ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 524/7706/17 Номер провадження 22-ц/814/256/19Головуючий у 1-й інстанції Андрієць Д.Д. Доповідач ап. інст. Триголов В. М.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 січня 2019 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Полтавського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді: Триголова В.М.,

суддів: Дорош А.І., Панченка О.О.,

секретар: Ряднина І.В.,

з участю адвоката Лазоренка О.В.,

розглянула у відкритому судовому засіданні в м.Полтава цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3

на рішення Автозаводського районного суду м.Кременчука Полтавської області від 30 жовтня 2018 року

у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя, визнання права власності,-

В С Т А Н О В И Л А :

У жовтні 2017 року ОСОБА_4 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя, визнання права власності, мотивуючи свій позов тим, що 02.03.2013 року між сторонами розірвано шлюб. За час перебування у шлюбі вони набули майно у вигляді квартири АДРЕСА_1 та автомобіль марки «Toyota», модель «Corolla 1.6», випуску 2008 року. Вищевказана квартира була придбана згідно договору купівлі-продажу, який посвідчений приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Васильченко О.Б., приблизно у 2001-2002 роки. Автомобіль зареєстрований на ім'я ОСОБА_3 19.06.2008 року і був придбаний за спільні кошти в кредит.

Крім того, позивач в позові вказує, що після розірвання шлюбу сторони домовились, що розподіл спільного майна подружжя буде проведено після досягнення повноліття сином ОСОБА_6. Однак, на надіслану позивачем ОСОБА_4 заяву-пропозицію про добровільний розподіл майна від 02.08.2017 року, відповідач не реагує.

А тому, ОСОБА_4 просить поділити майно, що належить на праві спільної сцмісної власності позивачу і відповідачу, як подружжю. Визнати за нею право власності на 1/2 чатсину квартири АДРЕСА_1 Полтавської області та на 1/2 частину автомобіля марки «Toyota», модель «Corolla 1.6», випуску 2008 року, шасі (кузов, рама) НОМЕР_4, реєстраційний номер НОМЕР_1, закреєстрований в Кременчуцькому ВРЕР 19 червня 2008 року.

Рішенням Автозаводського районного суду м.Кременчука Полтавської області від 30 жовтня 2018 року позов ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя, визнання права власності - задоволено частково.

В порядку поділу майна подружжя визнано за ОСОБА_4 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_2.

В порядку поділу майна подружжя визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_2.

В іншій частині вимог - відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 судові витрати, які складаються із судового збору в сумі 320 грн.

Не погодившись з рішенням районного суду, ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 відмовити. У скарзі ОСОБА_3 посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи.

ОСОБА_3 у своїй скарзі вказує, що шлюбні стосунки між сторонами були припинені з серпня 2003 року, з позовом про розірвання шлюбу ОСОБА_3 також звернувся у 2003 році, судове рішення про розірвання шлюбу набрало законної сили 18.11.2003 року. Проте, вказані обставини належним чином судом досліджені не були.

Також ОСОБА_3 посилається на те, що позивачем пропущено строк позовної давності для звернення із даним позовом, який розпочався з 18.11.2003 року, тобто з часу набрання законної сили рішенням про розірвання шлюбу між сторонами, з клопотанням про поновлення строку ОСОБА_4 не зверталася.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_4 просить відхилити апеляційну скаргу на рішення Автозаводського районного суду м.Кременчука Полтавської області від 30 жовтня 2018 року і залишити його без змін, вважає судове рішення законним та обгрунтованим.

ОСОБА_4 зазначає, що посилання у апеляційній скарзі про припинення шлюбних стосунків у 2003 році не відповідають дійсності, оскільки після розірвання шлюбу сторони досягли примирення та проживали разом до вересня 2012 року.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, приходить до висновку, що скарга ОСОБА_3 підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до п. 2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно з ч.1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є 1) неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Судом встановлено, що 08.01.1999 року між сторонами був укладений шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про одруження НОМЕР_5, виданого палацом шлюбів м.Кременчука 08.01.1999.

У період шлюбу сторін відповідачем було укладено договір купівлі-продажу, відповідно до якого останній придбав квартиру АДРЕСА_1 Дана обставина підтверджується копією договору купівлі-продажу від 19.12.2002 року, посвідченого приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Васильченко О.Б.

Також відповідачем було придбано у червні 2008 року автомобіль марки «TOYOTA» модель «COROLLA», номер кузова НОМЕР_2, реєстраційний номер НОМЕР_3, 2008 року випуску. Згідно відомостей, наданих Територіальним сервісним центром 5342 Регіонального сервісного центру МВС в Полтавській області, автомобіль марки «TOYOTA» модель «COROLLA», номер кузова НОМЕР_2, реєстраційний номер НОМЕР_3, 18.01.2018 року перереєстровано на нового власника ОСОБА_9 на підставі договору, укладеного у суб'єкта господарювання ПП «Авто-старт-плюс» № 6987/18/000243 від 17.01.2018 року.

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Автозаводського районного суду м.Кременчука Полтавської області від 17.10.2003 року, шлюб між сторонами розірвано. (а.с. 64). Реєстрація розірвання шлюбу проведена Автозаводським ВДРАЦСу реєстраційної служби Кременчуцького МУЮ у Полтавській області 02.03.2013 року (а.с. 7).

02.08.2017 року ОСОБА_4 надіслала відповідачу заяву-пропозицію про добровільний поділ майна. Отримавши вказану заяву 09.08.2017 року, відповідач не вчинив дій, які б свідчили про його згоду здійснити поділ спільного майна.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_4 та розподіл квартири, місцевий суд виходив з того, що позивач зрозуміла, що її права як власника порушені саме у серпні 2017 року у зв"язку з неотримканням згоди ОСОБА_3 добровільно розподілити майно після отримання останнім письмової пропозиції про добровільний поділ майна, а тому строки звернення до суду позивачем пропущені не були.

Окрім того, відмовляючи у задоволення позову ОСОБА_4 про розподіл автомобіля, суд першої інстанції посилався на його відсутність на даний час, у зв'язку з його реалізацією.

Проте, колегія суддів з такими висновками місцевого суду погодитися не може з наступних підстав.

Відповідно до ч. 3 ст. 368 Цивільного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ст. 70 Сімейного Кодексу у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до ст.71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до п.24 Постанови Пленуму Верховного суду України №11 від 21.12.2007 рорку «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб.

Встановлено, що під час шлюбу сторонами придбана квартира АДРЕСА_1, а також у 2008 році придбано автомобіль марки «TOYOTA» модель «COROLLA», реєстраційний номер НОМЕР_3, 2008 року випуску.

З п.15 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21 грудня 2007 року слідує, що розірвання шлюбу, здійснене на підставі рішення суду, потребує подальшої реєстрації у державному органі РАЦС, моментом припинення шлюбу є день набрання чинності рішенням суду про його розірвання, проте це правило не поширюється на випадки, коли шлюб було розірвано у судовому порядку до 1 січня 2004 р., тобто до дня набрання чинності СК України.

Зважаючи на викладене та те, що квартира була придбана сторонами під час перебування у шлюбі (2002 рік), а автомобіль придбаний до реєстрації розірвання шлюбу (2008 рік), спірне майно є спільним сумісним майном подружжя, а тому підлягає розподілу на підставі вимог ст. 70 СК України.

Висновок суду першої інстанції про те, що автомобіль «TOYOTA» модель «COROLLA» не підлягає поділу між подружжям, оскільки на момент звернення із позовом уже був реалізований іншій особі,є помилковим, оскільки до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, а також те, що було відчуджено на свій розсуд проти волі іншого подружжя і не в інтересах сім"ї чи не на її потреби або знаходиться у третіх осіб. Тобто набуття майна під час шлюбу створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності.

Враховуючи, що відповідачем не надані суду першої інстанції та апеляційному суду докази відчудження автомобіля з дозволу позивачки та в інтересах сім"ї позивачки та відповідача чи на їхні потреби, вартість відчудженого рухомого майна повинна була враховуватись при його поділі.

Такий висновок відповідає правовій позиції Верховного суду України у справі № 6 - 486 цс16.

Разом з тим, згідно ст. 72 СК України до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Відповідно до ст.ст.256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

У відповідності до вимог ст.267 Цивільного кодексу України заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Як роз'яснено у п.11 Постанови Пленуму Верховного суду Укарїни N 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Як вбачається з матеріалів справи, шлюбні стосунки між сторонами розірвано ще у 2003 році, при цьому, реєстрацію розірвання шлюбу проведено 02.03.2013 року. З позовною заявою про поділ майна подружжя, позивачка звернулась 11 жовтня 2017 року, тобто явно за межами строків, визначених законом для захисту своїх прав та інтересів з вищенаведених підстав.

Висновок місцевого суду про те, що про порушення свого права позивач дізналася у 2017 році є невірним, так як з матеріалів справи слідує, що подружні відносини між сторонами були припинені з серпня 2003 року, що встановлено рішенням суду, яке набрало чинності 18.11.2003 року. Доказів відновлення подружніх стосунків після розірвання шлюбу судом, а також в період до реєстрації розірвання шлюбу та після такої реєстрації, а також доказів відсутності спору про майно, доказів добровільного розподілу майна між сторонами в період до серпня 2017 року, позивачем до суду першої та апеляційної інстанції надано не було.

Місцевий суд не звернув уваги на те, що строк позовної давності необхідно відраховувати саме з дати реєстрації розірвання шлюбу, тобто з 02.03.2013 року, поскільки шлюб між сторонами було розірвано в судовому порядку до набрання чинності Сімейним Кодексом України.

Враховуючи викладене, а також те, що відповідач заявляв про застосування позовної давності, заяв про наявність причин пропущення строку позовної давності та про їх поважність стороною позивачки не надано, колегія суддів приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4, у зв'язку з пропуском строку позовної давності.

Не заслуговують на увагу доводи у відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_4 про те, що після ухвалення судом рішення про розірвання шлюбу сторони продовжували проживати разом до 2012 року, так як доказами цей факт не підтверджено, а тому строк позовної давності не пропущений.

Виходячи з наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_3 підлягає задоволенню, а рішення Автозаводського районного суду м.Кременчука Полтавської області від 30 жовтня 2018 року- скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_4, у зв'язку з пропуском строку позовної давності.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382, 383 ЦПК України, колегія суддів -,

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3-задовольнити.

Рішення Автозаводського районного суду м.Кременчука Полтавської області від 30 жовтня 2018 року- скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя, визнання права власності - відмовити, у зв'язку з пропуском строку позовної давності.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня набрання законної сили шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя : В.М. Триголов

А.І. Дорош

Судді : О.О. Панченко