Справа № 161/5727/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Подзіров А.О.
Провадження № 22-ц/802/34/19 Категорія: 26 Доповідач: Карпук А. К.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 січня 2019 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Карпук А.К.

суддів - Бовчалюк З.А., Здрилюк О.І.,

секретар Галицька І.П.

з участю: представника позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про визнання недійсними кредитного договору та договору іпотеки за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_2 та її представників - ОСОБА_3, ОСОБА_4 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 22 вересня 2016 року,-

встановив:

У квітні 2016 року ОСОБА_2 звернулася до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що 17.03.2008 року між нею та відповідачем був укладений кредитний договір № VOD0GA. Банк не мав права видавати кредит в валюті за відсутності індивідуальної ліцензії НБУ. Текст вищезазначеного договору складено одноособово відповідачем без роз'яснення позивачу її прав, без надання документів про підтвердження правосуб'єктності кредитора та його представництва, без права внесення змін і поправок цього правочину позивачем. Крім того, вважає, що договір був укладений під впливом обмани, під примусом, на вкрай невигідних умовах. Відповідачем при укладенні договору не було дотримано принципів свободи, взаємної вигоди, добросовісності, розумності, справедливості. Оскільки, на його думку, немає жодного доказу на підтвердження вручення позивачу доларів США, отже, і кредитування в іноземній валюті не було. Також, позивач вказує, що 17.07.2009 р. юридична особа Закрите акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» виключена з Єдиного державного реєстру юридичних осіб і припинила своє існування про що її не повідомила. З метою перевірки взаєморозрахунків 27.03.2015 р. ОСОБА_2 звернулась до відповідача із заявою на яку відповіді не отримала.

З урахуванням уточнених позовних вимог, просила визнати недійсними кредитний договір № VOD0GA від 17.03.2008 року та договір іпотеки від 19.03.2008 року посвідчений за №1409 приватним нотаріусом Ю.Б. Троць, як такі що вчинені з порушенням публічного порядоку.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 22 вересня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції позивач ОСОБА_2 та її представники ОСОБА_3, ОСОБА_4 подали апеляційну скаргу, у якій просять скасувати це рішення і ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Відповідач рішення суду не оскаржував, відзиву на апеляційну скаргу не подав, тому апеляційний суд розглядає апеляційну скаргу в межах її доводів.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких мотивів.

Судом встановлено, що 17.03.2008 року між ОСОБА_2 та ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк» укладено кредитний договір № VOD0GA від 17 березня 2008 року (далі - Договір, том І а.с. 7 - 14).

Відповідно до п. 8.1 Договору банк зобов'язується надати позичальникові кредитні кошти шляхом видачі готівки через касу на строк з 17 березня 2008 року по 17 березня 2018 року включно у вигляді не поновлювальної лінії у розмірі 60 341,00 доларів США на наступні цілі: у розмірі 54 500,00 доларів США на споживчі цілі, а також у розмірі 5 841,00 доларів США на сплату страхових платежів у випадках та в порядку, передбачених п.п.2.1.3, 2.2.7 даного Договору, зі сплатою за користування Кредитом відсотків у розмірі 1,00 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 2 % від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,00 % від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати, винагороди за резервування ресурсів у розмірі 0,48 % річних від суми зарезервованих ресурсів, винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно п.8.2 даного Договору. Періодом сплати вважати період з 17 по 21 число кожного місяця (том І а.с. 7-14).

Згідно з п. 8.3. Договору, забезпеченням виконання позичальником зобов'язань за даним Договором виступає іпотека трикімнатної квартири загальною площею 62,80 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (том І .с. 14 ).

Погашення заборгованості за цим договором (за винятком винагороди, що сплачується в момент надання кредиту) здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати позичальник повинен надавати банку кошти (щомісячний платіж) у сумі 802,64 долари США для погашення заборгованості за кредитним договором, що складається із заборгованості по кредиту, відсотках, винагороди, комісії.

В той же день 19.03.2008 року між сторонами було укладено договір іпотеки, відповідно до якого в забезпечення виконання кредитного договору ОСОБА_2 надала банку в іпотеку трикімнатну квартиру загальною площею 62,80 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (том І а.с. 100 - 105 ).

Кошти в розмірі 60 341,00 доларів США були отримані позичальником відповідно до розпорядження на видачу готівки від 19.03.2008 р. та заяв про видачу готівки №1 від 19.03.2008 року (том І а.с. 127, 15 - 17).

Ураховуючи те, що позивач не заперечувала справжності підпису на банківських документах, вносила періодичні платежі за кредитним договором, на виконання його умов передала в іпотеку банку квартиру, підстави вважати, що позивач не отримувала кошти за кредитним договором, відсутні.

Крім того, на виконання умов Договору та договору іпотеки 17.03.2008 року ОСОБА_2 були укладені договори страхування життя та майна із ЗАТ «Страхова компанія «Інгосстрах».

Позивач, обґрунтовуючи свій позов вказувала, що умови зазначеного вище Договору суперечать валютному законодавству України.

Статтею 99 Конституції встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Конституція не встановлює обмежень щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.

Відповідно до ст. 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватись в Україні у випадках і порядку, встановлених законом. Тобто відповідно до законодавства, гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмеження приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.

Основним законодавчим актом, який регулює правовідносини у сфері валютного регулювання та валютного контролю є Декрет Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (надалі - Декрет КМУ).

Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

При цьому ст. 2 Закону «Про банки і банківську діяльність» установлено, що кошти - це гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент. Статті 47, 49 цього Закону визначають операції банків із розміщення залучення коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції незалежно від виду валюти, яка використовується. Указані операції здійснюються на підставі банківської ліцензії.

Відповідно до ст. 5 Декрету КМУ операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій Національного банку України. Згідно п. 2 ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» генеральні ліцензії видаються комерційним банкам та іншим фінансовим установам України, національному оператору поштового зв'язку на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальної ліцензії, на весь період дії режиму валютного регулювання.

Вимога щодо необхідності отримання індивідуальної ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями встановлена п. в) ч. 4 ст. 5 Декрету КМУ, якщо терміни і суми кредитів перевищують встановлені законодавством межі. Однак на сьогодні такі терміни і суми кредитів в іноземній валюті законодавцем не визначено.

Порядок надання дозволу НБУ на банківські операції та генеральних ліцензій встановлюється також Положенням про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операції, затвердженим постановою Правління НБУ від 17 липня 2001 року № 275, у п. 5.3 якого зазначено, що письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями, що перераховані в цьому Положенні, є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій згідно з Декретом КМУ.

Згідно з п. 1.5 Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 14 жовтня 2004 року № 483 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 9 листопада 2004 року за № 1429/10028, використання іноземної валюти, як засобу платежу без індивідуальної ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк України видав йому ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями).

Аналізуючи наведені норми матеріального права, можна дійти до висновку, що банк як фінансова установа, отримавши у встановленому законом порядку банківську ліцензію та відповідний письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями, який є генеральною ліцензією на валютні операції, має право здійснювати операції з наданням кредитів в іноземній валюті.

З матеріалів справи вбачається, що Публічному акціонерному товариству Комерційний банк «Приватбанк» (ЗАТ КБ «Приватбанк»): 04 грудня 2001 року НБ України було видано банківську ліцензію № 22 на право здійснювати банківські операції, визначені ч. 1 та пп. 5-11 ч. 2 ст. 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність», та письмовий дозвіл № 22-2 на право здійснення операцій, визначених пп. 1-4 ч. 2 та ч. 4 ст. 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» з додатком, що є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, тому використання Банком іноземної валюти як засобу платежу за Кредитним договором відповідає вимогам чинного законодавства; 29 липня 2009 року НБ України було видано банківську ліцензію № 22 на право здійснювати банківські операції, визначені ч. 1 та пп. 5-11 ч. 2 ст. 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність», та письмовий дозвіл № 22-2 на право здійснення операцій, визначених пп. 1-4 ч. 2 та ч. 4 ст. 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» з додатком, що є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, тому використання Банком іноземної валюти як засобу платежу за Кредитним договором відповідає вимогам чинного законодавства; 05.10.2011 року НБ України видано генеральну ліцензію № 22 на право здійснення валютних операції.

Відтак, посилання позивачки на відсутність у банку ліцензії на здійснення операцій з іноземною валютою, як на підставу для визнання Кредитного договору недійсним, є безпідставною.

Також слід відзначити, що оспорюваний Договір укладався сторонами у 2008 році, а Закон України «Про захист прав споживачів» не передбачав заборони на надання споживчих кредитів в іноземній валюті.

Між іншим, підставами для визнання оспорюваного договору недійсним, позивач зокрема зазначала про їх невідповідність вимогам законодавства та несправедливість його умов.

Однак такі твердження позивача спростовуються дослідженими судом доказами та положеннями законодавства.

Договором є домовленість двох і більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.(ч. 1 ст. 626 ЦК України).

Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. (ст. 627 ЦК України).

Згідно з ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній воля. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. ( 1-3, 5-6 ст. 203 ЦК України).

Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

При укладенні кредитного договору сторони узгодили всі істотні умови. У договорі вказана сума кредиту, строк дії договору, річна відсоткова ставка, умови повернення кредиту, нарахування та сплати відсотків. На час укладення договору позичальник була ознайомлена з умовами кредитування, сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності і волевиявлення учасників договору було вільним.

Виконання банком зазначених умов підтверджено позивачем, який особисто підписав договір, чим засвідчив отримання вищевказаної інформації.

На момент укладення кредитного договору ОСОБА_2 не навела жодних зауважень щодо змісту цього правочину, не зверталася до банку з пропозиціями щодо викладення у певній редакції чи зміни умов договору та про надання їй докладнішої інформації.

Умови укладеного між банком та позивачем кредитного договору були погоджені сторонами у встановленому законом порядку і позичальник проти них не заперечувала, тобто договір був результатом домовленості сторін і відповідав загальним засадам цивільного законодавства, встановленим ст. ст. 3, 627 ЦК України.

Позичальник була ознайомлена з умовами кредитування, сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності і волевиявлення учасників договору було вільним. Докази, які б спростовували дані обставини позивачем не подавались.

При цьому протягом тривалого часу ОСОБА_2 виконувала умови договору, сплачувала усі платежі, отже схвалила умови договору.

Позивачем не доведено, що умови укладених між сторонами договорів є несправедливими.

Відповідно до ч. 5 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими: 1) для надання кредиту необхідно передати як забезпечення повну суму або частину суми кредиту чи використати її повністю або частково для покладення на депозит, або викупу цінних паперів, або інших фінансових інструментів, крім випадків, коли споживач одержує за таким депозитом, такими цінними паперами чи іншими фінансовими документами таку ж або більшу відсоткову ставку, як і ставка за його кредитом; 2) споживач зобов'язаний під час укладення договору укласти інший договір з кредитодавцем або третьою особою, визначеною кредитодавцем, крім випадків, коли укладення такого договору вимагається законодавством та/або коли витрати за таким договором прямо передбачені у складі сукупної вартості кредиту для споживача; 3) передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки; 4) встановлюються дискримінаційні стосовно споживача правила зміни відсоткової ставки.

За змістом наведеної правової норми, а також ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Отже умови договору кваліфікуються як несправедливі, якщо вони, по-перше, порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, завдають шкоди споживачеві.

Зі змісту укладеного сторонами кредитного договору не вбачається, що жодної з перелічених умов, які законом визнаються несправедливими, до договору внесене не було. Не містять вони і будь-яких інших несправедливих умов.

Перед підписанням кредитного договору позичальник могла безперешкодно ознайомитися з умовами кредитування відповідача та будь-якими іншими продуктами, що пропонувалися банком, на офіційному сайті відповідача, а також порівняти його з кредитними продуктами інших банків. Вказану інформацію, яка є відкритою для ознайомлення, позивач також могла отримати і у фінансового консультанта в будь-якому відділенні банку.

Крім того, відповідно до ч. 6 ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживача» ( в редакції чинній на момент укладання оспорюваного Договору), споживач має право протягом чотирнадцяти календарних днів відкликати свою згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин. Перебіг цього строку розпочинається з моменту передачі споживачеві примірника укладеного договору. Відкликання згоди оформлюється письмовим повідомленням, яке споживач зобов'язаний подати особисто чи через уповноваженого представника або надіслати кредитодавцю до закінчення строку, зазначеного в абзаці першому цієї частини.

Відповідна правова норма надає право Позичальнику відмовитись від кредиту, в матеріалах справа відступні відомості про те, що з такою заявою позивач зверталась до Банку та Баком їм було відмовлено.

Посилання позивача ОСОБА_2 на введення її в оману при укладенні кредитного договору не заслуговує на увагу суду, оскільки тлумачення статті 230 ЦК України свідчить, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення, тобто природи правочину, прав та обов'язків сторін, властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.

Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину.

Встановивши, що позивач не довів підстав, передбачених статтями 203, 230 ЦК України, для визнання недійсним договору кредитного договору № VOD0GA від 17 березня 2008 року, суд першої інстанції зробив правильний висновок про безпідставність посилань позивача на введення її в оману.

В позовній заяві, а також в апеляційній скарзі позивач та її представники вказують на ту обставину, що ОСОБА_2 ніяким чином не пов'язана з ПАТ КБ «ПриватБанк», оскільки кредитний договір укладався з ЗАТ КБ «ПриватБанк», а юридична особа ЗАТ КБ «ПриватБанк» виключена із Єдиного державного реєстру юридичних осіб, що є підставою для визнання оспорюваних договорів недійсними.

В матеріалах даної цивільної справи міститься копія Статуту Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (том. І а.с. 41-89).

Пунктом 1.1 вказаного статуту вказано, що за рішенням загальних зборів від 30.04.2009 року тип банку змінено на Публічне акціонерне товариства комерційний банк "ПриватБанк". У зв'язку із зміною типу банку, змінено найменування банку з Закритого акціонерного товариства комерційного банку "ПриватБанк" на Публічне акціонерне товариства комерційний банк "ПриватБанк". Публічне акціонерне товариства комерційний банк "ПриватБанк" є правонаступником всіх прав та зобов'язань Закритого акціонерного товариства комерційного банку "ПриватБанк".

Тому твердження сторони, що ЗАТ КБ «ПриватБанк» припинив свою діяльність, як юридична особа є помилковим.

Відмовивши у задоволені вимог про визнання кредитного договору недійсними, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні вимог про визнання недійсними договорів іпотеки, про похідний характер яких вказували позивачі, заявляючи вимоги про їхню недійсність.

Крім того, слід зауважити, що подавши заяву № 3 про уточнення позовних вимог ( том І а.с.99) позивач обмежилась лише вказівкою на договір іпотеки. При цьому дана заява не містить жодного обґрунтування та підстав визнання цього договору недійсними, або ж вказівки про те, які норми матеріального права порушені при його укладенні, у чому вбачається порушення публічного порядку при укладенні договору.

Апеляційна скарга подана позивачем та її представниками є нелогічною за змістом, являє собою набір речень, зміст яких зводиться до критики влади та суддів, не містить будь-яких аргументів щодо неправильності рішення суду першої інстанції, відтак в апеляційного суду відсутні підстави наводити спростування доводів апеляційної скарги.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

09.01.2019 року позивач подав додаткові пояснення до апеляційної скарги, фактично повністю змінивши її зміст.

Згідно з ч. 1 ст. 364 ЦПК України особа, яка подала апеляційну скаргу, має право доповнити чи змінити її протягом строку на апеляційне оскарження.

Додаткові пояснення подані після закінчення строку на апеляційне оскарження.

Ураховуючи положення зазначених норм процесуального права, переглядаючи справу в межах доводів апеляційної скарги, беручи до уваги, що з підстав, зазначених в додаткових поясненнях до апеляційної скарги, ОСОБА_2 позовних вимог не заявляла, апеляційний суд відхиляє наведені у додаткових поясненнях доводи недійсності оскаржуваних правочинів.

З урахуванням наведеного колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Разом з тим, ОСОБА_2 не позбавлена права подати позов про оскарження правочинів з інших підстав.

Керуючись статтями 381, 382, 383, 384, 389-390 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_2 та її представників - ОСОБА_3, ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 22 вересня 2016 року в даній справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту даної постанови.

Головуючий

Судді: