Постанова

Іменем України

27 березня 2019 року

м. Київ

справа № 629/3449/16-ц

провадження № 61-32570св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Синельникова Є. В., Хопти С. Ф. (суддя-доповідач), Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_2,

відповідачі: Лозівська міська рада Харківської області, ОСОБА_3,

третя особа - управління Держгеокадастру в Лозівському районі Харківської області,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 03 лютого 2017 року у складі судді Шевцова О. А. та рішення Апеляційного суду Харківської області від 26 вересня 2017 року у складі колегії суддів: Котелевець А. В., Піддубного О. М., Швецової Л. А.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2016 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до Лозівської міської ради Харківської області, третя особа - управління Держгеокадастру в Лозівському районі Харківської області, про визнання приватизації земельної ділянки недійсною та скасування державного акта на право власності на земельну ділянку.

Позовна заява мотивована тим, що вона була власницею житлового будинку АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Лозівського районного нотаріального округу Харківської області (далі - Лозівський РНО Харківської області) Руденко Т. В. 16 грудня 1998 року за реєстровим

№ 3680, зареєстрованого в Лозівському бюро технічної інвентаризації (далі - Лозівське БТІ) 11 вересня 1999 року за реєстровим № 912.

Власником земельної ділянки за вказаною адресою площею 0,0792 га була ОСОБА_5 на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку, виданого 22 жовтня 2003 року згідно з рішенням ХІІ сесії ХХІV скликання Лозівської міської ради № 458 від 15 серпня 2003 року, зареєстрованого в книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди за № 212/14/678.

23 листопада 2003 року власником житлового будинку АДРЕСА_1 став ОСОБА_6 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Лозівського районного нотаріального округу Харківської області Руденко Т. В. за реєстровим № 732, зареєстрованого в Лозівському БТІ 11 вересня 1999 року за реєстровим

№ 912.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 помер.

Посилаючись на те, що вона набула право користування земельною ділянкою одночасно з набуттям права власності на житловий будинок, про що дізналась в 2016 році, просила визнати недійсною приватизацію земельної ділянки площею 0,0792 га, розташованої по АДРЕСА_1; скасувати державний акт на право власності на земельну ділянку Серії НОМЕР_1, виданий

22 жовтня 2003 року згідно з рішенням ХІІ сесії ХХІXскликання Лозівської міської ради Харківсьої області № 458 від 15 серпня 2003 року, зареєстрований в книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди за № 212/14/678 та скасувати державну реєстрацію цієї земельної ділянки.

Ухвалою Лозівського міськрайонного суду Харківської області

від 16 листопада 2016 року до участі у справі співвідповідачем залучена ОСОБА_3 - правонаступник ОСОБА_6

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Лозівського міськрайонного суду Харківської області

від 03 лютого 2017 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено у зв'язку зі спливом позовної давності.

Додатковим рішенням Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 05 квітня 2017 року з ОСОБА_2 стягнуто на користь держави 551 грн 20 коп. судового збору.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що безкоштовна передача земельної ділянки у приватну власність ОСОБА_5 відбулася з порушенням приписів статті 118 ЗК України від 11 червня 2003 року, оскільки відповідна заява до органу місцевого самоврядування не подавалась, рішення про надання дозволу на розробку проекту відведення земельної ділянки органом місцевого самоврядування не приймалось, проект відведення не погоджений з природоохоронним санітарно-епідемічним органом. При цьому про належність спірної земельної ділянки на праві власності ОСОБА_5 позивач була обізнана при укладенні договору купівлі-продажу будинку та земельної ділянки від 23 листопада 2003 року. Поважні причини пропуску строку позовної давності в матеріалах справи відсутні.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 26 вересня 2017 року, з урахуванням ухвали цього ж суду від 13 грудня 2017 року, апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково. Рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що оскільки спірна земельна ділянка як об'єкт права власності визначена державним актом на право власності на землю, виданим ОСОБА_5 22 жовтня 2003 року, що зареєстровано в книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди за № 212/14/678 (тобто після набуття 16 грудня 1998 року

ОСОБА_2 права власності на житловий будинок житловою площею

26,7 кв. м АДРЕСА_1), до спірних правовідносин підлягає застосуванню норма частини першої статті 30 ЗК Української РСР (1991 року). Однак з позовом про захист порушеного права ОСОБА_2 звернулася з пропуском строку, встановленого законом.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у жовтні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_2,посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати оскаржувані рішення та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 грудня 2017 року відкрито касаційне провадження у цій справі за касаційною скаргою ОСОБА_2

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

31 травня 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 20 березня 2019 року справу за позовом ОСОБА_2 до Лозівської міської ради Харківської області, ОСОБА_3, третя особа - управління Держгеокадастру в Лозівському районі Харківської області, про визнання приватизації земельної ділянки недійсним та скасування державного акта на право власності на земельну ділянку призначено до судового розгляду.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що у порушення вимог статті 267 ЦК України суди застосували позовну давність без заяв відповідачів у справі. Крім того, ОСОБА_2 про порушене право дізналась на початку серпня 2016 року з листа виконавчого комітету Лозівської міської ради Харківської області. При посвідченні нотаріусом договору купівлі-продажу вказаних будинку та земельної ділянки від 23 листопада 2003 року ні ОСОБА_5, ні ніби-то її представника ОСОБА_7 не було, тому ОСОБА_2 вважала, що у цьому договорі продавцем є лише вона.

Відзив на касаційну скаргу до суду не надійшов

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судами встановлено, що ОСОБА_5 була власником житлового будинку АДРЕСА_1 та користувачем земельної ділянки, розташованої під цим будинком, на підставі свідоцтв про право на спадщину, виданих Лозівською державною нотаріальною конторою 26 квітня 1985 року за реєстровими № 1244, № 1242.

16 грудня 1998 року приватним нотаріусом Лозівського районного нотаріального округу Харківської області Руденко Т. В. за реєстровим

№ 3680 посвідчено договір купівлі-продажу, який було зареєстровано в Лозівському БТІ 11 вересня 1999 року за реєстровим № 912, за умовами якого ОСОБА_5 продала, а ОСОБА_2 купила житловий будинок житловою площею 26,7 кв. м АДРЕСА_1.

На підставі рішення Лозівської міської ради Харківської області ХІІ сесії ХХІV скликання № 458 від 15 серпня 2003 року ОСОБА_5 отримала земельну ділянку площею 792 кв. м по АДРЕСА_1 для обслуговування житлового будинку та господарчих споруд, а 22 жовтня 2003 року їй видано державний акт на право власності на земельну ділянку, який було зареєстрованого в книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди за № 212/14/678.

23 листопада 2003 року приватним нотаріусом Лозівського РНО Харківської області Руденко Т. В. за реєстровим № 7320 посвідчено договір купівлі-продажу, за умовами якого ОСОБА_2 та ОСОБА_5, від імені якої діяла ОСОБА_7 на підставі посвідченого 27 червня 2003 року за реєстровим № 3580 приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Марченко В. М. доручення, продали, а ОСОБА_6 купив вказаний житловий будинок та земельну ділянку, на якій знаходиться цей будинок.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга ОСОБА_2 задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частини третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно із частиною першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

За правилами частини першої статті 30 ЗК Української РСР (1991 року) при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об'єктами переходить у розмірах, передбачених статтею 67 цього Кодексу, і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення і, якщо інше не передбачено у договорі відчуження - будівлі та споруди. У разі зміни цільового призначення надання земельної ділянки у власність або користування здійснюється в порядку відведення.

Відповідно до частин першої, другої статті 78 ЗК України (2001 року) право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них.

Поняття земельної ділянки як об'єкта права власності визначено у частині першій статті 79 ЗК України як частини земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами.

Нормами частини другої статті 6, частини першої статті 22, частини першої статті 23 ЗК України (1991 року) передбачалося набуття громадянами права власності на земельні ділянки у разі одержання їх у спадщину та виникнення права власності після встановлення меж земельної ділянки в натурі і одержання державного акта про право власності на землю.

Аналогічними за змістом нормами статті 81 ЗК України також передбачено, що громадяни набувають права власності на земельні ділянки на підставі, зокрема, придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами, прийняття спадщини.

На відміну від норми статті 30 ЗК Української РСР (1991 року), яка в імперативній формі передбачала автоматичний перехід права власності на земельну ділянку у разі переходу права власності на будівлю і споруді, частина перша статті 120 ЗК України (в редакції, чинній на час укладення сторонами договору купівлі-продажу будинку - 16 грудня 1998 року) визначила, що при переході права власності на будівлю і споруду до набувача нерухомого майна право власності на земельну ділянку, на якій розташовані будівля або споруда, може переходити на підставі цивільно-правових угод між власниками земельної ділянки і набувачем будівель або споруд (договори купівлі-продажу, дарування, міни тощо).

Перехід права користування земельної ділянки при переході права власності на будівлю або споруду, які розташовані на ній, також визначається на підставі договору (частина друга статті 120 ЗК України).

Разом з тим, при відсутності цивільно-правової угоди щодо земельної ділянки при переході права власності на об'єкт нерухомості, як і у справі, яка переглядається, слід враховувати наступне.

Частина четверта статті 120 ЗК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачала, що при переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам у вартості будівлі та споруду, якщо інше не передбачено у договору відчуження будівлі і споруди.

Аналіз змісту норм статті 120 ЗК України у їх сукупності дає підстави для висновку про однакову спрямованість її положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю і споруду, на якій вони розміщені.

Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об'єктів нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об'єкт розташований. За цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість.

Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у частині четвертій статті 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на частину будівлі чи споруди стає власником відповідної частини земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості.

При цьому при застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з нормою статті 125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об'єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об'єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об'єкта права власності.

Така правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України

від 11 лютого 2015 року у справі № 6-2цс15.

Стаття 261 ЦК України визначає, що початком перебігу строку є день, коли особа довідалась або повинна була (могла) довідатися про порушення свого права.

Таким чином, для визначення моменту виникнення права на позов важливим є як об'єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) моменти.

При цьому норма частини першої статті 261 ЦК України містить презумпцію обізнаності особи про стан своїх суб'єктивних прав, відтак обов`язок доведення терміну, з якого особі стало (могло стати) відомо про порушення права, покладається на позивача.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог у зв'язку з пропуском строку позовної давності, суд апеляційної інстанції на підставі доказів, поданих сторонами, які належним чином оцінені, дійшов обґрунтованого висновку про те, що оскільки спірна земельна ділянка як об'єкт права власності визначена державним актом на право власності на землю, виданим ОСОБА_5

22 жовтня 2003 року, що зареєстровано в книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди за № 212/14/678 (тобто після набуття 16 грудня 1998 року ОСОБА_2 права власності на житловий будинок житловою площею 26,7 кв. м АДРЕСА_1), до спірних правовідносин підлягає застосуванню норма частини першої статті 30 ЗК Української РСР (1991 року). Проте, позивач при укладенні договору купівлі-продажу будинку та земельної ділянки від 23 листопада 2003 року була обізнана з тим, що право власності на спірну земельну ділянку належить саме ОСОБА_5, тому суд апеляційної інстанції обґрунтовано застосував частину четверту статті 267 ЦК України та відмовив у задоволенні обґрунтованих позовних вимог за пропуском позовної давності, про застосування якої було заявлено відповідачем до винесення районним судом рішення.

Доводи касаційної скарги про відсутність заяв відповідачів про застосування позовної давності є необґрунтованими, оскільки у матеріалах справи є заперечення ОСОБА_2, які містять вказану заяву (а. с. 86-90, т. 1).

Інші доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції, і на законність судового рішення суду апеляційної інстанцій не впливають.

Отже, рішення суду апеляційної інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до частини першої 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Харківської області від 26 вересня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Є. В. Синельников

С. Ф. Хопта

Ю. В. Черняк