована фінансова порука члена Кредитної Спілки - ОСОБА_3 без майнового забезпечення. 21 лютого 2013 року, відбулось засідання Кредитного Комітету КС, де на порядку денному розглядалась заява ОСОБА_4 про надання кредиту, яка була задоволена і оформлені належні документи та підписаний кредитний договір на вищезазначених умовах. Однак, свої зобов'язанні ОСОБА_4 не виконує і у досудовому порядку врегулювати спір між КС «Інтер-Інвест» та відповідачами не виявилось можливим, тому КС вимушена звернутися до суду з позовом про розірвання кредитного договору та стягнення у солідарному порядку заборгованості за кредитним договором, яка станом на 18 квітня 2014 року становить 8692,06 грн.

Чугуївським міським судом 16 червня 2014 року винесено рішення, яким позовні вимоги задоволені в повному обсязі.

До суду 10 січня 2018 року надійшла заява ОСОБА_3 про перегляд заочного рішення Чугуївського міського суду Харківської області від 16.08.2014 по цивільній справі за позовом Кредитної спілки «Інтер-Інвест» до ОСОБА_4 та ОСОБА_3 про розірвання кредитного договору та стягнення заборгованості за кредитним договором. Ухвалою Чугуївського міського суду Харківської області від 23 січня 2018 року заяву про перегляд заочного рішення задоволено, скасовано заочне рішення Чугуївського міського суду Харківської області від 16.08.2014 по цивільній справі за позовом Кредитної спілки «Інтер-Інвест» до ОСОБА_4 та ОСОБА_3 про розірвання кредитного договору та стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позивачем 16 лютого 2018 року подано до суду заяву про уточнення позовних вимог в обґрунтування якої зазначив, що з часу подання позовної заяви 18 квітня 2014 року по 22 березня 2018 року (дата на яку призначене судове засідання) заборгованість складається з 1434 днів прострочення та з урахуванням інфляційних збитків, просить стягнути солідарно з відповідачів заборгованость за кредитним договором в сумі 35448, 02 грн.

Відповідачем ОСОБА_3 наданий відзив на уточнену позовну заяву, в якому вказано, що в договорі поруки від 21.02.2013 вона вказана «поручителем» та на підтвердження особи поручителя наданий паспорт серії НОМЕР_1, виданий Чугуївським РВ УМВС в Харківській області 09.03.2005, однак такого документу на день заключення договору поруки не існувало. Згідно довідки Чугуївського РВ ГУДМС в Харківській області № 6355/13309 від 28.02.2018 вищевказаний паспорт 25.06.2012 замінений на паспорт серії НОМЕР_2 в зв'язку із зміною прізвища з «ОСОБА_3» на «ОСОБА_3», а попередній паспорт знищений згідно з актом № 7 за 2012 рік про знищення паспортів. Таким чином вважає, що договір поруки був сфальсифікований.

Рішенням Чугуївського міського суду Харківської області від 18 вересня 2018 року позов Кредитної спілки «Інтер-Інвест» до ОСОБА_4 та ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_4 та ОСОБА_3 на користь Кредитної спілки «Інтер-Інвест» заборгованість за кредитним договором № 216267 від 21.02.2013 у сумі 35448 грн. 02 коп. та судовий збір у сумі 243 грн. 60 коп. і судові витрати, пов'язані з публікацією оголошення у ЗМІ, у сумі 333 грн. 30 коп., а всього 36024 (тридцять шість тисяч двадцять чотири) грн. 92 коп.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині стягнення з неї заборгованості як з поручителя, та відмовити у задоволенні позовних вимог в цій частині.

В обґрунтування скарги зазначено, що оскаржуване рішення є незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, а висновки суду не відповідають обставинам справи.

Вказано, що вона неодноразово повідомляла суду, що у договорі поруки вказано дані її паспорту, що був знищений на час укладення спірного договору, та підпис на договорі вчинено не нею. Однак, суд першої інстанції переклав на неї обов'язок доказування факту укладення спірного договору.

Зазначила, що у позивача були відсутні підстави для пред'явлення позову до неї станом на час звернення позивача до суду, оскільки строк виконання зобов'язання було змінено саме шляхом пред'явлення позову, та протягом шести місяців з цієї дати - 28.04.2014 у позивача було право на пред'явлення вимог до поручителя. Послалась на те, що з 28.04.2014 по 28.10.2014 вимог о неї висунуто не було. Вважає, що звертаючись до суду з уточненою позовною заявою, позивачем було пропущено строк на пред'явлення вимог до поручителя.

Відзиву на апеляційну скаргу нас час винесення постанови відповідачем подано не було.

Кредитною спілкою «ІНТЕР-ІНВЕСТ» суду було надано відзив на апеляційну скаргу, в якому просять останню залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.

Вказано, що ОСОБА_3 при вступі у члени кредитної спілки було надано свої паспортні дані, які були використані при оформленні спірного договору. Зазначено, що всупереч свого обов'язку ОСОБА_3 не було повідомлено спілку про заміну паспорту. Послались на те, що під час розгляду справи у суді першої інстанції ОСОБА_3 не повідомлялось суд, а також не заперечувалось факту укладення спірного договору.

Зазначили, що ними не було порушено строків пред'явлення вимоги до поручителя.

Частина третя статті 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього.

Згідно до ст. 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції розглянув справу за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими для апеляційного провадження, які передбачені у ч. 1 ст. 369 ЦПК України, з огляду на зміст та ціну позову, без повідомленням учасників справи.

У ч. 13 ст. 7 ЦПК України передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до вказаних норм ЦПК України, вислухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.

Згідно п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права.

У статті 263 ЦПК України визначені наступні вимоги до законності і обґрунтованість судового рішення:

1. Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

2. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

3. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

4. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

5. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

За правилами ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового роту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із ч. 1 ст. 543 ЦК України, у разі солідарного обов'язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов'язку частково або в йому обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо.

Відповідно до ст. 546 ЦК України, виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком, договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов'язання.

Нормами ч. 1 ст. 554 ЦК України передбачено, що у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов'язання, відповідає перед кредитором за завдані прострочення збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення.

В ст. 599 ЦК України зазначено, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до частини другої статті 1054 та частини другої статті 1050 Цивільного кодексу України наслідками порушення боржником зобов'язання щодо повернення чергової частини суми кредиту є право Заявника достроково вимагати повернення всієї суми кредиту.

Судом першої інстанції встановлено, що 21 лютого 2013 року член кредитної спілки ОСОБА_4 надала до КС «Інтер-Інвест» письмову заяву про видачу кредиту на суму 5 700,00 грн. на строк 24 місяці зі сплатою відсотків у розмірі 72 % річних для споживчих потреб (а.с. 6). У якості забезпечення кредитного договору ОСОБА_4 була запропонована фінансова порука члена КС ОСОБА_3 без майнового забезпечення. 21 лютого 2013 року, відбулось засідання Кредитного Комітету КС «Інтер - Інвест», де на порядку денному розглядалась заява ОСОБА_4 про надання кредиту у розмірі 5700,00 грн., строком на 24 місяці під 72 % річних з виплатою відсотків щомісяця, та тіла кредиту ануїтетом, що підтверджується протокол № 17 від 21 лютого 2013 року (а.с. 7). У зв'язку з тим, що кредит не має майнового забезпечення, Кредитний Комітет вирішив звернутись до Спостережної Ради КС «Інтер-Інвест», щодо вирішення питання про надання кредиту із забезпеченням фінансовою порукою члена Кредитної спілки. На засіданні Спостережної Ради КС «Інтер-Інвест» прохання ОСОБА_4 на отримання кредиту у сумі 5700,00 грн. задоволено, на підтвердження чого наданий протокол засідання № 17-К від 21.02.2013, та доручили Голові Правління КС ОСОБА_7 оформити належні документи та підписати кредитний договір з ОСОБА_4 на вищезазначених умовах (а.с. 8).

21 лютого 2013 року між КС та ОСОБА_4 укладений кредитний договір № 216267, згідно якого КС зобов'язалася на умовах платності, зворотності, строковості та забезпеченості в порядку та на умовах договору, надати ОСОБА_4 кредит у розмірі 5 700,00 грн. (а.с. 9). У якості фінансового забезпечення кредитного договору 21 лютого 2013 року між КС «Інтер-Інвест» в особі Голови Правління ОСОБА_7 та ОСОБА_3 був укладений договір поруки (а.с. 10).

КС відповідно до п.1.1. кредитного договору № 216267 від 21.02.2013 та відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України, свої зобов'язання перед ОСОБА_4 виконала у повному обсязі, надала кошти у сумі 5700 грн., про що свідчить видатковий касовий ордер № 220 від 21.02.2013, відповідно до якого ОСОБА_4 отримала кошти у сумі 5700,00 грн. (а.с. 11).

Відповідно до п. 2.4.1 кредитного договору, відповідач ОСОБА_4 зобов'язана своєчасно вносити грошові кошти в рахунок погашення кредитного зобов'язання у строк та розмірах, встановлених умовами кредитного договору, проте вимоги кредитного договору не виконує з липня 2013 р., про що свідчить особова картка позичальника, згідно якої кошти були сплачені відповідачем ОСОБА_4 лише 18.03.2013, 22.04.2013 та 19.07.2013 (а.с. 23).

В досудовому порядку врегулювати спір між КС та відповідачами не виявилось можливим. Відповідачам 27.01.2014 направлялися письмові вимоги щодо погашення заборгованості за кредитним договором та попередження про звернення з позовом до суду, але відповідачі не вживають ніяких дій щодо виконання вимог кредитного договору та договору поруки (а.с. 12-15).

Відповідно до заочного рішення Чугуївського міського суду Харківської області від 16.06.2014 з відповідачів було стягнуто солідарно суму заборгованості за кредитним договором в сумі 8692,06 грн., з яких ОСОБА_4 було добровільно погашено частину заборгованості а саме: 25 жовтня 2017 року - 500 грн.; 30 листопада 2017 року - 500 грн.; 27 лютого 2018 року - 500 грн., які було зараховано в рахунок заборгованості по додатковим відсоткам. Таким чином враховуючі ці платежі залишок заборгованості становить 7192,06 грн., з яких тіло кредиту - 4793,06 грн., відсотки за користування кредитними коштами - 2398,74 грн., отже з часу подання позовної заяви 18.04.2014 по 22.03.2018 заборгованість складається з 1434 днів прострочення.

Виходячи з п. 8.2 Кредитного договору у випадку прострочення виконання Позичальником своїх зобов'язань на нього покладається обов'язок сплатити проценти за користування кредитом в розмірі 120 % річних за весь період прострочення, кредит був виданий під 72 % річних, таким чином річна процентна ставка для нарахування додаткових відсотків у разі прострочення складає 48 % для нарахування.

Таким чином відповідно до наданого в уточненій заяві розрахунку заборгованості за кредитним договором станом на 22.03.2018 загальна сума заборгованості становить 35 448,02 грн., яка складається з заборгованості по тілу кредиту у сумі 4 793,32 грн., заборгованості по відсоткам за користування кредитом за 1434 дні у сумі 13 565,64 грн., заборгованості по додатковим відсоткам за 1434 дні затримки у сумі 9034,20 грн. та інфляційних збитків за період з травня 2014 року по січень 2018 року в сумі 5 656,12 грн.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції обґрунтовував свій висновок тим, що відповідачі жодних клопотань відносно договору поруки, які заявлялися під час розгляду заяви про скасування заочного рішення, не заявили і заперечень щодо розрахунку заборгованості за кредитним договором не надали.

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції про солідарне стягнення заборгованості з боржника та поручителя, з огляду на наступне.

Відповідно до норми ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У статті 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами:

1) письмовими, речовими і електронними доказами;

2) висновками експертів;

3) показаннями свідків.

У статті 77 ЦПК України вказано про належність доказів:

1. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

2. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

3. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

4. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

У статті 78 ЦПК України зазначено про допустимість доказів:

1. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

2. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Про достатність доказів вказано у ст. 80 ЦПК України:

1. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

2. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Колегія суддів відхиляє доводи ОСОБА_3 про те, що вона не укладала спірний договір поруки, з огляду на те, що в тексті договору поруки використані відомості з паспорту, який вже був на той день знищений, оскільки ця обставина безспірно не свідчить про фальшування договору. Всупереч свого процесуального обов'язку відповідач не спростувала дійсність свого підпису під цим договором. Як пояснив представник позивача, в тексті договору поруки кредитна спілка вказала паспортні дані відповідача, які були у неї на той час, і проти яких відповідач при підписанні цього договору не заперечувала. Такі пояснення відповідач не спростувала і цей договір не оспорила, тому він є чинним і суд першої інстанції правильно взяв його до уваги.

Суд апеляційної інстанції також відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що позивачем було пропущено передбачений ч. 4 ст. 559 ЦК України строк на пред'явлення вимог до поручителя, оскільки вони не ґрунтуються на вимогах закону.

Відповідно до ч. 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців з дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя, якщо інше не передбачено законом. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року з дня укладення договору поруки, якщо інше не передбачено законом.

Так, скориставшись своїм правом на дострокове стягнення заборгованості у повному обсязі, позивачем одночасно було пред'явлено позов до боржника та поручителя, внаслідок чого шестимісячний строк для пред'явлення вимог до поручителя не почав спливати.

Як роз'яснено судам у абзаці 3 пункту 24 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 30.03.2012 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» пред'явленням вимоги до поручителя є як направлення/вручення йому вимоги про погашення боргу (залежно від умов договору), так і пред'явлення до нього позову. При цьому в разі пред'явлення вимоги до поручителя кредитор може звернутися до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання.

Вказане дає підстави для висновку, що при зверненні до суду з первісною позовною заявою позивачем не було пропущено шестимісячний строк для пред'явлення вимог до поручителя.

На вказаний висновок не впливає скасування заочного рішення та уточнення позовних вимог у 2018 році, оскільки ці процесуальні дії відбулися в межах розгляду однієї справи.

Разом з тим, суд першої інстанції припустився помилки при стягненні процентів і додаткових процентів.

Відповідно до ч. 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору (частина перша статті 631 ЦК України). Цей строк починає спливати з моменту укладення договору (частина друга вказаної статті), хоча сторони можуть встановити, що його умови застосовуються до відносин між ними, які виникли до укладення цього договору (частина третя цієї статті). Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору (частина четверта статті 631 ЦК України).

Відтак, зміна строку кредитування шляхом пред'явлення вимоги про дострокове виконання договору, який був належно виконаний лише однією стороною, не звільняє другу сторону від відповідальності за невиконання чи неналежне виконання нею її обов'язків під час дії договору, ст. 625 ЦК України, в межах якої можуть бути стягнуті суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (ст. 536 ЦК України). Саме така правова позиція була викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року по справі № 444/9519/12 (п.п. 32-35), яку відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України суд апеляційної інстанції враховує при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.

Так, у зазначеній постанові Верховним судом було зроблено висновок про те, що після закінчення строку кредитування у позичальника відсутні підстави для нарахування відсотків за користування кредитними коштами, що не звільняє боржника від відповідальності на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Позивачем, крім вимог про стягнення тіла кредиту 4793,32 грн. та залишку від попередньо стягнутих заочним рішенням процентів 2398,74 грн., які складаються з 605,14 грн. процентів за користування кредитом та 1793,60 грн. додаткових відсотків (120%), позивачем були збільшені вимоги і остаточно 06.03.2018 року позивач просив про стягнення додаткових процентів, 72+48 = 120 %, в сумі 13565,64 грн. + 9034,20 грн. = 22599,84 грн., нараховані з дати звернення до суду з позовом, і по 22 березня 2018 року, які відповідно до умов договору є санкцією за порушення позичальником своїх зобов'язань про своєчасне повернення кредиту, що відповідає вказаній нормі ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Так, згідно п. 8.2 спірного Кредитного договору у випадках прострочення виконання кредитного зобов'язання за цим договором позичальником, на нього покладається обов'язок сплати процентів за користування кредитом у розмірі 120 % річних за весь період прострочення (т. 1 а. с. 11 на звороті).

Відповідачами не було спростовано висновок суду про прострочення виконання зобов'язання.

Згідно доповненої позовної заяви від 06.03.2018 заборгованість за тілом кредиту складає 4793,32 грн., а період прострочення 1433 дні.

Таким чином, 120 % річних від простроченої суми заборгованості з дати звернення до суду згідно до штемпелю на конверті, 19.04.2014 по 22.03.2018 складає 4793*1,2/365*1433 = 22582,45 грн.

Всього заборгованість за договором кредиту складається з:

4793,32 грн. - по тілу кредиту + 605,14 грн. процентів за користування кредитом = 5398,46 грн.

Суд апеляційної інстанції погоджується з розрахунком інфляційних витрат, наданим позивачем, на суму 5656,12 грн., оскільки він не був спростований відповідачами та відповідає умовам договору.

Таким чином, за порушення грошового зобов'язання за договором, ч. 2 ст. 625 ЦК України: 5656,12 грн. сума боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення + (22582,45 + 1793,6) грн. додаткових (підвищених) процентів річних від простроченої суми = 30032,17 грн.

Всього необхідно стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за договором кредиту та суму в порядку відповідальності за невиконання грошового зобов'язання у розмірі: 5398,46 + 30032,17 = 35430,63 грн., а не 35448,02 грн., як помилково стягнув суд першої інстанції.

З огляду на те, що висновки суд не відповідають обставинам справи, при ухваленні оскаржуваного рішення було допущено неправильне застосування норм матеріального права, колегія суддів на підставі п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України частково задовольняє апеляційну скаргу, і ухвалю нове судове рішення про зменшення розміру суми, яка підлягає стягненню.

При цьому внаслідок незначного зменшення стягнення, сума судових витрат відповідно до ст. 141 ЦПК України не перераховується.

Керуючись ст.ст. 259, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 381-384, 389-391 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - задовольнити частково.

Рішення Чугуївського міського суду Харківської області від 18 вересня 2018 року - змінити, задовольнивши позов частково.

Зменшити стягнення з ОСОБА_4 та ОСОБА_3, солідарно, на користь Кредитної спілки «Інтер-Інвест» за кредитним договором № 216267 від 21.02.2013 до суми 35430,63 грн., яка складається з: 5398,46 грн. заборгованості за договором кредиту та процентам та 30032,17 грн. в порядку, передбаченої ч. 2 ст. 625 ЦПК України, відповідальності за порушення грошового зобов'язання за цим договором.

В іншій частині, що стосується відшкодування судових витрат на загальну суму 576,90 грн. - рішення суду залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено 15 січня 2019 року.

Головуючий -

В.Б. Яцина

Судді -

І.В. Бурлака.

П.В. Кісь.