Дата документу 09.01.2019 Справа № 334/8949/16-ц
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №334/8949/16-ц Головуючий у 1 інстанції Добрєв М.В.
Провадження № 22-ц/807/200/19 Суддя-доповідач Онищенко Е.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 січня 2019 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого Онищенка Е.А.

суддів: Бєлки В.Ю.,

Воробйової І.А.

за участю секретаря судового засідання: Книш С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 12 липня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про захист честі, гідності та ділової репутації, відшкодування завданої моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И Л А:

У грудні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про захист честі, гідності та ділової репутації, відшкодування завданої моральної шкоди

В позові зазначав, що у березні 2015 року він прийняв участь в конкурсному відборі на посаду генерального директора ДП "Запоріжжястандартметрологія". На підставі рішення, прийнятого 18.05.15р під час закритого засідання постійно діючої комісії для проведення конкурсного відбору керівників суб'єктів господарювання державного сектору економіки та визначення претендентів на посади керівників особливо важливих для економіки підприємств, що належать до сфери управління Міністерства економічного розвитку і торгівлі України, він був оголошений переможцем конкурсного відбору на посаду генерального директора ДП "Запоріжжястандартметрологія".

Відповідно до протоколу засідання комісії, його перемога за результатами конкурсу є підставою для укладення відповідного контракту як із керівником ДП "Запоріжжястандартметрологія", однак цього зроблено так і не було через відсутність погодження кандидатури головою Запорізької обласної державної адміністрації.

Запорізька обласна державна адміністрація не погодила позивача на посаду генерального директора ДП "Запоріжжястандартметрологія" на підставі скарг трудового колективу зокрема ДП "Запоріжжястандартметрологія".

Вказані скарги, а саме листи № 03/06 від 02.06.15 та № 03/12 від 12.06.15 адресовані Запорізькій обласній державній адміністрації та Прем'єр-міністру України, не є волевиявленням трудового колективу, а є фактичними твердженнями відповідачів, що паплюжать його честь, гідність та ділову репутацію.

Позивачем також було зазначено, що він має бездоганний послужний список, порушень службової дисципліни та законності не допускав і тому поширення про нього недостовірної негативної інформації, підриває його авторитет та завдає величезної шкоди його честі, гідності та репутації. А в результаті поширення недостовірної інформації про нього, яка порочить та принижує його честь, гідність та ділову репутацію, йому було завдано моральної шкоди, яка полягає у значному погіршенні стосунків у сім'ї, що призвело до погіршення стану здоров'я дружини позивача, у погіршенні стосунків із колегами що призвело до неможливості роботи за спеціальність, та яка підлягає відшкодуванню в силу закону одночасно із спростуванням поширеної інформації.

Позивач, під час розгляду справи уточнював позовні вимоги, та просив суд визнати недостовірною інформацію, розповсюджену відповідачами у листах № 03/06 від 02.06.15 та № 03/12 від 12.06.15, а саме:

у листі № 03/06 від 02.06.15р.: "призначення іншого керівника в особі ОСОБА_3 приведе до погіршення соціально-економічних показників, психологічного клімату в колективі, бо його не приймає, як першого керівника, близько 70% трудового колективу", "його призначення на посаду генерального директора нашого підприємства неминуче приведе до зміни існуючих соціально-економічних умов праці та виробничого побуту", "повідомляємо Міністерство економічного розвитку та торгівлі (як роботодавця), Запорізьку обласну державну адміністрацію, Запорізьку міську раду та Національну службу посередництва та примирення про виникнення колективного трудового спору. Поряд із цим організаційний комітет, як представник трудового колективу, вийшов з пропозицією до Міністерства економічного розвитку та торгівлі України утворити примирну комісію у кількості 6 чол. (по 3 чол. з кожної сторони) з метою вироблення рішення, що може задовольнити сторони трудового спору (конфлікту)".

у листі № 03/12 від 12.06.15р.: "звертається зі скаргою трудовий колектив ДП "Запоріжжястандартметрологія" щодо формального проведення конкурсу на заміщення вакантної посади генерального директора підприємства", "Колектив був просто обурений! Бо ми добре знаємо ОСОБА_3 Він - колишній наш працівник, пропрацював з нами 15 років та зарекомендував себе з негативної сторони", " ОСОБА_3 зовсім не має успішного управлінського досвіду. Випробувальний центр, яким він керував останні 5 років, з прибуткового став збитковим. Він не зміг утримати існуючих клієнтів і не шукав нових, не міг налагоджувати ділові зв'язки. Коли генеральний директор на оперативних нарадах став вказувати на недоліки, то ОСОБА_3 написав заяву про звільнення безпосередньо перед проведенням акредитації НААУ його підрозділу. Він всім казав, що без нього підприємство акредитацію не пройде".

Просив суд протягом 10 календарних днів, з дня набрання рішенням суду законної сили, спростувати поширену інформацію у такий самий спосіб як вона була поширена, а саме направити листа де Прем'єр-міністра України та голові Запорізької обласної державної адміністрації із спростуванням викладеної у листах № 03/06 вій 02.06.15р. та № 03/12 від 12.06.15р. недостовірної інформації. Стягнути з відповідачів в солідарному порядку на його користь моральну шкоду заподіяну внаслідок дій відповідачів в розмірі 90000 грн. та витрати по сплаті судового збору в розмірі 1929,21 грн.

Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 12 липня 2018 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на незаконність, необґрунтованість, порушення судом норм матеріального та процесуального права просить скасувати рішення суду першої інстанції повністю, ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов в повному обсязі.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, учасників справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно зі ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд, зберігаючи об'єктивність і неупередженість:

1) керує ходом судового процесу;

2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами;

3) роз'яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов'язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій;

4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом;

5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов'язків.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з недоведеності позовних вимог.

Колегія судді погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що в рамках досліджуваного предмету спору, до Запорізької державної адміністрації та до Прем'єр-міністра України, було направлено листи № 03/06 від 02.06.2015 року та № 03/12 від 12.06.2015 відповідно, за підписом ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_8, ОСОБА_7

Зі змісту вказаних листів, особи які їх підписали, а саме ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_8, ОСОБА_7 є членами трудового колективу ДП «Запоріжжястандартметрологія».

Суду першої та апеляційної інстанції не надано доказів офіційного делегування цим особам повноважень трудового колективу ДП «Запоріжжястандартметрологія» тому, суд обґрунтовано виходив з того що вказані особи діяли довільно, не на виконання якихось обов'язків та від свого імені.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що інформація, викладена у листах, розцінюється як особиста особисту думку відповідачів.

За змістом статей 94, 277 ЦК України, частини четвертої статті 32 Конституції України, статті 10 Конвенції про захист прав людини і основних свобод кожному гарантується право на захист ділової репутації та спростування недостовірної інформації особою, яка поширила таку інформацію.

Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв'язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

Із роз'яснень, викладених в пункті 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» вбачається, відповідно до статті 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов'язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

Розглядаючи кожне з тверджень, які на думку відповідача підлягають спростуванню, а саме «призначення іншого керівника в особі ОСОБА_3 приведе до погіршення соціально-економічних показників, психологічного клімату в колективі, бо його не приймає, як першого керівника, близько 70% трудового колективу», «його призначення на посаду генерального директора нашого підприємства неминуче приведе до зміни існуючих соціально-економічних умов праці та виробничого побуту», «повідомляємо Міністерство економічного розвитку та торгівлі (як роботодавця), Запорізьку обласну державну адміністрацію, Запорізьку міську раду та Національну службу посередництва та примирення про виникнення колективного трудового спору. Поряд із цим організаційний комітет, як представник трудового колективу, вийшов з пропозицією до Міністерства економічного розвитку та торгівлі України утворити примирну комісію у кількості 6 чол. (по 3 чол. з кожної сторони) з метою вироблення рішення, що може задовольнити сторони трудового спору (конфлікту)», «звертається до Вас зі скаргою трудовий колектив ДП «Запоріжжястандартметрологія» щодо формального проведення конкурсу на заміщення вакантної посади генерального директора підприємства», «Колектив був просто обурений! Бо ми добре знаємо ОСОБА_3 Він - колишній наш працівник, пропрацював з нами 15 років та зарекомендував себе з негативної сторони», «ОСОБА_3 зовсім не має успішного управлінського досвіду. Випробувальний центр, яким він керував останні 5 років, з прибуткового став збитковим. Він не зміг утримати існуючих клієнтів і не шукав нових, не міг налагоджувати ділові зв'язки. Коли ОСОБА_3 генеральний директор на оперативних нарадах став вказувати на недоліки, то ОСОБА_3 написав заяву про звільнення безпосередньо перед проведенням акредитації НААУ його підрозділу. Він всім казав, що без нього підприємство акредитацію не пройде», суд дійшов правильного висновку про те, що у своїх листах відповідачі реалізували своє право на звернення. Зі змісту листів вбачається, що відповідачі звертаються до Запорізької державної адміністрації та до Прем'єр-міністра України, як до компетентного органу, та висловлюють свою незгоду з результатами проведеного конкурсу на заміщення посади державного службовця, посилаючись на особу переможця - ОСОБА_3

У відповідності до ст.299 ЦК України фізична особа має право на недоторканість своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» у п. 4 своєї постанови від 27 лютого 2009 року № 1, чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об'єктів судового захисту. Зокрема, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов'язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов'язків. Під діловою репутацією юридичної особи, у тому числі підприємницьких товариств, фізичних осіб - підприємців, адвокатів, нотаріусів та інших осіб, розуміється оцінка їх підприємницької, громадської, професійної чи іншої діяльності, яку здійснює така особа як учасник суспільних відносин.

У відповідності до п. 6 Постанови Пленуму ВСУ за № 1 від 27.02.2009 р. «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» позови про захист гідності, честі чи ділової репутації вправі пред'явити фізична особа у разі поширення про неї недостовірної інформації, яка порушує її особисті немайнові права, а також інші заінтересовані особи (зокрема, члени її сім'ї, родичі), якщо така інформація прямо чи опосередковано порушує їхні особисті немайнові права.

У п. 19 Постанови Пленум Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27 лютого 2009 року № 1, вказано, що таким чином, відповідно до статті 277 ЦК не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції.

Колегія суддів дійшла висновку про те, що вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особами конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції, а не поширення недостовірної інформації.

Відповідно до ст. 280 Цивільного кодексу України, якщо фізичній особі внаслідок порушення її особистого немайнового права завдано майнової та (або) моральної шкоди, ця шкода підлягає відшкодуванню.

Колегією суддів не встановлено фактів, а позивачем не надано доказів, того, що неправомірними діями відповідачів було порушено особисті немайнові права позивача тому підстави для задоволення заявлених позовних вимог відсутні.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив із того, що інформація, яку він просить спростувати, за своїм змістом є оціночним судженням, що виражає суб'єктивну думку, та спростуванню не підлягає.

Такі висновки суду ґрунтуються на фактичних обставинах справи.

Відповідно до Конституції України життя і здоров'я людини, її честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю.

Конституцією України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань (стаття 34).

Разом із тим, відповідно до статті 68 Конституції України кожен зобов'язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов'язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію.

Чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об'єктів судового захисту.

Зокрема, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов'язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов'язків.

У пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи" судам роз'яснено, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову про захист гідності, честі чи ділової репутації, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одної особи у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Згідно з частиною третьою статті 277 ЦК України негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного (презумпція добропорядності). Спростування поширеної недостовірної інформації повинно здійснюватись незалежно від вини особи, яка її поширила.

Відповідно до вимог частин першої, другої статті 30 Закону України "Про інформацію" ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лінгенс проти Австрії" зазначено, що необхідно розрізняти факти та оціночні судження. Існування фактів можна довести, а правдивість критичного висловлювання не підлягає доведенню. Вимога доводити правдивість критичного висловлювання є неможливою для виконання і порушує свободу на власну точку зору, що є фундаментальною частиною права, захищеного статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

У свою чергу фактичне твердження - це логічна побудова та викладення певного факту чи групи фактів. Факт - це явище об'єктивної дійсності, конкретні життєві обставини, які склалися у певному місці та часі за певних умов. Враховуючи те, що факт, сам по собі, є категорією об'єктивною, незалежною від думок та поглядів сторонніх осіб, то його відповідність дійсності може бути перевірена та встановлена судом.

Судження - це те ж саме, що й думка, висловлення. Воно являє собою розумовий акт, що має оціночний характер та виражає ставлення того, хто говорить, до змісту висловленої думки і напряму, пов'язаними із такими психологічними станами, як віра, впевненість чи сумнів. Оцінити правдивість чи правильність судження будь-яким шляхом неможливо, а тому воно не входить до предмета судового доказування.

Згідно зі статтею 277 ЦК України і статтею 12 ЦПК України обов'язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права.

Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 29 листопада 2017 року у справі № 6-639 цс 17, Верховним Судом у постанові від 01 лютого 2018 року у справі № 757/33799/15-ц провадження № 61-2846св18.

28 березня 2013 року у справі "Нова газета" та Бородянський проти Росії" Європейський суд із прав людини наголосив, що втручання в свободу вираження власних думок та поглядів порушує свободу висловлення думки в трьох випадках: якщо воно здійснено не на підставі закону, якщо воно не переслідує допустимої мети або якщо воно порушує баланс між метою, заради якої здійснено втручання, і свободою вираження думки.

Європейський суд із прав людини також підтвердив, що правдивість оціночних суджень не припускає можливості доказування, і оціночні судження дійсно слід відрізняти від фактів, існування яких може бути підтверджене та виділив три можливі варіанти фундаменту, на якому можна побудувати свою оцінку: І) факти, що вважаються загальновідомими; 2) підтвердження висловлювання яким-небудь джерелом; 3) посилання на незалежне дослідження.

Таким чином, враховуючи висновок Європейського суду з прав людини, фактичні твердження та оціночні судження є різними поняттями, а розмежовування цих термінів лежить в основі захисту права на честь та гідність, як особистих немайнових прав.

Крім того, у разі якщо позивач є публічною особою, то суд, розглядаючи і вирішуючи справу про захист його гідності, честі чи ділової репутації, повинен ураховувати, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальної сфери, спорту чи в будь-якій іншій галузі).

Оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися "виставити" себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами. У зв'язку із цим межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати.

Право на недоторканість ділової репутації та честь і гідність публічної особи підлягають захисту лише у випадках, коли політичний, державний або громадський діяч доведе, що інформація про нього була поширена з явним злим умислом, тобто з нехтуванням питання про їх правдивість чи неправдивість, а не з метою доведення до громадськості особистих тверджень про наміри і позицію таких політичних лідерів.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що інформація викладена у листах є лише оціночними судженнями, яка не підлягають спростуванню.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці та особистого тлумачення скаржником норм права.

Таким чином, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про залишення без задоволення апеляційної скарги та залишення без змін рішення суду першої інстанції як таке, що є законним та обґрунтованим.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 12 липня 2018 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 16 січня 2019 року.

Головуючий

Судді: