Постанова

Іменем України

28 березня 2019 року

м. Київ

справа № 266/4907/16-ц

провадження № 61-35949св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Ступак О. В. (суддя-доповідач), Кузнєцова В. О., Погрібного С. О.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_5 - ОСОБА_6 на рішення Приморського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 29 березня 2017 року у складі судді Д»яченко Д. О. та ухвалу Апеляційного суду Донецької області від 25 квітня 2017 року у складі колегії суддів: Зайцевої С. А., Пономарьової О. М., Ткаченко Т. Б.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів

У грудні 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_5 про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини у твердій грошовій сумі.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначила, що з 05 лютого 2013 року вона перебуває із відповідачем у зареєстрованому шлюбі, від якого мають неповнолітню дитину - сина ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1. Із грудня 2015 року шлюбні відносини із відповідачем припинені, син проживає разом із нею. Відповідач матеріальної допомоги на утримання дитини не надає, хоча має таку можливість, отримуючи дохід від закордонних рейсів як моряк.

Враховуючи наведене, позивач просила стягнути з відповідача аліменти на утримання неповнолітньої дитини у твердій грошовій сумі в розмірі 5 000,00 грн щомісячно.

Рішенням Приморського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 29 березня 2017 року позовні вимоги ОСОБА_4 задоволено. Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 аліменти на утримання сина ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, в твердій грошовій сумі щомісячно у розмірі 5 000,00 грн, починаючи з 27 грудня 2016 року та до досягнення дитиною повноліття. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив із матеріального становища платника аліментів, відсутність відомостей про наявність у відповідача постійного місця роботи або стабільної роботи на території України.

Ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 25 квітня 2017 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, апеляційний суд виходив із того, що суд ухвалив рішення на підставі наявних у справі доказів із додержанням норм матеріального права та максимально можливим урахуванням інтересів дитини, тобто виконав свій обов'язок щодо забезпечення спеціального захисту прав дитини на рівень життя, необхідний для її фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку, які передбачені статтею 27 Конвенції про права дитини.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги та позиції інших учасників

У травні 2017 року представник ОСОБА_5 - ОСОБА_6 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Приморського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 29 березня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Донецької області від 25 квітня 2017 року, в якій просить змінити зазначені судові рішення в частині розміру аліментів, зменшити розмір стягнутих з відповідача на користь позивача аліментів на утримання сина до 700,00 грн щомісячно, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

У касаційній скарзі заявник вказує на те, що висновок судів про можливість відповідача сплачувати аліменти на утримання сина у розмірі 5 000,00 грн не відповідає фактичним обставинам справа, оскільки одноразове отримання коштів у розмірі 27 107,00 доларів США не може підтверджувати реальну можливість платника сплачувати такий розмір аліментів щомісячно до досягнення дитиною повноліття. Ухвалюючи оскаржувані рішення суди поставили відповідача у скрутне матеріальне становище. Також судами не взято до уваги стан здоров'я відповідача, який потребує лікування та витрачання на це коштів. Не можна погодитися з висновками суду щодо відсутності доказів перебування на утриманні відповідача брата-інваліда та непрацездатної матері - інваліда третьої групи, оскільки вказані факти підтверджені належними та допустимими доказами. Крім того, судами не взято до уваги, що обов'язок з утримання дітей покладено на обох батьків.

У липні 2017 року ОСОБА_4 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ заперечення на касаційну скаргу, в яких просила касаційну скаргу відхилити, рішення судів попередніх інстанцій залишити без змін.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 травня 2017 року відкрито касаційне провадження у зазначеній цивільній справі, витребувано справу та надано строк для подання заперечень на неї.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - Закон від 03 жовтня 2017 року), за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону від 03 жовтня 2017 року касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У травні 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ зазначену цивільну справу передано Верховному Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Позиція Верховного Суду

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Рішення судів першої й апеляційної інстанцій відповідають вимогам ЦПК України (у редакції на час ухвалення судових рішень у справі) щодо законності та обґрунтованості.

Судами встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 05 лютого 2013 року, в якому у них народився син ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 26 грудня 2016 року шлюб між сторонами розірвано.

Син сторін проживає з позивачем, при цьому відповідач у добровільному порядку матеріальної допомоги на утримання дитини не надає.

У період 2003-2014 роки ОСОБА_5 неодноразово був працевлаштований на судна іноземних судновласників, із 08 травня до 30 жовтня 2015 року та з 22 квітня до 16 листопада 2016 року перебував у рейсах другим помічником капітана. Перетинав державний кордон України: виїзд 07 травня 2015 року - в'їзд 31 жовтня 2015 року та виїзд 22 квітня 2016 року - в'їзд 16 листопада 2016 року.

За період із 02 червня до 27 жовтня 2015 року ОСОБА_5 отримав дохід у вигляді заробітної плати у розмірі 20 500,00 доларів США, за період із 13 червня до 28 листопада 2016 року у розмірі 27 107,00 доларів США.

Тобто, ОСОБА_5 за своєю спеціальністю із регулярною періодичністю, починаючи з 2003 року до дня звернення до суду позивача з позовом у 2016 році, працевлаштовувався на морські судна іноземних судновласників від різних крюінгових компаній, контракти у 2015 - 2016 роках встановлювались у 5 місяців 22 дні та 6 місяців 18 днів відповідно з інтервалом у 5 місяців.

Періоди контрактів відповідача у 2015 та 2016 роках співпадають з інформацією державної прикордонної служби України, що стосується перетину ним кордонів України в цей період часу і знаходження за кордоном України, у зв'язку з працевлаштуванням в іноземних компаніях для праці на морських судах на посаді другого помічника капітана.

Нормативно-правове обґрунтування

Відповідно до частин першої та другої статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 pоку, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 pоку № 789-ХІІ та набула чинності для України 27 вересня 1991 pоку, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Згідно з частиною другою статті 150 СК України батьки зобов'язані піклуватись про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

За умовами частин першої та другої статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Згідно із статтями 180, 191 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову.

Частиною другою статті 182 СК України (у редакції, чинній на час ухвалення рішення) встановлено, що мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених статтею 184 цього Кодексу.

Відповідно до статей 181, 182 СК України за відсутності домовленості між батьками про спосіб виконання ними обов'язку утримувати дитину розмір аліментів визначається судом з урахуванням стану здоров'я та матеріального становища дитини, стану здоров'я та матеріального становища платника аліментів, наявності у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина, інших обставин, що мають істотне значення. За змістом зазначених норм права будь-які витрати на утримання дітей мають визначатись за домовленістю між батьками або за рішенням суду. При цьому слід враховувати, що у разі спору суд має визначати не лише сам факт стягнення витрат, а також їхній розмір. Отже, спір щодо витрат на утримання дитини може містити незгоду між батьками, як щодо самого факту сплати аліментів, так і щодо розміру аліментів, які сплачуються добровільно. Факт відсутності у батька або матері можливості надавати дитині відповідного розміру утримання не фігурує в переліку обставин, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів. Ця обставина не звільняє батьків від обов'язку по утриманню дитини.

Якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою одержувача аліментів може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі.

Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов'язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Враховуючи наведене, ухвалюючи оскаржувані рішення, суди, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, з урахуванням встановлених обставин і вимог, дійшли правильного висновку про стягнення з відповідача на користь позивача аліментів на утримання сина у розмірі 5 000,00 грн щомісячно до досягнення дитиною повноліття.

Доводи касаційної скарги про те, що висновок судів про можливість відповідача сплачувати аліменти на утримання сина у розмірі 5 000,00 грн не відповідає фактичним обставинам справи, не заслуговують на увагу, оскільки при визначенні розміру аліментів судами взято до уваги нерегулярний дохід відповідача, його стан здоров'я, матеріальне становище дитини, відсутність підтвердження перебування на утриманні відповідача його матері та брата-інваліда, а також інші обставини, які мають значення для вирішення справи.

Інші доводи касаційної скарги не заслуговують на увагу, оскільки по своїй суті зводяться до переоцінки доказів, що згідно з положеннями статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції.

Наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновків судів по суті вирішення указаного позову та не дають підстав вважати, що судами порушено норми матеріального та процесуального права, про що зазначає у касаційній скарзі заявник.

З урахуванням того, що доводи касаційної скарги, є ідентичними доводам апеляційної скарги заявника, яким суд надав належну оцінку, вони є достатньо аргументованими, Верховний Суд доходить висновку про відсутність підстав повторно відповідати на ті самі аргументи заявника, при цьому Верховний Суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 409, 410 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_5 - ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 29 березня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Донецької області від 25 квітня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:О. В. Ступак В. О. Кузнєцов
С. О. Погрібний