Постанова

Іменем України

27 березня 2019 року

м. Київ

справа № 718/1018/17

провадження № 61-20323св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Ступак О. В. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Стрільчука В. А.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

треті особи: ОСОБА_6, відділ з питань державної реєстрації юридичних осіб Кіцманської районної державної адміністрації, Кіцманська державна нотаріальна контора,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на постанову Апеляційного суду Чернівецької області від 21 лютого 2018 року у складі колегії суддів: Перепелюк І. Б., Яремка В. В., Литвинюк І. М.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів

У травні 2017 року ОСОБА_4 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_5, треті особи: ОСОБА_6, відділ з питань державної реєстрації юридичних осіб Кіцманської районної державної адміністрації, Кіцманська державна нотаріальна контора, про визнання права спільної сумісної власності членів сім'ї, визнання недійсним договору дарування, скасування реєстрації права власності, визнання права спільної сумісної власності на нерухоме майно.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначив, що його сім'ї, жителям АДРЕСА_1, як переселенцям, які постраждали внаслідок аварії на ЧАЕС, наданий дозвіл на будівництво житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, та виділено земельну ділянку для будівництва площею до 0,25 га на території с. Мамаївці Кіцманського району Чернівецької області. В подальшому його батько ОСОБА_7, зареєстрував право власності на спірний будинок та земельну ділянку лише за собою, незважаючи на те, що спірне майно надано на всіх членів сім'ї в порядку забезпечення житлом громадян, які підлягають переселенню з територій, що зазнали радіоактивного забруднення внаслідок аварії на ЧАЕС.

Після смерті батька, він з метою прийняття спадщини звернувся до нотаріальної контори з відповідною заявою, де йому було повідомлено, що житловий будинок по АДРЕСА_2 в масу спадкового майна не входить, а з інформаційних довідок з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно йому стало відомо, що право власності на незавершений будівництвом будинок та земельну ділянку, за вказаною адресою, зареєстровано за ОСОБА_5 на підставі договорів дарування.

Враховуючи наведене, позивач із урахуванням збільшення позовних вимог, просив визнати недійсним та скасувати свідоцтво про право власності на земельну ділянку площею 0,235 га, кадастровий номер НОМЕР_1, цільове призначення якої для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, що знаходиться по АДРЕСА_2, видане 28 серпня 2015 року на ім'я ОСОБА_7; визнати недійсним договір дарування земельної ділянки площею 0,235 га, кадастровий номер НОМЕР_1, цільове призначення якої для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, що знаходиться по АДРЕСА_2, укладений 30 червня 2016 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_5; визнати вказану земельну ділянку об'єктом спільної сумісної власності ОСОБА_7, ОСОБА_6, ОСОБА_4 та ОСОБА_5; визнати незаконною та скасувати державну реєстрацію права власності на незавершений будівництвом житловий будинок, що знаходиться по АДРЕСА_2, за ОСОБА_7, номер запису про право власності «НОМЕР_2» від 31 серпня 2015 року; визнати недійсним договір дарування незавершеного будівництвом житлового будинку, що знаходиться по АДРЕСА_2, укладений 30 червня 2016 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_5; скасувати державну реєстрацію права власності за ОСОБА_5 на земельну ділянку площею 0,235 га, кадастровий номер НОМЕР_1, цільове призначення якої для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, номер запису про право власності «НОМЕР_3» та на незавершений будівництвом житловий будинок, номер запису про право власності «НОМЕР_4», що знаходяться по АДРЕСА_2; визнати незавершений будівництвом житловий будинок, що знаходиться по АДРЕСА_2 об'єктом спільної сумісної власності ОСОБА_7, ОСОБА_6, ОСОБА_4 та ОСОБА_5; стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 судові витрати.

Рішенням Кіцманського районного суду Чернівецької області від 27 жовтня 2017 року позов задоволено. Визнано недійсним та скасовано свідоцтво про право власності на земельну ділянку площею 0,235 га, кадастровий номер НОМЕР_1, цільове призначення якої для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, що знаходиться по АДРЕСА_2, яке видане 28 серпня 2015 року на ім'я ОСОБА_7, серії НОМЕР_5 та скасовано за ним реєстрацію права власності за номером запису про право власності «НОМЕР_6» від 21 серпня 2015 року. Визнано недійсним договір дарування земельної ділянки площею 0,235 га, кадастровий номер НОМЕР_1, цільове призначення якої для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, що знаходиться по АДРЕСА_2, укладений 30 червня 2016 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_5, який посвідчений Кіцманською державною нотаріальною конторою за № 1083. Визнано земельну ділянку площею 0,235 га, кадастровий номер НОМЕР_1, цільове призначення якої для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, що знаходиться по АДРЕСА_2, об'єктом спільної сумісної власності ОСОБА_7, ОСОБА_6, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 Визнано незаконною та скасовано державну реєстрацію права власності на незавершений будівництвом житловий будинок, що знаходиться по АДРЕСА_2 за ОСОБА_7, номер запису про право власності «НОМЕР_2» від 31 серпня 2015 року. Визнано недійсним договір дарування незавершеного будівництвом житлового будинку, що знаходиться по АДРЕСА_2, укладений 30 червня 2016 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_5, посвідчений Кіцманською державною нотаріальною конторою за № 1081. Скасовано державну реєстрацію права власності за ОСОБА_5 на земельну ділянку площею 0,235 га, кадастровий номер НОМЕР_1, цільове призначення якої для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, номер запису про право власності «НОМЕР_3» та на незавершеного будівництвом житловий будинок, номер запису про право власності «НОМЕР_4», що знаходяться по АДРЕСА_2. Визнано незавершений будівництвом житловий будинок, що знаходиться по АДРЕСА_2 об'єктом спільної сумісної власності ОСОБА_7, ОСОБА_6, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 Вирішено питання розподілу судових витрат.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив із того, що спірні житловий будинок та земельна ділянка є спільною сумісною власністю сім'ї ОСОБА_4, оскільки земельна ділянка надавалась їм для будівництва житлового будинку, які здійснювались за кошти, надані як допомога постраждалим внаслідок аварії на ЧАЕС .

Постановою Апеляційного суду Чернівецької області від 21 лютого 2018 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволені позову відмовлено.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову у задоволенні позову, суд апеляційної інстанції виходив із того, що саме подружжям ОСОБА_4 - ОСОБА_7 та ОСОБА_6 у 1992 року розпочато та здійснювалось будівництво індивідуального житлового будинку по АДРЕСА_2, враховуючи те, що діти були неповнолітніми. При цьому, позивач не довів належними та допустимими доказами свої участі у будівництві спірного будинку. Враховуючи, що ОСОБА_7 був власником зазначеного нерухомого майна, він на власний розсуд розпорядився ним, уклавши 30 червня 2016 року з ОСОБА_5 договори дарування земельної ділянки та незавершеного будівництвом житлового будинку, що знаходяться по АДРЕСА_2. При укладенні зазначених договорів порушень закону не виявлено. На підставі зазначених договорів у встановленому законом порядку відповідач зареєструвала своє право власності на нерухоме майно.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги та позиції інших учасників

У березні 2018 року ОСОБА_4 подав до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Апеляційного суду Чернівецької області від 21 лютого 2018 року, в якій просить скасувати зазначене судове рішення та залишити в силі рішення суду першої інстанції, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

У касаційній скарзі заявник вказує на те, що незважаючи на наявні у справі документи, які свідчать про те, що спірне нерухоме майно набуте саме членами сім'ї ОСОБА_4 як особами - переселенцями, які постраждали внаслідок аварії на ЧАЕС, в тому числі й за рахунок бюджетних коштів, які виділялися сім'ї у складі чотирьох осіб, суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку, що спірний будинок побудований подружжям ОСОБА_4 - ОСОБА_7 та ОСОБА_6, й при цьому застосував норми закону, які не підлягали застосуванню, а саме статтю 22 КпШС України та статті 60, 63, 65, 69, 70, 74 СК України. При прийнятті оскаржуваної постанови апеляційний суд не застосував норми закону, які підлягали застосуванню, а саме статтю 175 СК України, частину четверту статті 368 ЦК України, а також статтю 79 КпШС України. Крім того, суд апеляційної інстанції при вирішенні справи не застосував норми закону, які підлягали застосуванню та на які він посилався у позові, а саме статті 203, 215, 369 ЦК України, норми Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», норми постанови Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2013 року № 868 «Про затвердження Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Суд апеляційної інстанції повністю проігнорував факт підробки документів про реєстрацію спірного майна на ім'я ОСОБА_7, не надав належної правової оцінки факту підробки підписів від імені батька його донькою - ОСОБА_5 Не надаючи належної оцінки обставинам незаконності набуття ОСОБА_7 права власності на спірне нерухоме майно, суд апеляційної інстанції безпідставно не застосував до спірних правовідносин норми статей 215, 369 ЦК України, адже при укладенні оспорюваних договорів дарування спірного нерухомого майна ОСОБА_7 фактично не мав необхідного обсягу повноважень (цивільної дієздатності) на розпорядження цим майном.

У червні 2018 року ОСОБА_5 подала до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому просила касаційну скаргу відхилити, рішення суду апеляційної інстанції залишити без змін.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 05 травня 2018 року відкрито касаційне провадження у зазначеній цивільній справі, витребувано справу та надано строк для подання відзиву на неї.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Позиція Верховного Суду

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, оскільки його ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Рішення суду апеляційної інстанції відповідає вимогам ЦПК України (у редакції на час його ухвалення) щодо законності та обґрунтованості.

Судом установлено, що рішенням Виконавчого комітету Чернівецької обласної ради від 06 липня 1991 року № 169 села Киселів, Борівці, Шишківці Кіцманського району Чернівецької області віднесено до зони гарантованого добровільного відселення. З метою організації переселення жителів вищевказаних сіл, які виявили бажання переселитись в радіоекологічно чисті райони, Виконавчому комітету Кіцманської районної ради поставлено завдання визначити кількість сімей, що бажають переселитись, та забезпечити виділення ділянок під будівництво житла та об'єктів соцкультпобуту в екологічно чистих місцях.

На підставі рішення Виконавчого комітету Кіцманської районної ради народних депутатів від 11 грудня 1991 року № 288/13 ОСОБА_7 наданий дозвіл на будівництво індивідуального житлового будинку та господарських споруд та виданий будівельний паспорт.

Рішенням Мамаївської сільської ради народних депутатів Кіцманського району Чернівецької області від 23 грудня 1991року виділено ОСОБА_7 земельну ділянку площею до 0,25 га жителю с. Киселів, як потерпілому внаслідок аварії на ЧАЕС.

Розпорядженням Чернівецької обласної державної адміністрації від 24 жовтня 1995 року № 188-р «Про виділення коштів на будівництво житлових будинків та надвірних будівель для сімей, які переселяються з територій радіоактивного забруднення» та відповідно до його додатку ОСОБА_7 та його сім'ї в кількості чотирьох осіб виділено кошти в розмірі 783 млн. крб.

У додатку до рішення Виконкому Киселівської сільської ради від 30 серпня 1996 року № 59/9 визначений список жителів с. Киселів, які виявили бажання вести будівництво житлових будинків господарським способом, де також зазначено всіх членів сім'ї ОСОБА_7 - ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_4 та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_5.

ОСОБА_8 в 1998, 1999 та 2001 роках звертався із заявами до Державного казначейства про відшкодування заборгованості за придбані будівельні матеріали та виконані будівельно-монтажні роботи.

Згідно із відмітками відділення Державного казначейства у Кіцманському районі Чернівецької області на вищевказаних заявах, ОСОБА_7 отримав у 1998 році - 1 000,00 грн, в 1999-2000 роках - 2 000,00 грн, у 2001 році - 5 964,00 грн та 3 581,72 грн.

Рішенням Мамаївської сільради від 22 грудня 2006 року № 462-08/08 передано безоплатно у власність ОСОБА_7 земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку площею 0,25 га по вул. Дорошенка.

Таким чином, саме ОСОБА_7 використано у 1998-2001 роках право на отримання компенсацій згідно із Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Відповідно до свідоцтва від 28 серпня 2015 року за ОСОБА_7 зареєстровано право власності на земельну ділянку площею 0,235 га, кадастровий номер НОМЕР_1, цільове призначення якої для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, що знаходиться по АДРЕСА_2.

Крім того, за ОСОБА_7 здійснено державну реєстрацію права власності на незавершений будівництвом житловий будинок, що знаходиться по АДРЕСА_2, номер запису про право власності «НОМЕР_2» від 31 серпня 2015 року.

30 серпня 2016 року, будучи власником земельної ділянки площею 0,235 га та незавершеного будівництвом житлового будинку, ОСОБА_7, за згодою своєї дружини ОСОБА_6, подарував зазначене нерухоме майно своїй дочці ОСОБА_5 на підставі договорів дарування, яка у свою чергу зареєструвала право власності на це майно.

Нормативно-правове обґрунтування

Гарантії держави, надані особам, постраждалим внаслідок Чорнобильської катастрофи, визначені Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» (далі - Закон).

Статтею 32 указаного Закону, у редакції на час переселення сім'ї ОСОБА_6 передбачалось, що громадяни, які евакуйовані або відселені (відселяються), безплатно забезпечуються жилими приміщеннями, як правило, у спеціально збудованих для цієї мети селищах, будинках і квартирах, які передаються їм в особисту власність (частина перша статті 32 Закону).

Частиною третьою статті 32 Закону також передбачалось, що для забезпечення житлом сімей, які відселяються або самостійно переселяються відповідно до статті 4 цього Закону за направленнями виконавчих комітетів обласних Рад народних депутатів, виконавчі комітети місцевих Рад народних депутатів, підприємства, установи та організації, а також самі громадяни можуть купувати в будь-якому населеному пункті України (крім м. Києва та курортних місцевостей) за договірними цінами жилі будинки та квартири у громадян, яким вони належать на праві особистої власності, а також будинки і квартири державного і громадського житлового фонду, що не використовуються, - за їх залишковою балансовою вартістю.

Громадянам, які збудували чи купили за власні кошти жилі будинки садибного типу з надвірними будівлями, а також жилі приміщення в будинках житлово-будівельних (житлових) кооперативів, відшкодовується їх вартість у розмірах, визначених місцевими Радами народних депутатів за обраним місцем проживання.

Частиною четвертою статті 32 Закону також передбачалось, що розмір і порядок виділення коштів для будівництва житла встановлюються обласними Радами народних депутатів.

Крім того, Порядок відселення та самостійного переселення громадян з територій, що зазнали радіоактивного забруднення внаслідок аварії на ЧАЕС, затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 16 грудня 1992 року № 706 із змінами і доповненнями.

Відповідно до Порядку відселення та самостійного переселення громадян з територій, що зазнали радіоактивного забруднення внаслідок аварії на Чорнобильській АЕС, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16 грудня 1992 року № 706, у редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин, громадяни, які мають зазначені у пункті 3 цього Порядку направлення, звертаються до обласної державної адміністрації за запропонованим місцем проживання для їх реєстрації та визначення конкретних місць проживання і працевлаштування, з'ясування питань щодо забезпечення житлом (одержання в будинках державного чи громадського житлового фонду або житлово-будівельних (житлових) кооперативів, будівництво житлового будинку або придбання будинку (квартири) у власність).

Громадянам, які виявили бажання побудувати житлові будинки садибного типу з надвірними будівлями або одержати приміщення в будинках житлово-будівельних (житлових) кооперативів, кошти виділяються обласними державними адміністраціями за новим місцем проживання виходячи з нормативної житлової площі не більше 13,65 кв. м на кожного члена сім'ї, а також вартості 1 кв. м житлової площі нового будівництва в даній місцевості, вартості відповідної частини надвірних будівель. Порядок і розмір виділення коштів для будівництва житла встановлюються обласними державними адміністраціями.

Отже, положення Закону передбачало такі шляхи забезпечення житлом громадян, які відселяються або самостійно переселяються відповідно до статті 4 цього Закону:

- безоплатне надання житла у спеціально збудованих для цієї мети селищах, будинках і квартирах, які передаються громадянам в особисту власність;

- будівництво чи придбання громадянами за власні кошти жилих будинків садибного типу з надвірними будівлями, а також жилих приміщень в будинках житлово-будівельних (житлових) кооперативів із наступним відшкодуванням їх вартості.

На час виникнення спірних правовідносин діяли стаття 17 Закону України «про власність», яка передбачала, що майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними та стаття 22 КпШС України, якою передбачено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен із подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Отже, підстави набуття майна членами сім'ї у спільну власність передбачались статтею 17 Закону України «Про власність», а тому для встановлення належності майна на праві спільної сумісної власності членам сім'ї як дітям, так і батькам, необхідно встановлювати підстави та порядок набуття такого майна.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

За встановлених у цій справі обставин, спірний недобудований житловий будинок побудований ОСОБА_7 за власні кошти, на земельній ділянці, переданій останньому на підставі рішення Мамаївської сільради від 22 грудня 2006 року № 462-08/08 для будівництва та обслуговування житлового будинку, а не отриманий безкоштовно у власність на усіх членів сім'ї, в порядку, передбаченому частиною першої статті 32 Закону, тому вказане майно належало на праві спільної сумісної власності подружжю ОСОБА_7 та ОСОБА_6 Отримання ОСОБА_7 часткової компенсації коштів, витрачених на будівництво будинку, не змінює правового статусу цього спірного майна, оскільки, як зазначалось вище, судом встановлено, що будівництво здійснювалось за кошти ОСОБА_7

Враховуючи наведене, апеляційний суд, відмовляючи у задоволенні позову, правильно виходив із недоведеності позивачем заявлених ним позовних вимог, оскільки спірний житловий будинок побудований ОСОБА_7 за власні кошти, на земельній ділянці, переданій останньому на підставі рішення Мамаївської сільради від 22 грудня 2006 року № 462-08/08 для будівництва та обслуговування житлового будинку, а тому вказане майно належало на праві спільної сумісної власності подружжю ОСОБА_7 та ОСОБА_6, а позивач, який є їхнім сином не довів належними та допустимими доказами своєї участі коштами або працею у будівництві спірного будинку. При цьому, судом вірно встановлено відсутність підстав для визнання недійсними оспорюваних договорів дарування спірного нерухомого майна, оскільки ОСОБА_7, будучи власником цього майна, на власний розсуд та за згодою своєї дружини, розпорядився вказаним майном на користь своєї доньки ОСОБА_5

Доводи касаційної скарги про те, що при прийнятті оскаржуваної постанови апеляційний суд не застосував норми закону, які підлягали застосуванню, а саме статтю 175 СК України, частину четверту статті 368 ЦК України, а також статтю 79 КпШС України не заслуговують на увагу, оскільки зазначені правові норми передбачають підстави набуття права спільної сумісної власності батьків і дітей, а також здійснення права спільної сумісної власності, однак апеляційним судом правильно встановлено, що спірне нерухоме майно не належало на праві спільної власності батькам та їх дітям, а було спільним майном подружжя.

Доводи касаційної скарги про те, що суд апеляційної інстанції безпідставно не застосував до спірних правовідносин норми статей 215, 369 ЦК України, адже при укладенні оспорюваних договорів дарування спірного нерухомого майна ОСОБА_7 фактично не мав необхідного обсягу повноважень (цивільної дієздатності) на розпорядження цим майном, не заслуговують на увагу, оскільки зазначені обставини не мають правового значення для правильного вирішення справи з огляду на те, що в цьому випадку судом правильно встановлено, що спірне майно було спільним майном подружжя ОСОБА_4, та ОСОБА_9 та останній, за згодою іншого з подружжя, розпорядився належним їм майном на користь їхньої доньки.

Інші доводи касаційної скарги не заслуговують на увагу, оскільки по своїй суті зводяться до переоцінки доказів, що згідно з положеннями статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції.

Оскаржуване судове рішення містить висновки щодо результатів оцінки зібраних у справі доказів, відповідає вимогам ЦПК України щодо законності й обґрунтованості.

Інші доводи касаційної скарги не заслуговують на увагу, оскільки по своїй суті зводяться до переоцінки доказів, що згідно з положеннями статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване рішення апеляційного суду без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 409, 410 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Постанову Апеляційного суду Чернівецької області від 21 лютого 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:О. В. Ступак
С. О. Погрібний В. А. Стрільчук