Єдиний унікальний номер 236/2453/18 Номер провадження 22-ц/804/275/19
Головуючий у 1-ій інстанції Бікезіна О.В. Єдиний унікальний номер 236/2453/18
Доповідач Папоян В.В. Номер провадження 22-ц/804/275/19
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 січня 2019 року Донецький апеляційний суд в складі:

судді-доповідача Папоян В.В.

суддів Кішкіної І.В., Новікової Г.В.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін в місті Бахмуті Донецької області за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» на рішення Краснолиманського міського суду Донецької області від 02 листопада 2018 року цивільну справу № 236/2453/18 за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (головуючий у 1 інстанції суддя Бікезіна О.В., повний текст рішення складено 02 листопада 2018 року),

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернулася до суду з позовом до ПАТ «Українська залізниця» в особі РФ «Донецька залізниця» про стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, якій під час розгляду справи уточнювала. В обґрунтування вимог зазначала, що вона перебувала в трудових відносинах з відповідачем до 17 липня 2017 року, звільнена за п. 1 ст. 40 КЗпП України у зв'язку зі скороченням штату. При звільненні відповідач не провів повний розрахунок. Просила стягнути з відповідача заборгованість по заробітній платі за період з березня по липень 2017 року в розмірі 36506,22 грн., одноразову грошову допомогу у розмірі одного середньомісячного заробітку у сумі 5400,80 грн. та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 17 липня 2017 року по день ухвалення судом першої інстанції рішення у справі.

Рішенням Краснолиманського міського суду Донецької області від 02 листопада 2018 року позовні вимоги були задоволені частково. Стягнуто з ПАТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_3 заборгованість по заробітній платі за період з квітня по липень 2017 року в розмірі 31080,06 грн. з зобов'язанням утримати з цієї суми податок з доходів фізичних осіб та інші обов'язкові платежі, та заборгованість по заробітній платі за другу половину березня 2017 року в розмірі 2169,31 грн. без утримання із цієї суми передбачених законом податків та зборів. В задоволенні решти вимог відмовлено та розподілено судові витрати.

Не погодившись з рішенням суду, відповідач подав апеляційну скаргу, у якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просив рішення суду в частині стягнення заборгованість по заробітній платі скасувати та ухвалити нове, відмовивши у задоволенні цих позовних вимог.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що судом першої інстанції не в повному обсязі з'ясовані обставини справи, а висновки суду не відповідають встановленим по справі обставинам. Рішення суду фактично ґрунтується на припущеннях оскільки позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження наявності заборгованості заборгованість по заробітної плати перед позивачем. Останнє нарахування заробітної плати проведено за першу половину березня 2017 року і нарахована сума виплачена у повному обсязі. Суд безпідставно прийняв до уваги докази позивача щодо суми заборгованості з заробітної плати, так як її нарахування не здійснювалося через відсутність первинних документів. Надані позивачем розрахунки виготовлені на непідконтрольній території. Крім того, суд першої інстанції помилково не прийняв до уваги Науково-правовий висновок Торгівельно-промислової палати України №126/2/21-10.2 від 16.01.2018 року згідно якого встановлено події, які унеможливлюють здійснення нарахування та виплати заробітної плати.

Відповідно до ст. 368 та ч.ч.1, 3 ст. 369 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою, в судовому засіданні без повідомленням учасників справи.

Ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 10 січня 2019 року справу призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.

Оскільки апеляційним судом не приймалось рішення про виклик учасників справи для надання пояснень у справі та зважаючи на те, що предметом апеляційного оскарження є рішення у справі, що стосується трудових відносин, ціна позову у якій не перевищує 100 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розгляд якої відповідно до п.1 ч.4 ст. 274 ЦПК України здійснюється в порядку спрощеного позовного провадження, то справа розглядатиметься в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами (у письмовому провадженні).

Відповідно до частини 1 ст. 367 ЦПК України та п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року № 12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» апеляційний суд перевіряє законність та обґрунтованість судового рішення лише в оскаржуваній частині і відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновки щодо неоскарженої частини. Позивачем рішення суду в частині позовних вимог, у задоволенні яких відмовлено, не оскаржується.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи, суд правильно встановив правовідносини, які склалися між сторонами та надав їм належну оцінку.

Відповідно до статті 23 Загальної декларації прав людини, прийнятої і проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, закріплено, що кожна людина має право на працю, на вiльний вибiр роботи, на справедливi i сприятливі умови працi та на захист вiд безробiття.

Частиною 3 статті 43 Конституції України встановлено право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

У частині першій статті 1 Закону України «Про оплату праці» визначено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу (частина перша статті 1); в період між переглядом розміру мінімальної заробітної плати індивідуальна заробітна плата підлягає індексації згідно з чинним законодавством (стаття 33).

Відповідно до ст. 113 КЗпП України час простою не з вини працівника оплачується з розрахунку не нижче від двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу). Про початок простою, крім простою структурного підрозділу чи всього підприємства, працівник повинен попередити власника або уповноважений ним орган чи бригадира, майстра, інших посадових осіб. За час простою, коли виникла виробнича ситуація, небезпечна для життя чи здоров'я працівника або для людей, які його оточують, і навколишнього природного середовища не з його вини, за ним зберігається середній заробіток.

Судом першої інстанції встановлено, що згідно записів в трудовій книжці НОМЕР_1 ОСОБА_3 з 06.09.2005 року працювала на різних посадах Луганського відділення ДП «Донецька залізниця». У тому числі починаючі з 17.05.2016 року на посаді бухгалтера ІІ категорії фінансово-економічного відділу.

Згідно наказу № 07/ОС від 29 червня 2016 року Луганська дирекція залізничних перевезень державного підприємства «Донецька залізниця» реорганізована шляхом злиття у структурний підрозділ «Луганська дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця», про що зроблений запис у трудовій книжці позивача ОСОБА_3

Наказом № 07/ОС від 29 червня 2016 року дія трудового договору з ОСОБА_3 ПАТ «Українська залізниця» продовжена.

Згідно з наказом №384-П від 15.03.2017 року в.о. начальника регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Укрзалізниця» «Про встановлення простою» у зв'язку з відсутністю організаційних та технічних умов для здійснення господарської діяльності структурних підрозділів «Донецька дирекція залізничних перевезень» та «Луганська дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця», викликаних перекриттям усіх залізничних колій, що ведуть до лінії розмежування, встановлено початок простою по причинах, не залежних від робітників з 16.03.2017 року для всіх працівників апарату управління. Доручено начальниками структурних підрозділів встановити відповідними наказами початок простою з 16.03.2017 року для всіх працівників, підпорядкованих їм структурних підрозділів; забезпечити облік використання часу знаходження працівників у простої; оплату за час простою провести з розрахунку двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу) за весь час простою в робочі дні (зміни) згідно графіку роботи.

Згідно наказу СП Луганська дирекція залізничних перевезень «Регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця» «Про припинення трудового договору» № 2009 -ОС від 17 липня 2017 року ОСОБА_3, табельний номер 0255, звільнена з посади бухгалтера ІІ категорії за пунктом 1 статті 40 КЗпП України у зв'язку зі скороченням штату з 17 липня 2017 року, про що також зроблений відповідний запис в його трудовій книжці.

Відповідно до наказу № 2009-ОС від 17 липня 2017 року при звільненні ОСОБА_3 передбачена виплата одноразової грошової допомоги у розмірі 1-го середньомісячного заробітку та компенсації за 48 днів відпустки.

Вказані обставини справи підтверджуються матеріалами справи та не спростовуються сторонами.

За таких обставин, задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення заборгованості по оплаті праці, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що з боку відповідача має місце порушення права працівника на оплату праці за період простою з березня по липень 2017 року, тому позовні вимоги в частині стягнення заборгованості з оплати за час простою за період з березня по липень 2017 року, заборгованості з виплати компенсації за невикористані дні відпустки та суми вихідної допомоги при звільненні підлягають задоволенню.

Апеляційний суд не приймає до уваги доводи апеляційної скарги оскільки зі змісту положень ст. ст. 84, 113 КЗпП України та положень ст.. 12 Закону України «Про оплату праці» убачається, що норми і гарантії в оплаті праці, передбачені зазначеними нормами є мінімальними державними гарантіями які застосовуються для захисту прав найманого працівника.

Поняття «простій» законодавчо дано у ст. 34 КЗпП України і визначено як призупинення роботи, викликане відсутністю організаційних або технічних умов, необхідних для виконання роботи, невідворотною силою або іншими обставинами.

Отже, вирішуючи спір про оплату простою, суди повинні з'ясовувати зокрема, факт перебування сторін у трудових правовідносинах, факт простою, правові наслідки і наявність чи відсутність вини працівника в цьому, тощо.

Згідно з наказом №384-П від 15.03.2017 року «Про встановлення простою» у зв'язку з відсутністю організаційних та технічних умов для здійснення господарської діяльності структурних підрозділів «Донецька дирекція залізничних перевезень» та «Луганська дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця», викликаних перекриттям усіх залізничних колій, що ведуть до лінії розмежування, встановлено початок простою по причинах, не залежних від робітників 16.03.2017 року для всіх працівників апарату управління. Доручено начальниками структурних підрозділів встановити відповідними наказами початок простою з 16.03.2017 року для всіх працівників, підпорядкованих їм структурних підрозділів; забезпечити облік використання часу знаходження працівників у простої. Оплату за час простою провести з розрахунку двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу) за весь час простою в робочі дні (зміни) згідно графіку роботи.

Відповідачем не оспорюється наявність зазначеного наказу, також не оспорюється факт перебування з позивачем у трудових відносинах та звільнення його саме 17 липня 2017 року.

З матеріалів справи убачається, що оклад (тариф) позивача (табельний номер 0255) становив 5649 грн. у місяць. Тобто дві треті тарифної ставки, що належали до виплати позивачу згідно з зазначеним наказом, становили 3766 грн. Таким чином, убачається, що визначена судом першої інстанції сума заборгованості по оплаті за період простою за березень-липень 2017 року, здійснено у відповідності до вимог ст.113 КЗпП та наказу, виданого відповідачем.

Апеляційний суд не приймає до уваги доводи апеляційної скарги, що позивачем не надано доказів на підтвердження її позовних вимог щодо стягнення з позивача суми компенсації за невикористані дні відпуски та вихідної допомоги, оскільки право позивача на отримання відповідних виплат підтверджується матеріалами справи, у тому числі наказом «Про припинення трудового договору» № 2009 -ОС від 17 липня 2017 року, згідно якого позивач має право на виплату одноразової грошової допомоги у розмірі 1-го середньомісячного заробітку та компенсації за 48 днів відпустки.

Доводи відповідача, що заборгованість перед позивачем відсутня, не заслуговують на увагу оскільки відповідно до ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини. Які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно положень ст. ст. 115, 116 КЗпП України, відсутність заборгованості перед позивачем має довести саме роботодавець. Позивачем доведено наявність права на отримання певних сум та відповідачем не надано будь-яких доказів на підтвердження факту своєчасного розрахунку з працівником та на спростування факту наявності заборгованості.

Апеляційний суд не приймає до уваги доводи апеляційної скарги, що відсутність первинної документації унеможливлює нарахування позивачу оплати за час простою, та погоджується з висновком суду першої інстанції, що обов'язок здійснювати нарахування та виплату заробітної плати, інших виплат, належних працівникові, а так само вести бухгалтерський, податковий облік тощо лежить на працедавцеві, а не на працівникові. За цих обставин втрата підприємством первинних документів не позбавляє його обов'язку здійснювати нарахування та виплату заробітної плати, тим більше, що відповідачем не надано суду жодних доказів того, що він у будь-який спосіб намагався виправити цю ситуацію.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Фактично доводи апеляційної скарги за своєю суттю є ідентичними тому що було викладено у відзиві на позовну заяву та були предметом розгляду у суді першої інстанції та зводяться до переоцінки доказів, на правильність висновків суду вони не впливають та їх не спростовують.

Виходячи з наведеного, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції правильно встановив правовідносини, які склалися між сторонами, повно, всебічно і об'єктивно перевірив доводи і заперечення сторін, встановленим фактам і доказам дав правильну правову оцінку і дійшов обґрунтованого висновку часткове задоволення позовних вимог. Рішення суду першої інстанції винесено з додержання вимог матеріального та процесуального права і відсутні підстави для його скасування.

Керуючись статтями 374, 375, 382, 384, 389, 390 ЦПК України апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» залишити без задоволення.

Рішення Краснолиманського міського суду Донецької області від 02 листопада 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню у касаційному порядку не підлягає

Судді: В.В. Папоян

І.В. Кішкіна

Г.В. Новікова.