Житомирський апеляційний суд
Справа №278/3051/17 Головуючий у 1-й інст. Грубіян Є. О.
Категорія 47 Доповідач Трояновська Г. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 січня 2019 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді Трояновської Г.С.

суддів: Миніч Т.І., Павицької Т.М.

з участю секретаря судового засідання Ковальської Я.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі цивільну справу № 278/3051/17 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 про встановлення факту, що має юридичне значення та визнання майна об'єктом спільної сумісної власності подружжя, визнання права власності на 1/2 частину майна, та за зустрічним позовом третьої особи ОСОБА_7 до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 про визнання майна об'єктом спільної сумісної власності подружжя, визнання права власності на 1/2 частину майна

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 19 жовтня 2018 року, ухвалене під головуванням судді Грубіяна Є.О. у м. Житомирі,

в с т а н о в и в:

У грудні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, у якому просила встановити факт проживання її - ОСОБА_1 та ОСОБА_8 однією сім'єю як подружжя без реєстрації шлюбу з червня 2001 року по 22 лютого 2005 року; визнати майно об'єктом спільної сумісної власності подружжя та визнати за нею право власності на 1/2 частину цього майна, а саме: житловий будинок АДРЕСА_1 та земельні ділянки у с. Пряжів Житомирського району Житомирської області площами 0,1397 га, 0,1495 га та 0,15 га. В обґрунтування позовних вимог зазначала, що ІНФОРМАЦІЯ_3 року помер її чоловік - ОСОБА_8 Після його смерті відкрилася спадщина на зазначене вище майно. Вказала, що фактично, як подружжя, вони почали проживати з червня 2001 року, однак тільки 22.02.2005 року офіційно зареєстрували шлюб. Враховуючи, що зазначене майно було набуте під час спільного проживання як чоловіка та дружини звернулася до суду із вказаними вимогами.

У березні 2018 року ОСОБА_7 звернулася до суду із зустрічним позовом, у якому просила визнати майно об'єктом спільної сумісної власності подружжя та визнати за нею право власності на 1/2 частину цього майна, а саме: житловий будинок АДРЕСА_1 та земельні ділянки у с. Пряжів Житомирського району Житомирської області площами 0,1397 га, 0,1495 га та 0,15 га. В обґрунтування позовних вимог зазначала, що вона є колишньою дружиною померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 року ОСОБА_8, у зареєстрованому шлюбі з яким перебувала з 22.07.1989 по 02.12.2003 року. Вказує, що в період з 2000 по 2002 роки ОСОБА_8 було набуто спірні земельні ділянки, а у 2002 році завершено будівництво спірного будинку. З огляду на це вважає, що саме вона, а не позивач за первісним позовом, має право на 1/2 частину вказаного майна після смерті ОСОБА_8

Рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 19 жовтня 2018 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Встановлено факт, що має юридичне значення про те, що ОСОБА_8, який народився ІНФОРМАЦІЯ_2 року та помер ІНФОРМАЦІЯ_3 року проживав однією сім'єю без реєстрації шлюбу, як чоловік разом із дружиною ОСОБА_1 (місце проживання зареєстроване у АДРЕСА_1, РНКОПП НОМЕР_1) в період часу з 1 січня 2004 року по 22 лютого 2005 року. В задоволенні решти вимог відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_7 задоволено частково.

Визнано будинок АДРЕСА_1 об'єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_8 та ОСОБА_7 (місце проживання зареєстроване у АДРЕСА_2, РНКОПП НОМЕР_2). В задоволенні решти вимог відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі, ОСОБА_1, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким первісний позов задовольнити, а в задоволенні зустрічного позову - відмовити. Зокрема зазначає, що суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову в частині встановлення факту проживання однією сім'єю та визнання майна об'єктом спільної сумісної власності не застосував до спірних правовідносин положення Закону України «Про власність», норм ЦК УРСР та не врахував роз'яснень, викладених у постанові Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами деяких норм кодексу про шлюб та сім'ю України», згідно яких майно, набуте до 1 січня 2004 року під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об'єктом їхньої спільної сумісної власності. Заперечуючи щодо зустрічних позовних вимог, ОСОБА_1 вказала, що усі дозвільні документи та документи щодо оформлення права власності на спірний будинок видавалися відповідними органами після розірвання шлюбу між ОСОБА_8 та ОСОБА_7, а тому він не може бути визнаним об'єктом спільної сумісної власності цього подружжя.

У відзиві на апеляційну скаргу, ОСОБА_2 просив залишити її без задоволення, а рішення районного суду - без змін. Наголосив, що в ході допиту свідків по даній справі було встановлено, що всі витрати та фактичні зусилля щодо будівництва спірного будинку здійснювались одноосібно лише ОСОБА_8, який і є одноосібним власником будинку. Зазначив, що свідки однозначно вказали на джерело отримання доходу ОСОБА_8, який був достатнім для придбання та будівництва майна - виробництво та магазин в м. Житомирі.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 та її представник доводи апеляційної скарги підтримали, просили її задовольнити.

ОСОБА_2 проти доводів апеляційної скарги заперечив з підстав викладених у відзиві.

Представник ОСОБА_7 ОСОБА_9. проти доводів апеляційної скарги заперечив.

Інші учасники процесу до суду апеляційної інстанції не з'явились, відзивів не направляли, про час і місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з такого.

Відмовляючи у задоволенні первісного позову в частині встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу в період з червня 2001 року по 01 січня 2004 року, суд першої інстанції виходив з того, що законодавством, чинним у вказаний період часу, не було передбачено визнання такого факту як підстави для визнання набутого майна спільною сумісною власністю.

Колегія суддів погоджується із таким висновком місцевого суду з огляду на таке.

Встановлено, що ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2, помер ІНФОРМАЦІЯ_3 року у віці 55 років у с. Троїцке Любашівського району Одеської області (а.с.8 Том 1).

Померлий ОСОБА_8 та позивач за зустрічним позовом ОСОБА_7 перебували у зареєстрованому шлюбі з 22 липня 1989 року, який було розірвано 2 грудня 2003 року на підставі рішення Богунського районного суду м. Житомира від 24 жовтня 2003 року, що набрало законної сили 25 листопада 2003 року (а.с. 9,88 Том 1).

Шлюб між ОСОБА_8 та ОСОБА_1 було укладено 22 лютого 2005 року (а.с.10 Том 1).

Технічний паспорт на спірний житловий будинок виготовлено 19 грудня 2003 року, однак рік побудови вказаного об'єкту нерухомого майна матеріали технічної інвентаризації не містять (а.с.11-13 Том 1).

До відносин, які виникли до 1 січня 2004 року, застосовуються положення Кодексу про шлюб та сім'ю, яким не передбачено можливості визнання факту спільного проживання без реєстрації шлюбу як підстави для визнання набутого майна спільною сумісною власністю.

Згідно роз'яснень які містяться в пункті 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 20 від 22 грудня 1995 року «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», розглядаючи позови, пов'язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є: майно, нажите подружжям за час шлюбу (ст. 16 Закону «Про власність», ст. 22 Кодексу про шлюб та сім'ю України); майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, якщо письмовою угодою відповідно між членами сім'ї не передбачено інше.

У період з червня 2001 року по 01 січня 2004 року Кодекс про шлюб та сім'ю України не містив положень про порядок врегулювання відносин між особами, які проживали як чоловік та жінка однією сім'єю без реєстрації шлюбу, і до набрання законної сили Сімейного кодексу України законодавством не передбачалось встановлення такого факту.

Відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону України «Про власність» майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними.

Майно, набуте до 1 січня 2004 року під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об'єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо:

1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім'ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їх спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об'єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету);

2) інше не встановлено письмовою угодою між ними.

У зв'язку із цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім'єю, слід установити не лише обставини щодо факту спільного проживання сторін у справі, а й ті обставини, що спірне майно було придбане сторонами внаслідок спільної праці.

Зазначена правова позиція міститься в постанові Верховного Суду України від 25 грудня 2013 року у справі № 6-135сц13.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції обгрунтовано вважав, що вимоги ОСОБА_1 є безпідставними, оскільки сам факт проживання однією сім'єю у зазначений нею період не тягне за собою юридичних наслідків щодо поділу майна, а придбання майна внаслідок спільної праці сторін та спільних внесків, позивачем не підтверджено належними та допустимими засобами доказування.

Крім цього, частина періоду з червня 2001 року по 02 грудня 2003 року, на який посилається позивач за первісним позовом, не підлягає встановленню як юридичний факт спільного проживання однією сім`єю зі ОСОБА_8, оскільки у вказаний проміжок часу останній перебував у зареєстрованому шлюбі з іншою особою. Інша частина періоду з 02 лютого 2003 року по 01 січня 2004 року встановленню як юридичний факт не підлягає з наведених вище мотивів.

Відповідно до ч. 1 ст. 24 Кодексу про шлюб та сім'ю, майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них.

28 серпня 2000 року, 24 липня 2002 року та 28 грудня 2002 року ОСОБА_8 отримав у власність за договорами дарування три земельні ділянки, площами 0,1495 га, 0,1397 га та 0,15 га відповідно (а.с.18-28 Том 1).

Звідси є правильними висновки суду першої інстанції про те, що набуття вказаних об'єктів нерухомості ОСОБА_8 у дар унеможливлює визнання їх правом спільної сумісної власності подружжя - ОСОБА_8 та ОСОБА_7

Що стосується ОСОБА_1, то на момент виникнення права власності у ОСОБА_8 на вказані ділянки, остання не мала статусу його дружини чи члена сім'ї у контексті положень сімейного законодавства.

Враховуючи наведене, рішення суду у цій частині є законним та обґрунтованим, а тому залишається без змін.

Проте колегія суддів не погоджується із висновками суду першої інстанції в частині задоволених вимог за зустрічним позовом ОСОБА_7 з огляду на таке.

Ухвалюючи рішення у цій частині, суд першої інстанції дійшов висновку про правову природу такого майна (спірного будинку) як спільного сумісного.

Однак апеляційний суд вважає, що такі висновки не відповідають фактичним обставинам справи та нормам матеріального права.

Як зазначалось вище, технічний паспорт на спірний житловий будинок виготовлено 19 грудня 2003 року, проте року побудови цього об'єкту матеріали технічної інвентаризації не містять (а.с.11-13 Том 1).

Свідоцтво про право власності на вказаний житловий будинок видано 16 березня 2004 року на підставі рішення Сінгурівської сільської ради Житомирського району Житомирської області від 26 грудня 2003 року.

Реєстрація права власності відбулася 02 квітня 2004 року (а.с.16-17 Том 1).

Матеріалами справи підтверджено та не заперечується сторонами, що спірний будинок побудовано на земельних ділянках отриманих у дар ОСОБА_8 у період 2000-2002 років.

Статтею 22 Кодексу про шлюб та сім'ю визначено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Аналогічна за змістом норма міститься і в ст. 60 Сімейного кодексу України, якою передбачено, що майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування є об'єктом права спільної сумісної власності.

Відповідно до висновків, які викладені в постановах Верховного Суду України від 1 липня 2015 року (справа №6-612цс15), від 19 червня та 2 жовтня 2013 року підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які є підставами виникнення права спільної власності на майно подружжя) визначені у ст. 60 СК України. За змістом цієї норми належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його за час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Виходячи з наведеного для правильного застосування ст. 60 СК України та визнання майна спільною сумісною власністю суд повинен установити не тільки факт набуття цього майна за час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 24.10.2003 року у справі за позовом ОСОБА_8 до ОСОБА_7 про розірвання шлюбу встановлено, що сторони тривалий час спільно не проживають, не ведуть спільного господарства, не підтримують шлюбних стосунків, втратили один до одного почуття любові та поваги, позивач на примирення категорично не погоджується та фактично створив нову сім'ю.

З рішення суду також вбачається, що позивач ОСОБА_8 в обґрунтування позовних вимог зазначав, що через різні погляди сторін на сімейне життя, сварки та скандали у січні 1999 року він залишив сім'ю, тобто фактично припинив сімейні відносини зі ОСОБА_7

ОСОБА_7 зазначене рішення суду не оскаржувалось, що означає те, що вона фактично визнала усі обставини справи, зокрема, тривалість сумісного непроживання та відсутність факту ведення спільного господарства.

Жодного доказу стосовно того, що ОСОБА_7 своєю працею і (або) коштами вона брала участь у будівництві спірного будинку чи його якоїсь частини, матеріали справи не містять.

Після розірвання шлюбу (2003рік) до часу подання зустрічного позову (2018рік) ОСОБА_7 не ставила вимог про визнання об'єктом спільної сумісної власності подружжя спірного будинку.

До того ж син ОСОБА_7 ОСОБА_2 як у відзиві на апеляційну скаргу, так і в особистих поясненнях під час перегляду справи в суді апеляційної інстанції, у тому числі з посиланням на показання свідків вказав, що всі витрати та фактичні зусилля щодо будівництва спірного будинку здійснювались одноосібно його батьком - ОСОБА_8

З огляду на наведене колегія суддів вважає, що підстав для задоволення зустрічних вимог ОСОБА_7 щодо визнання спірного будинку об'єктом її спільної з ОСОБА_8 сумісної власності подружжя , у суду першої інстанції не було.

А тому рішення суду у цій частині підлягає скасуванню з ухваленням нового - про відмову у задоволенні зустрічного позову у цій частині.

В решті рішення суду залишається без змін.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Керуючись ст. ст. 268, 367, 368, 374, 376, 381-384, 390-391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 19 жовтня 2018 року в частині задоволених вимог за зустрічним позовом скасувати та ухвалити у цій частині нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.

В решті рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 14.01.2019 року.

Головуючий Судді