КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/824/5559/2019 Доповідач у суді ІІ інстанції Ігнатченко Н.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

3 квітня 2018 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: Ігнатченко Н.В., Олійника В.І., Журби С.О., розглянувши в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 25 січня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про стягнення аліментів,

в с т а н о в и в:

У жовтні 2018 року ОСОБА_5 звернулася до суду з указаним вище позовом, в якому просила стягнути з ОСОБА_6 на її користь аліменти на утримання неповнолітньої дочки ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, в розмірі 2 500,00 грн. щомісячно, починаючи з дня пред'явлення позову до повноліття дитини.

Свої вимоги позивач мотивувала тим, що з 4 червня 2004 року вона з відповідачем перебувала у зареєстрованому шлюбі, від якого вони мають дочку. На підставі рішення суду від 30 травня 2011 року шлюб було розірвано. Дочка залишилися проживати разом з нею. Відповідач з березня 2018 року ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків щодо надання матеріальної допомоги дитині, хоча є працездатним, має нерухоме майно, транспортний засіб, отримує дохід, інших утриманців не має і тому має можливість забезпечувати дитині матеріальну підтримку у вигляді аліментів у твердій грошовій сумі в заявленому розмірі.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 25 січня 2019 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_5 аліменти на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, у твердій грошовій сумі в розмірі 1 100,00 грн. щомісяця, що не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 8 жовтня 2018 року і до досягнення дитиною повноліття. У задоволенні іншої частини позову відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_6 на користь держави судовий збір в розмірі 704,80 грн.

Не погоджуючись з указаним судовим рішенням, позивач подала апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати, з мотивів неповного з'ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального та неправильне застосування норм матеріального права,йухвалити нове рішення, яким стягнути з відповідача аліменти в розмірі 2 500,00 грн., починаючи з 1 квітня 2018 року.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не звернув увагу на те, що розмір аліментів, відповідно до частини 3 статті 181 СК України фактично не визначений, а стягнення аліментів в розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку суперечить вимогам сімейного законодавства, яке визначає, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. При розгляді справи судом не в повній мірі враховано положення статті 182 СК України та усі обставини справи, які впливають на розмір стягуваних аліментів. Зокрема, суд не врахував, що відповідач має у власності квартиру, яку здає в платну оренду; обслуговує автомобіль та мотоцикл, якими користується; займається перепродажем транспортних засобів; отримує додатковий заробіток від надання послуг з підготовки таких транспортних засобів до продажу у своєму гаражі; тобто є зайнятою особою, не дивлячись на те, що приховує свої реальні доходи та офіційно не працевлаштований. На погляд позивача, належним розміром аліментів на утримання спільної дитини є сума 2 500,00 грн., виходячи з витрат на дитину, а саме: придбання продуктів харчування, непродовольчих товарів, навчання дитини у школі, додаткових занять з алгебри, геометрії, англійської мови, які вона відвідує по одному разу на тиждень, дозвілля дитини та її лікування. Крім того, в судовому засіданні відповідач визнав, що з березня 2018 року він у добровільному порядку не здійснював утримання дочки, тому аліменти слід стягнути і за минулий час.

Відзив відповідача на апеляційну скаргу до суду не надходив.

Відповідно до частини 1 статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Згідно із частиною 1 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Частиною 13 статті 7 ЦПК України передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

У зв'язку з наведеним, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

За правилом частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що з 4 червня 2004 року ОСОБА_5 та ОСОБА_6 перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого мають малолітню дочку ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 30 травня 2011 року шлюб між сторонами розірвано.

З матеріалів справи вбачається та не заперечувалося сторонами, що малолітня ОСОБА_7 проживає разом з матір'ю без реєстрації АДРЕСА_1 та фактично перебуває на її утриманні.

Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що малолітня дитина сторін проживає та знаходиться на утримані позивача, тому вона має передбачене законом право на її утримання, а відповідач спроможний надати таке утримання у твердій грошовій сумі в розмірі 1 100,00 грн. щомісячно, починаючи з дня пред'явлення позову. При цьому суд вважав, що заявлений позивачем розмір аліментів є необґрунтованим та не підтверджений жодними доказами у справі.

Такий висновок суду відповідає обставинам справи та вимогам закону.

Приписами статті 141 СК України визначено, що мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини.

За змістом статті 51 Конституції України тастатті 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Способи виконання батьками обов'язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини, той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь в її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів (частини 1-3 статті 181 СК України).

Згідно із частиною 1 статті 184 СК України суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі.

Відповідно до положень статті 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров'я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.

Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Відповідно до статті 8 Закону України від 26 квітня 2001 року № 2402-ІІІ «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

У відповідності до статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2019 рік» розмір прожиткового мінімуму для дітей віком від 6 до 18 років з 1 січня 2019 року становить 2 027,00 грн., з 1 липня - 2 118,00 грн., а з 1 грудня - 2 218,00 грн.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина 1 статті 13 ЦПК України).

Згідно зі статтями 76, 81 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Як передбачено частиною 4 статті 81 ЦПК України, рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_5 просила стягнути на її користь аліменти у твердій грошовій сумі в розмірі 2 500,00 грн., а суд першої інстанції прийшов до висновку про стягнення з ОСОБА_6 аліментів в розмірі 1 100,00 грн., що приблизно відповідає 50 відсоткам прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

На обґрунтування своїх вимог позивач зазначала, що заявлена сума аліментів обрахована нею, виходячи із щомісячних витрат на дитину, пов'язаних з харчуванням, одягненням, лікуванням, навчанням, оплатою додаткових занять з репетиторами, які вона відвідує по одному разу на тиждень, а також дозвіллям дитини.

В суді першої інстанції відповідач частково визнав позов на суму аліментів в розмірі 1 000,00 грн., вказавши, що на даний час у нього складний фінансовий стан, він не працює та не має стабільного доходу, а від іншого шлюбу має на утриманні дитину.

Отже, встановивши ту обставину, що в сторін є малолітня дочка, яка проживає з позивачем та фактично знаходиться на її утриманні, тоді як відповідно до вимог сімейного законодавства дитина має право на отримання матеріальної допомоги з боку обох батьків, а відповідач є здоровою особою працездатного віку, яка має мінливий дохід, суд першої інстанції, з урахуванням матеріального становища дитини та її батька, дійшов правильного висновку щодо необхідності покладення на останнього аліментного зобов'язання у вигляді щомісячної сплати аліментів у твердій грошовій сумі в розмірі 1 100,00 грн. на утримання дитини на користь позивача.

На спростування зроблених судом висновків позивач не навела переконливих доводів щодо можливості відповідача сплачувати аліменти у заявленому нею розмірі, зокрема матеріали справи не містять доказів того, що відповідач має у власності рухоме або нерухомого майно, яке приносить йому дохід, несе витрати на придбання такого майна чи на його утримання, а також, що він приховує свої реальні доходи від зайняття діяльністю з продажу транспортних засобів та на підтвердження інших обставини, що мають істотне значення для визначення розміру стягуваних аліментів.

При цьому встановлено, що позивач не зверталася до компетентних органів з приводу надання їй відповідної інформації а також до суду з клопотанням про витребування доказів, унаслідок неможливості самостійно надати такі докази, хоча згідно положень процесуального закону кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частина 4 статті 12 ЦПК України).

Колегія суддів також враховує положення норм сімейного законодавства, а саме частину 1 статті 185 СК України щодо обов'язку того з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами та частину 1 статті 192 СК України, яка передбачає, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

За змістом апеляційної скарги позивач порушує питання про стягнення з відповідача аліментів за минулий час, а саме починаючи з 1 квітня 2018 року, а не з дати звернення до суду - 8 жовтня 2018 року, виходячи з того, що останній визнав у судовому засіданні факт добровільної несплати коштів на утримання дитини саме з березня 2018 року.

Відповідно до статті 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви.

Аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв'язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за три роки.

За змістом указаної норми стягнення аліментів за час, що передує пред'явленню позову, є можливим у порядку виключення лише за наявності наступних умов: до моменту звернення з позовом до суду аліменти не стягувались; особа, яка вимагає аліментів, приймала заходи щодо одержання аліментів, але вони не були одержані у результаті ухилення особи, зобов'язаної сплачувати аліменти (відповідача), від їх сплати.

Таким чином, ухилення від сплати аліментів є винною протиправною поведінкою, тобто це свідоме невиконання своїх обов'язків в умовах, коли позивач звертався до відповідача особисто або через суд з вимогою про сплату грошової суми, необхідної для утримання дитини.

Одночасно присудження аліментів за минулий час є правом, а не обов'язком суду.

Однак в матеріалах справи відсутні докази, які б вказували, що ОСОБА_5 до звернення до суду вживала заходів щодо одержання аліментів з ОСОБА_6, але не могла їх одержати у добровільному порядку в зв'язку з винною протиправною поведінкоювідповідача, що полягала у свідомому ухиленню від їх сплати.

Крім того, в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції (частина 6 статті 367 ЦПК України).

За таких обставин, суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статтей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування відсутні.

Відповідно до пункту 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення, а рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 25 січня 2019 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Судді: Н.В. Ігнатченко

В.І. Олійник

С.О. Журба