Єдиний унікальний номер 236/4439/18 Номер провадження 22-ц/804/905/19
Головуючий у 1 інстанції Ткачов О.В.
Суддя доповідач Тимченко О.О.
ДОНЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 квітня 2019 року

Донецький апеляційний суд у складі:

головуючого судді: Тимченко О.О.,

суддів: Кішкіної І.В., Корчистої О.І.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін в приміщенні Донецького апеляційного суду в м. Бахмуті цивільну № 236/4439/18 за позовною заявою ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Донецька залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення заборгованості по заробітній платі, заробітній платі за час вимушеного простою, грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку,-

за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Українська залізниця»,

на рішення Краснолиманського міського суду Донецької області від 21 січня 2019 року (суддя Ткачов О.В.), ухваленого в приміщенні Краснолиманського міського суду Донецької області, повне судове рішення складено 21 січня 2019 року,-

В С Т А Н О В И В:

В грудні 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду з зазначеним позовом в обґрунтування якого послалась на те, що 04 травня 2017 року була звільнена з посади головного бухгалтера виробничого підрозділу «Станція Донецьк» структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця» за угодою сторін згідно наказу № 258/ДН-ос від 04.05.2017 року. Відповідач не виконав своїх зобов'язань, щодо виплати заробітної плати.

Просила суд стягнути з ПАТ «Українська залізниця», на її користь: заборгованість по заробітній платі за березень 2017 року в сумі 2 099,28 грн.; компенсацію за невикористану відпустку сумі 19 911,24 грн.; заробітну плату за час вимушеного простою за березень-травень 2017 року в сумі 6 491,04 грн.

Рішенням Краснолиманського міського суду Донецької області від 21 січня 2019 року позов ОСОБА_1 до ПАТ «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця» про стягнення заборгованості по заробітній платі, заробітній платі за час вимушеного простою, грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку задоволено. Стягнуто з ПАТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1, заборгованість по: заробітній платі за березень 2017 року в сумі 2099,28 грн., компенсації за невикористану відпустку сумі 19911,24 грн., заробітній платі за час вимушеного простою за березень-травень 2017 року в сумі 6491,04 грн. Зобов'язано ПАТ «Українська залізниця» утримати з цієї суми податок з доходів фізичних осіб та інші обов'язкові платежі. Стягнуто з ПАТ «Українська залізниця» судовий збір у дохід держави у розмірі 704,80 грн. Допущено негайне виконання рішення в частині стягнення заборгованості по заробітній платі у межах суми платежу за один місяць.

Не погодившись з зазначеним рішенням, АТ «Українська залізниця» подало апеляційну скаргу в якій просить рішення Краснолиманського міського суду Донецької області від 21 січня 2019 року скасувати та ухвалите нове, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити в повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм процесуального та неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи. Суд в порушення вимог закону не надіслав відповідачу ухвалу про відкриття провадження у справі, не повідомив про дату, час і місце розгляду справи, не надав строк для подання відповідачем відзиву на позов, а також не надіслав відповідачу копію позовної заяви з копіями доданих до неї документів.

З 16 березня 2017 року у зв'язку з відсутністю організаційних та технічних умов для здійснення господарської діяльності СП «Донецька дирекція залізничних перевезень» РФ «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця» та виробничих підрозділів підпорядкованих дирекції, викликаних припиненням переміщення вантажу через лінію зіткнення у межах Донецької та Луганської областях, відповідно Рішення Ради національної безпеки і оборони України від 15 березня 2017 року «Про невідкладні додаткові заходи із протидії гібридним загрозам національної безпеці України», введеного в дію Указом Президента України від 15 березня 2017 року, нарахування заробітної плати було припинено. Наслідком вищевказаного рішення є відсутність зв'язку з виробничими підрозділами СП «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Укрзалізниця», а також передачі з непідконтрольної території первинних документів.

Частиною 1 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність України» № 996-XIY від 16 липня 1999 року, передбачено, що підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Підрахунок кількості відпрацьованого часу ведуть у Табелі обліку робочого часу. Вважають, що у зв'язку з відсутністю первинних документів підтвердити інформацію щодо фактичного виконання робіт та здійснити нарахування заробітної плати здійснити неможливо.

Суд першої інстанції ухвалив рішення на підставі «розрахунків заробітної плати» та інших документів складених після захоплення адміністративної будівлі СП «Донецька дирекція залізничних перевезень» РФ «Донецька залізниця» ПАТ «Укрзалізниця». По факту захоплення адміністративної будівлі було відкрито кримінальне провадження № 0000286.

Згідно з Науково-правовим висновком ТПП України № 126/2/21-10.2 від 16 січня 2018 року встановлено, що порушення норм трудового законодавства стосовно працівників СП «Донецька дирекція залізничних перевезень» РФ «Донецька залізниця» ПАТ «Укрзалізниця» виникли через форс-мажорні обставини, які унеможливили здійснення нарахування та виплати заробітної плати.

Відповідно до ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Частиною 4 статті 19 ЦПК України передбачено, що спрощене провадження призначене для розгляду малозначних справ, справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.

Відповідно до ч.1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Відповідно до ч. 3 цієї статті розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Зважаючи на те, що дана справа є малозначною, яка виникла з трудових відносин та ціна позову складає 28 501, 56 грн., що менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розгляд апеляційної скарги здійснюється без повідомлення сторін.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційна скарга задоволеною не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до частини 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що позивач працювала у відповідача з 2010 року по 04.05.2017 року, відповідно до наказу від 04 травня 2017 року №258/ДН-ос позивача було звільнено за угодою сторін на підставі п.1 ст. 36 КЗпП України (а.с. 24).

Згідно наказу структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» від 17 березня 2017 року № 236/ДНД, який видано на виконання наказу в.о. начальника регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Укрзалізниця», встановлено початок простою з 20 березня 2017 року з оплатою часу простою з розрахунку двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу). Явка всіх працівників на робочі місця під розпис у Журналі обліку приходу-уходу працівників, які знаходяться на простої, є обов'язковою (а.с.23).

Позивачем надані суду в підтвердження не виплаченої заробітної плати розрахункові листи (табулеграми) за період з березня по травень 2017 року. У відповідача перед позивачем після звільнення склалась заборгованість по : по заробітній платі за березень 2017 року в сумі 2099,28 грн.; компенсації за невикористану відпустку сумі 19911,24 грн.; заробітній платі за час вимушеного простою за березень-травень 2017 року в сумі 6491,04 грн. (а.с. 20-22).

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що право людини на заробітну плату гарантоване Конституцією України, нормами КЗпП України, Законом «Про оплату праці», позивач перебувала в трудових відносинах з відповідачем, виконувала свої трудові обов'язки в повному обсязі, при звільнені не отримала усі належні їй платежі, майнові вимоги позивача щодо їх отримання відповідають критеріям правомірних очікувань у розуміні практики Європейського Суду.

Такий висновок суду першої інстанції є вірним та ґрунтується на вимогах діючого законодавства.

Матеріалами справи підтверджується, що з 17 листопада 2016 року ОСОБА_1 працювала на посаді головного бухгалтера виробничого підрозділу «Станція Донецьк» структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця» (а.с.10-16).

04 травня 2017 року звільнена за угодою сторін п. 1 ст. 36 КЗоТ (а.с.16).

Відповідно до статті 23 Загальної декларації прав людини, прийнятої і проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, кожна людина має право на працю, на вільний вибір роботи, на справедливі i сприятливі умови праці та на захист від безробіття.

Частиною 3 статті 43 Конституції України встановлено право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

На підставі ч.1 ст.94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Згідно ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Під час розгляду справи в суді першої інстанції було достовірно встановлено, що заборгованість із заробітної плати перед позивачем складає 28 501, 56 грн., що складається з: оплати заробітної плати за березень 2017 року у розмірі 2 099,28 грн; оплати заробітної плати за час вимушеного простою за березень-травень 2017 року в сумі 6 491,04 грн.; компенсації за невикористану відпустку в сумі 19 911,24 грн.( а.с. 20,21,22,25,26).

Отже суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про стягнення даної суми з відповідача.

Посилання відповідача, що відсутність первинної документації унеможливлює нарахування позивачу сум, щодо яких виник спір, не приймаються з огляду на те, що обов'язок здійснювати нарахування та виплату заробітної плати, інших виплат, належних працівникові, а так само вести бухгалтерський, податковий облік тощо лежить на роботодавці, а не на працівникові. За цих обставин втрата підприємством первинних документів не позбавляє його обов'язку здійснювати нарахування та виплату заробітної плати.

За змістом ч. 3 ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

На підставі ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, ч.2 - збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 5 ст. 12 ЦПК України суд, зберігаючи об'єктивність і неупередженість: керує ходом судового процесу; сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз'яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов'язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом.

В той же час позивачем надано суду копію трудової книжки, яка містить всі записи про час роботи позивача, копію наказу про припинення торудового договору, копію наказу про встановлення простою, копії табелів обліку використання робочого часу, розрахунки заробітної плати за березень, квітень, травень 2017 року, розрахунки заробітної плати за березень, квітень, травень 2017 року, розрахунки оплати відпустки (а.с.10- 26).

Посилання в апеляційній скарзі на те, що надані позивачем документи є неналежними доказами та такими, що не підтверджують нарахування заробітної плати та наявність заборгованості, необґрунтоване.

На підставі вимог ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідачем не надано суду жодного доказу на спростування відомостей, викладених в документах, наданих позивачем.

Аргументи апеляційної скарги про те, що науково-правовий висновок Торгово-промислової палати №126/2/21-10.2 від 16 січня 2018 року є підставою для звільнення від виплати заборгованості по заробітній платі, не ґрунтуються на законі, оскільки форс-мажорні обставини, про існування яких йдеться у висновку, свідчать про відсутність вини підприємства в затримці виплати належних сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, як підстави для звільнення підприємства від відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України. Проте, жодним нормативним актом про працю не передбачено звільнення роботодавця від виплати заробітної плати та цей обов'язок роботодавця не залежить від наявності або відсутності його вини.

Закон України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» від 02 вересня 2014 року № 1669-VII не скасовує обов'язків роботодавця, визначених ст. 47, ст. 116 КЗпП України, та не передбачає особливостей щодо строків розрахунку при звільненні, встановлених ст.116 КЗпП України.

Вищевказаним Законом встановлено, що єдиним належним та достатнім документом, що підтверджує настання обставин непереборної сили (форс-мажору), що мали місце на території проведення антитерористичної операції, як підстави для звільнення від відповідальності за невиконання (неналежного виконання) зобов'язань, є сертифікат Торгово-промислової палати України. (ст 10).

Проте заробітна плата, в тому числі оплата за час простою (ст. 113 КЗпП), не є відповідальністю за порушення строків виплати заробітної плати.

Крім того, безпідставним є посилання в апеляційній скарзі на висновки, викладені в Постановах Верховного Суду України від 23 березня 2016 року, як обґрунтування відсутності підстав для стягнення заробітної плати.

Так, в постановах від 23 березня 2016 року № 6-364цс16, 6-365цс16 Верховний Суд України зробив висновки щодо відсутності передбачених законом підстав для стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати через настання обставин непереборної сили, які виключають вину підприємства в невиплаті заробітної плати.

В той же час жодна з постанов не містить висновків щодо наявності обставин, які виключають обов'язок підприємства щодо виплати заробітної плати чи її складових.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для стягнення заборгованості по заробітній платі та грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку .

Доводи апеляційної скарги на порушення норм процесуального права не є підставами для скасування судового рішення.

З матеріалів справи вбачається, що 19 грудня 2018 року суддею Краснолиманського міського суду Донецької області прийнято ухвалу, якою відкрито спрощене позовне провадження (а.с. 28).

Відповідно ч.1, 2 ст. 190 ЦПК України ухвала про відкриття провадження у справі надсилається учасникам справи, а також іншим особам, якщо від них витребовуються докази, в порядку, встановленому статтею 272 цього Кодексу. Одночасно з копією ухвали про відкриття провадження у справі учасникам справи надсилається копія позовної заяви з копіями доданих до неї документів.

В матеріалах справи відсутні відомості про направлення відповідачу копію ухвали та позовної заяви з документами.

Проте відповідно ч.3 ст.376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов'язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо: 3) справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов'язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

З ухвали Краснолиманського міського суду Донецької області від 19 грудня 2018 року вбачається, що судове засідання призначене на 21 січня 2019 року о 09:00 годину без повідомлення сторін.

Отже, в даному випадку повідомлення про дату, час і місце засідання не було обов'язковим.

Відповідно до ч.2 ст.376 ЦПК України порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Процесуальні порушення, на які посилається відповідач в апеляційній скарзі не призвели до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: 1) залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

На підставі ст.375 ЦК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Керуючись ст. 374, 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» залишити без задоволення.

Рішення Краснолиманського міського суду Донецької області від 21 січня 2019 року, залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий О.О.Тимченко

Судді: І.В. Кішкіна

О.І. Корчиста