Ухвала

21 березня 2019 року

м. Київ

справа № 597/311/18

провадження № 61-4945ск19

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Мартєва С. Ю. (суддя-доповідач), Лесько А. О., Сімоненко В. М.,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_5 на рішення Заліщицького районного суду Тернопільської області від 19 жовтня 2018 року та постанову Тернопільського апеляційного суду від 28 січня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_5 до публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» про стягнення коштів за договором банківського вкладу,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2018 року ОСОБА_5 звернувся з позовом до публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» (далі - ПАТ «КБ «Надра»), обгрунтовуючи його тим, що внаслідок невиконання відповідачем своїх зобов'язань щодо повернення коштів за депозитними договорами, відсотків, що нараховані в рамках цих договорів та неправильне застосування відповідачем різниці в курсі гривні до долара США, що призвело до недоплати йому грошових коштів при повернені 200 000,00 грн.

ОСОБА_5 вказував, що він отримав від відповідача частину заборгованих коштів в розмірі 200 000,00 грн, однак отримав не за тим курсом, який було встановлено 06 лютого 2015 року, а отримав за курсом який було встановлено 05 лютого 2015 року, внаслідок чого заборгованість відповідача за договором від 12 серпня 2014 року № 2000049 становить 11 426,47 дол. США.

Рішенням Заліщицького районного суду Тернопільської області від 19 жовтня 2018 року в задоволенні позову відмовлено.

Постановою Тернопільського апеляційного суду від 28 січня 2019 року рішення Заліщицького районного суду Тернопільської області від 19 жовтня 2018 року залишено без змін.

У касаційній скарзі, яка надійшла до Верховного Суду у березні 2019 року, ОСОБА_4, який діє в інтересах ОСОБА_5, просить скасувати рішення Заліщицького районного суду Тернопільської області від 19 жовтня 2018 року та постанову Тернопільського апеляційного суду від 28 січня 2019 року та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких підстав.

Відповідно до вимог частини другої статті 389 ЦПК України підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України суд в порядку, передбаченому частинами четвертою, п'ятою цієї статті, відмовляє у відкритті касаційного провадження, якщо касаційна скарга є необґрунтованою.

Відповідно до вимог частини четвертої статті 394 ЦПК України у справі з ціною позову, що не перевищує п'ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норм права є очевидним і не викликає розумних сумніві щодо їх застосування чи тлумачення.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й суд апеляційної інстанції, обгрунтовано виходив з того, що задоволення вимог окремого кредитора, заявлених поза межами процедури виведення неплатоспроможного банку з ринку, не допускається, оскільки в такому випадку активи з банку виводяться, а заборгованість третіх осіб перед банком збільшується, що порушує принцип пріоритетності зобов'язань неплатоспроможного банку за вкладами фізичних осіб, гарантованими Фондом гарантування вкладів фізичних осіб.

Так, згідно з пунктом 16 статті 2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (далі - Закон) тимчасова адміністрація - це процедура виведення банку з ринку, що запроваджується Фондом гарантування вкладів фізичних осіб стосовно неплатоспроможного банку в порядку, встановленому Законом.

Відповідно до пункту 6 статті 2 Закону ліквідація банку - це процедура припинення банку як юридичної особи відповідно до законодавства.

У спорах, пов'язаних з виконанням банком, у якому введено тимчасову адміністрацію та/або запроваджено процедуру ліквідації, своїх зобов'язань перед його кредиторами, норми Закону є спеціальними, і цей Закон є пріоритетним відносно інших законодавчих актів України у таких правовідносинах.

Статтею 36 вказаного Закону врегульовано наслідки запровадження тимчасової адміністрації.

Зокрема, згідно з підпунктами 1, 2 частини п'ятої статті 36 Закону під час тимчасової адміністрації не здійснюється задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку, примусове стягнення коштів та майна банку, звернення стягнення на майно банку, накладення арешту на кошти та майно банку.

Відповідно до частини другої статті 46 цього Закону з дня призначення уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіббанківська діяльність завершується закінченням технологічного циклу конкретних операцій у разі, якщо це сприятиме збереженню чи збільшенню ліквідаційної маси.

Відкликання Національним банком України на момент вирішення спору банківської ліцензії відповідача та ініціювання процедури його ліквідації як юридичної особи зумовило для позивача настання відповідних правових наслідків, зокрема виникнення спеціальної процедури пред'явлення майнових вимог до банку та їх задоволення в порядку та черговості, передбачених Законом.

Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 20 січня 2016 року, провадження № 6-2001цс15.

На момент звернення позивача з позовом до ПАТ «КБ «Надра» у банку була запроваджена процедура ліквідації, що унеможливило стягнення коштів у будь-який інший спосіб, аніж це передбачено Законом.

Відповідно до положень Закону після початку процедури ліквідації банку вимоги кредиторів задовольняються в порядку визначеної статтею 52 Закону черговості відповідно до реєстру акцептованих вимог. Включення вимог позивача до реєстру акцептованих вимог кредиторів є підставою для їх задоволення за рахунок коштів, одержаних в результаті ліквідації та продажу майна (активів) банку.

Порядок задоволення визнаних ліквідатором вимог кредиторів під час ліквідації банку не передбачає можливості задоволення вимог конкретного кредитора поза процедурою, встановленою Законом.

У спорах, пов'язаних з виконанням банком (в якому запроваджена тимчасова адміністрація та/або розпочата процедура ліквідації) зобов'язань перед кредиторами, норми Закону є спеціальними; Закон є пріоритетним щодо інших нормативних актів України у цих правовідносинах.

Запровадження тимчасової адміністрації у банку та початок процедури його ліквідації унеможливлюють стягнення з банку коштів в інший спосіб, аніж це передбачено Законом.

Такі висновки містяться у постанові ВеликоїПалати Верховного Суду від 29 серпня 2018 року у справі № 127/10129/17 (провадження № 14-254цс18).

Доводи касаційної скарги про те, що судами попередніх інстанцій надано переваги нормам законодавчого акта перед нормою Конституції України в частині забезпечення права власності, є безпідставними та не спростовують висновків судів попередніх інстанцій.

Зі змісту касаційної скарги, судових рішень, що оскаржуються, та доданих до касаційної скарги матеріалів убачається, що скарга є необґрунтованою, наведені в касаційній скарзі доводи не дають підстав для висновків щодо їх незаконності та неправильності, правильне застосування норм права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення.

Підстави, передбачені статтею 411 ЦПК України, для скасування судових рішень, що оскаржуються, відсутні.

Крім того, суд взяв до уваги ціну позову, яка у цій справі становить не більше, ніж п'ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 01 січня 2019 року.

Керуючись пунктом 5 частини другої, частинами четвертою та п'ятою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження у справі за позовом ОСОБА_5 до публічного акціонерного товариства комерційного банку «Надра» про стягнення коштів за договором банківського вкладу, за касаційною скаргою ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_5 на рішення Заліщицького районного суду Тернопільської області від 19 жовтня 2018 року та постанову Тернопільського апеляційного суду від 28 січня 2019 року, відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: С. Ю. Мартєв

А. О.Лесько

В. М.Сімоненко