КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
провадження № 22-ц/824/3535/2019 Суддя-доповідач: Олійник В.І.
ПОСТАНОВА

Іменем України

03 квітня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:

Судді-доповідача: - Олійника В.І.,

суддів: Ігнатченко Н.В., Кулішенка Ю.М.,

при секретарі Бондаренко І.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Дніпровського районного суду м.Києва від 04 грудня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних, -

в с т а н о в и в :

У жовтні 2018 року ОСОБА_3 звернулася до суду із зазначеним позовом, в якому просила стягнути з ОСОБА_2 інфляційні втрати за період від 02 лютого 2016 року до 21 вересня 2018 року у розмірі 76 351 грн та три відсотки річних за вказаний період у розмірі 19 411 грн.

Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що 19 травня 2015 року рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області по справі №361/4826/14-ц стягнуто з ОСОБА_2 на її (ОСОБА_3.) користь грошову компенсацію вартості Ѕ частини квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 в сумі 240 100 грн та судові витрати в сумі 5 401 грн. Це рішення суду набрало законної сили 01.02.2016 року відповідно ухвали Апеляційного суду Київської області.

19 травня 2016 року Броварським міськрайонним судом Київської області було видано виконавчий лист №361/4826/14-ц, за яким ОСОБА_4 має обов'язок сплатити ОСОБА_3 грошову суму в розмірі 245 501 грн.

Строк виконання зобов'язання настав 02 лютого 2016 року, але відповідач не сплатив кошти.

З посиланням на статті 509, 525, 526, 530, 625 ЦК України позивачка вважала, що відповідач повинен сплатити на її користь за прострочення грошового зобов'язання за період від 02.02.2016 року до 21.09.2018 року інфляційні втрати у розмірі 76 350 грн. 81 коп. та три відсотки річних у розмірі 19 411 грн.

Зазначала, що відповідач на її письмові пропозиції ухилявся від виконання зобов'язання шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог, що значно б зменшило суму зобов'язання за даним позовом.

Рішенням Дніпровського районного суду м.Києва від 04 грудня 2018 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 за період від 02.02.2016 року до 21.09.2018 року інфляційні втрати у розмірі 76 351 грн., три проценти річних за порушення виконання боргового зобов'язання у розмірі 19 411 грн. та судовий збір в сумі 957 грн. 62 коп., а всього - 96 719 грн. 62 коп.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 з підстав порушення судом норм матеріального і процесуального права ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції, відмову в задоволенні позову та ухвалення нового рішення про направлення справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Справа з апеляційною скаргою ОСОБА_2 поступила до Київського апеляційного суду 16 січня 2019 року і із - за несплати судових витрат ухвалою від 17 січня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 було залишено без руху та надано строк для усунення недоліків.

Ухвалою від 11 лютого 2019 року було відкрито апеляційне провадження у справі за апеляційною скаргою ОСОБА_2 і ухвалою колегії суддів від 4 березня 2019 року закінчено проведення підготовчих дій та призначено справу до розгляду у судовому засіданні на 20 березня 2019 року на 16 год 45 хв.

20 березня 2019 року по справі було оголошено перерву до 03 квітня 2019 року о 16 год 30 хв.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до вимог ч.ч.1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що посилання відповідача, як на підставу для відмови в позові, на складне майнове становище та наявні боргові зобов'язання є безпідставними, оскільки чинні норми закону не пов'язують врахування матеріального стану сторони та звільнення від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Ухвалене судом рішення зазначеним вимогам відповідає.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За ч.2 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Встановлено, що рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 19 травня 2015 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 грошову компенсацію вартості Ѕ частини квартири АДРЕСА_1 в сумі 240100 грн. та судові витрати в сумі 5401 грн.

Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 01 лютого 2016 року рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 19 травня 2015 року залишене без змін (а.с.36-37).

Броварським міськрайонним судом Київської області 01 березня 2016 року було видано виконавчий лист по справі №361/4826/14-ц (провадження №2/361/37/15) про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 грошової компенсації вартості Ѕ частини квартири АДРЕСА_1 в сумі 240 100 грн. та судові витрати в сумі 5 401 грн (а.с.38, 38 зв).

Постановою головного державного виконавця Відділу державної виконавчої служби Броварського міськрайонного управління юстиції від 14.03.2016 року відкрите виконавче провадження №50455087 по виконанню вищевказаного виконавчого листа №2/361/37/15, виданого 01.03.2016 року Броварським міськрайонним судом Київської області (а.с.38, 38 зв.).

Згідно з матеріалами справи та як встановлено судом, відповідач не виконав зобов'язання за вищевказаним рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 19.05.2015 року і грошові кошти позивачу не повернув, що не спростовано відповідачем відповідно до наявних в матеріалах справи доказів.

Зобов'язання повинні виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, актів цивільного законодавства (ст.526 ЦК України).

Відповідно до ч.1. ст.611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

За ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Суд першої інстанції прийшов до правильного висновку в тому, що заперечення відповідача про те, що спірні правовідносини виникли з приводу невиконання судового рішення, що врегульовано Законом України «Про виконавче провадження», і тому у даному випадку не може бути застосована норма ч.2 ст. 625 ЦК України та не прийняв їх до уваги.

Відповідно до ч.1 ст.509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

За змістом цієї норми правовідношення, в якому одна сторона зобов'язана сплатити на користь другої сторони гроші, є грошовим зобов'язанням.

Згідно з ч.2 статті 509 ЦК України зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до ч.5 ст.11 ЦК України у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду.

Як правильно зазначено судом, ст.625 входить до розділу I «Загальні положення про зобов'язання» книги 5 ЦК України, а тому в ній визначені загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов'язання і її дія поширюється на всі види грошових зобов'язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов'язань.

Відповідно до матеріалів справи між сторонами виникло грошове зобов'язання у зв'язку зі стягненням на підставі рішення суду з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 грошової компенсації вартості Ѕ частки квартири.

Отже, вказані обставини відповідають правовій природі грошового зобов'язання та визначеним законодавством підставам для їх виникнення та невиконання такого зобов'язання зумовлює застосування положень частини другої статті 625 ЦК України.

Аналогічний висновок міститься в постанові Верховного Суду України від 06.07.2016 року по справі №6-1946цс15.

З розрахунку ціни позову вбачається, що позивачем до стягнення заявлені вимоги за період часу від 02 лютого 2016 року до 21 вересня 2018 року, тобто з дня набрання рішенням законної сили по дату заявлених вимог.

Три проценти річних, передбачені ч.2 ст.625 ЦК України, від суми заборгованості 245501,00 грн. за вказаний період за 963 дні прострочення становить 19413 грн. 16 коп. ((245501,00 грн. х (3 : 366 : 100) х 334) + (245501,00 грн. х (3 : 365 : 100) х 365) + (245501,00 грн. х (3 : 365 : 100) х 264)).

При цьому позивачем заявлено до стягнення три відсотки річних у розмірі 19411 грн.

Офіційний індекс інфляції, що розраховується Державним комітетом статистики України, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто зменшення купівельної спроможності гривні. Отже, процес зміни вартості грошей, який характеризується рівнем інфляції, є безперервним процесом і інфляційні процеси не залежать від волевиявлення будь-якої особи, тому інфляційні мають розраховуватися з урахуванням як індексів інфляції, так і індексів дефляції. Вимагати сплати суми боргу з урахуванням індексу інфляції є правом кредитора, яке він може реалізувати, а може від нього відмовитися. Якщо кредитор приймає рішення вимагати сплати суми боргу з урахуванням індексу інфляції, він має враховувати індекс інфляції за кожний місяць (рік) прострочення, незалежно від того, чи був в якийсь період індекс інфляції менше одиниці (тобто мала місце не інфляція, а дефляція), а отже сума боргу в цьому періоді зменшується.

Індекс інфляції, офіційно встановлений Державним комітетом статистики України, у зазначений період часу становив у 2016-2018 роках:

лютий 2016р. - 99,6; березень 2016р. - 101,0; квітень 2016р. - 103,5; травень 2016р. - 100,1; червень 2016р. - 99,8; липень 2016р. - 99,9; серпень 2016р.- 99,7; вересень 2016р. -101,8; жовтень 2016р. - 102,8; листопад 2016р. -101,8; грудень 2016р. -100,9;

січень 2017р. -101,1; лютий 2017р. -101,0; березень 2017р. - 101,8; квітень 2017р. -100,9; травень 2017р. - 101,3; червень 2017р. - 101,6; липень 2017р. -100,2; серпень 2017р.- 99,9; вересень 2017р. -102,0; жовтень 2017р. - 101,2; листопад 2017р. -100,9; грудень 2017р. -101,0;

січень 2018р. -101,5; лютий 2018р. -100,9; березень 2018р. - 101,1; квітень 2018р. - 100,8; травень 2018р. - 100,0; червень 2018р. - 100,0; липень 2018р. - 99,3; серпень 2018р. - 100.

Отже, інфляційна складова боргу за вказаний період, виходячи з суми заборгованості становить - 76560 грн. 40 коп. (99,6/100 *101,0/100 *103,5/100 *100,1/100 *99,8/100* 99,9/100* 99,7/100 *101,8/100 *102,8/100 *101,8/100 *100,9/100 *101,1/100 *101,0/100 *101,8/100 *100,9/100 *101,3/100 *101,6/100 *100,2/100 *99,9/100 *102,0/100 *101,2/100 *100,9/100 *101,0/100 *101,5/100 *100,9/100 *101,1/100 *100,8/100 *100,0/100 *100,0/100 *99,3/100 *100,0/100 * 245501,00 - 245501,00).

За заявленими вимогами позивачка просила стягнути інфляційні втрати в сумі 76351 грн., що не перевищувало фактичного їх розміру.

За викладених обставин позов підлягав до задоволення в повному обсязі.

Згідно зі ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про порушення судом норм матеріального і процесуального права безпідставні, спростовуються матеріалами справи та висновками суду, викладеними в рішенні.

Інших доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції чи доводили б порушення ним норм цивільного або цивільно-процесуального законодавства, апеляційна скарга не містить.

Обґрунтовуючи судове рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та враховуючи, що обставини справи судом встановлені відповідно до наданих пояснень сторін та письмових доказів, що містяться в матеріалах справи, колегія суддів приходить до висновку, що рішення постановлене з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.263, 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду м.Києва від 04 грудня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 08 квітня 2019 року.

Суддя-доповідач:

Судді: