Головуючий суду 1 інстанції - Фастовець В.М.
Доповідач -Дронська І.О.
Справа № 415/9749/18
Провадження № 22-ц/810/89/19
ЛУГАНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 квітня 2019 року м. Сєвєродонецьк

Луганський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах Луганського апеляційного суду:

головуючого судді Дронської І.О.,

суддів Карташова О.Ю., Яреська А.В.,

за участю секретаря Вовчанської С.В.

учасники справи:

позивач ОСОБА_2,

відповідач ОСОБА_3,

третя особа ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного провадження

апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Лисичанського міського суду Луганської області від 28 грудня 2018 року, ухвалене у складі судді Фастовця В.М. 28.12.2018 року в м.Лисичанську Луганської області

у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення аліментів на утримання повнолітньої дитини, яка продовжує навчання, третя особа - ОСОБА_4

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2018 року позивач ОСОБА_2 звернулась до суду із зазначеним позовом в обґрунтування якого посилалась на те, що від шлюбу з відповідачем, який було розірвано 30.11.2012 року, сторони мають повнолітню дочку ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка на даний момент навчається за денною формою навчання на другому курсі Відокремленого підрозділу «Лисичанського педагогічного коледжу ЛНУ імені Тараса Шевченка» за спеціальністю «Дошкільна освіта» ОКР «Молодший спеціаліст» на бюджетній основі. Дочка перебуває на утриманні позивача та проживає разом з позивачем. У зв'язку з навчання дочка потребує матеріальної допомоги, їй необхідні кошти на проживання, проїзд до місця навчання, одяг, харчування, підручники тощо, але відповідач, як батько дочки, на утримання останньої матеріальної допомоги не надає, хоча зобов'язаний це робити. Відповідач працює та одержує заробітну плату, у зв'язку з чим має змогу утримувати спільну дитину. Просила суд стягнути з відповідача на користь позивача аліменти на утримання повнолітньої дитини ОСОБА_4, яка продовжує навчання за денною формою навчання в розмірі ј частини усіх видів його заробітку щомісяця, починаючи з дати подання позову та до закінчення навчання чи до досягнення ОСОБА_4 двадцяти трьох років - у зв'язку з тим, яка з цих обставин настане першою.

Рішенням Лисичанського міського суду Луганської області від 28.12.2018 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 задоволено. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 на період навчання в розмірі ј частки заробітку (доходу) щомісячно, починаючи з 28.11.2018 року і до закінчення або припинення навчання, тобто до 30 червня 2021 року включно. Стягнуто з ОСОБА_3 судовий збір в розмірі 704,80 грн в дохід держави. Рішення про стягнення аліментів допущено до негайного виконання у межах сплати за один місяць.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що суд вважає надані позивачем докази позовних вимог достатніми та переконливими.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції відповідачем ОСОБА_3 подано апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Апеляційна скарга ОСОБА_3 мотивована тим, що судом не були враховані доводи відповідача та не прийняті надані ним докази у заперечення позовних вимог позивача. Ухвалою Лисичанського міського суду Луганської області від 28.11.2018 року відповідачу було надано 15-денний строк для подання відзиву на позовну заяву з дня вручення даної ухвали. Вказану ухвалу відповідач отримав засобами поштового зв'язку 21.12.2018 року та 29.12.2018 року направив поштою відзив на позовну заяву на адресу суду, але 02.01.2019 року по даній справі в Єдиному державному реєстрі судових рішень було опубліковано оскаржуване рішення, що дає підстави вважати, що суд не прийняв його відзив.

Крім того скаржник вважає, що не має об'єктивної можливості надавати допомогу своїй повнолітній дочці. ОСОБА_3 більше п'яти років має другий зареєстрований у встановленому порядку шлюб, від якого має двох малолітніх дітей: ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_4. Його дружина ОСОБА_8 знаходиться у декретній відпустці по догляду за дитиною. Тобто позивач на утриманні має двох малолітніх дітей та непрацездатну дружину.

Працюючи на посаді слюсаря-ремонтника ПАТ «Конотопський арматурний завод» скаржник отримує дуже низьку заробітну плату, рівень якої не дозволяє йому утримувати на належному рівні ані себе, ані свою сім'ю. За червень-листопад 2018 року його середньомісячний дохід з відрахуваннями обов'язкових платежів та сплачених аліментів складає 4205,67 грн. З урахуванням встановлених законом розмірів мінімальних соціальних стандартів (прожиткового мінімуму), наявності двох малолітніх дітей віком до шести років та двох працездатних осіб, встановлений законом прожитковий мінімум для його сім'ї повинен складати 7094 грн., тобто його сім'ї, виходячи з того, що він є єдиним працюючим членом родини та єдиним джерелом доходів родини, для того, щоб прожити на гарантованому державою рівні, вже не вистачає 2889 грн.

Скаржник вважає, що рішенням суду першої інстанції грубо порушені його права на достатній життєвий рівень для нього та членів його сім'ї, задеклароване ст.48 Конституції України, що включає достатнє харчування, одяг, житло.

Скаржник вважає, що суд першої інстанції, зазначаючи у оскаржуваному рішенні про те, що надані позивачкою докази позовних вимог є достатніми та переконливими, не звернув уваги на те, що позивачем було надано лише довідку з навчального закладу та копії свідоцтва про народження дочки та рішення суду про розірвання шлюбу, при цьому доказів наявності потреби дочки у матеріальній допомозі та докази наявності у відповідача можливості надавати таку допомогу, відсутні. Отже, обставини, які мають першочергове значення для вирішення справи ( матеріальне становище, стан здоров'я платника аліментів, матеріальне становище стягувача аліментів) суд першої інстанції визнав встановленими, хоча фактично вони є недоведеними, в матеріалах справи відсутні будь-які докази, що б підтверджували факт вивчення та реального врахування судом цих обставин.

Позивач ОСОБА_2 не скористалась своїм правом щодо подання відзиву на апеляційну скаргу.

Сторони та третя особа, яких було повідомлено належним чином про час та місце розгляду справи, у судове засідання не з'явились, від скаржника на адресу апеляційного суду надійшла заява про розгляд справи без його участі.

Справу розглянуто відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України без участі сторін та третьої особи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає апеляційну скаргу такою, що підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до положень ч.ч. 1-4 ст. 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин що об'єктивно не залежали від нього.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно ч.ч.1, 2 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Зазначеним вимогам рішення суду першої інстанції не відповідає.

Так, судом першої інстанції встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Лисичанського міського суду Луганської області від 19 листопада 2012 року.

Від спільного подружнього життя сторони мають повнолітню доньку ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка навчається на другому курсі на бюджетній основі спеціальності «Дошкільна освіта» ОКР «молодший спеціаліст», за денною формою навчання, ВП «Лисичанський педагогічний коледж ЛНУ імені Тараса Шевченка». Термін навчання 4 роки, з 01.09.2017 року по 30.06.2021 року.

Зазначені обставини повністю відповідають матеріалам справи.

На підставі зазначеного суд першої інстанції дійшов висновку про те, що у зв'язку з навчанням дочка сторін потребує матеріальної допомоги, тому що не має доходів, знаходиться на утриманні матері, а відповідач у добровільному порядку матеріальної допомоги на її утримання не надає, та ухвалив рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_2, вважаючи надані позивачем докази позовних вимог достатніми та переконливими.

Колегія суддів не погоджується із такими висновками суду, адже до них він дійшов поспішно, з певними порушеннями норм процесуального права щодо повного з'ясування обставин, що мають значення для справи, їх вивчення та оцінки та визнав встановленими недоведені позивачем обставини, що мають значення для справи, а також неправильним застосуванням норм матеріального права щодо спірних правовідносин, що призвело до помилкового висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог.

Відповідно до ч.1 ст. 199 Сімейного кодексу України, якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв'язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов'язані утримувати їх до досягнення 23 років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу.

Право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання.

Правовідносини щодо утримання батьками повнолітніх дочки, сина регулюються главою 16 СК України, яка, зокрема, передбачає обов'язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання і у зв'язку з цим потребують матеріальної допомоги, та спосіб сплати аліментів (ст.199, 200, 201 СК України).

При визначенні розміру аліментів мають бути враховані вартість навчання, вартість підручників, проїзду до навчального закладу, проживання за місцем його знаходження.

Відповідно до пункту 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» обов'язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов'язкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв'язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу (батьки самі мають бути працездатними та мати такий заробіток, який дозволив би їм утримувати себе та свою повнолітню дитину).

За статтею 200 СК України суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 цього Кодексу.

При визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим з батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином.

Аналіз наведених правил дає підстави для висновку, що обов'язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов'язкової сукупності таких юридичних фактів: 1) досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; 2) продовження ними навчання; 3) існування потреби у зв'язку з цим у матеріальній допомозі; 4) наявність у батьків можливості надавати таку допомогу (батьки самі мають бути працездатними та мати такий заробіток, який дозволив би їм утримувати себе та свою повнолітню дитину).

Таким чином, однією з обов'язкових обставин, що підлягають доказуванню у цій справі, є наявність потреби повнолітніх дочки, сина у матеріальній допомозі та можливості у відповідача надавати таку матеріальну допомогу.

Згідно з п.п.1-5 ч.1 ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити…

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ст.ст. 12, 81 ЦПК України).

Між тим, за доводами позовної заяви позивачем не доведена наявність потреби ОСОБА_4, яка продовжує навчання за денною формою навчання на бюджетній основі у навчальному закладі, який знаходиться за місцем її проживання, у матеріальній допомозі та наявність у відповідача ОСОБА_3 можливості надавати таку допомогу.

За доводами апеляційної скарги відзив відповідача на позовну заяву та надані до нього докази щодо об'єктивної неможливості надавати допомогу своїй повнолітній дочці, судом першої інстанції прийняті не були, оскільки рішення судом першої інстанції було ухвалено до закінчення наданого відповідачу строку для надання такого відзиву.

Відповідно до ухвали Лисичанського міського суду Луганської області від 28.11.2018 року відповідачу ОСОБА_3 надано 15-ти денний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву, який повинен відповідати вимогам ст.178 ЦПК України, і всі письмові докази, що підтверджують заперечення проти позову, а.с.10.

Між тим, матеріали справи не містять належного направлення на адресу відповідача зазначеної ухвали.

Як зазначає скаржник у апеляційній скарзі зазначена ухвала була ним отримана засобами поштового зв'язку 21.12.2018 року та 29.12.2018 року на адресу суду першої інстанції поштою був направлений відзив на позовну заяву із доказами, що підтверджують заперечення проти позову.

Між тим, до апеляційної скарги ОСОБА_3 не надані докази а ні отримання 21.12.2018року ухвали Лисичанського міського суду Луганської області від 28.11.2018 року, ані направлення 29.12.2018 року на адресу суду першої інстанції відзиву на позовну скаргу та відповідних доказів у заперечення позову.

Але, враховуючи відсутність у матеріалах справи доказів отримання відповідачем ухвали суду від 28.11.2018 року із зазначенням дати отримання, від якої починається відлік наданих судом 15 днів для надіслання відзиву, та ухваленням судом першої інстанції рішення без наявності такої інформації, колегія суддів приймає надані скаржником докази, надані в обґрунтування доводів апеляційної скарги.

Як встановлено колегією суддів 06.02.2013 року було укладено шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_8, про що відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Конотопу реєстраційної служби Конотопського міськрайонного управління юстиції у Сумській області 06.02.2013 року було видано Свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1, а.с.31.

Від шлюбу ОСОБА_3 та ОСОБА_8 мають сина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3, а.с.32 та дочку ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_4, а.с.33.

Відповідно до наданої ПАТ «Конотопський арматурний завод» довідки № 907 від 28.12.2018 року ОСОБА_3 на заводі займає посаду слюсаря-ремонтника та має дохід з червня 2018 року по листопад 2018 року в сумі 32751,78 грн, у т.ч. нарахований податок в сумі 5915,21 грн. та сплачені аліменти в сумі 1602,39 грн, а.с.34, що складає середньомісячний дохід- 5458,63 грн., з якого стягнуті середньомісячні платежі в сумі 985,87 грн. та стягнуті аліменти за період з червня 2018 року по вересень 2018 року.

Колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги про те, що відповідач ОСОБА_3 не має середньомісячного доходу на свою родину з чотирьох осіб, у тому числі двох малолітніх дітей віком до 6 років, який відповідає встановленому Законом України «Про Державний бюджет України на 2018 рік» розміру основних мінімальних стандартів ( прожиткового мінімуму), а саме: 1626 грн. для дітей, віком до 6 років та 1921 грн- для працездатних осіб, оскільки 5458,63 грн.( середньомісячний нарахований дохід) : 4 особи = 1364,58 грн на одну особу.

Відповідно до частин 1, 2 статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Згідно із ч.1 ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Колегія суддів вважає, що при визначенні розміру аліментів необхідно враховувати потреби в утриманні кожної дитини позивача та дотримання їхніх інтересів в однаковій мірі.

Колегія суддів, з урахуванням встановлених обставин вважає, що задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 щодо стягнення з ОСОБА_3 аліментів на утримання повнолітньої дочки, яка продовжує навчання, суд першої інстанції не встановив обставини дійсного матеріального стану відповідача ОСОБА_3 та можливості останнього надавати повнолітній дочці матеріальну допомогу на час навчання.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 серпня 2018 року у справі № 748/2340/17 було зроблено висновок по застосуванню статті 199 СК України, який полягає в тому, що «обов'язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов'язкової сукупності таких юридичних фактів: походження дитини від батьків або наявність між ними іншого юридично значущого зв'язку (усиновлення); досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв'язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу (батьки самі мають бути працездатними та мати такий заробіток, який дозволив би їм утримувати себе та свою повнолітню дитину)».

Також, колегія суддів вважає, що задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 щодо стягнення з ОСОБА_3 аліментів на утримання повнолітньої дочки, яка продовжує навчання, суд першої інстанції порушив гідний рівень життя двох малолітніх дітей відповідача, відповідальність за який, в межах своїх здібностей і фінансових можливостей, несе відповідач.

Крім того, колегія суддів звертає увагу на невідповідність змісу рішення суду першої інстанції вимогам ст.265 ЦПК України.

Так, у мотивувальній частині оскаржуваного рішення судом зазначено тільки фактичні обставини щодо батьківства відповідача відносно ОСОБА_4, факт навчання останньої на другому курсі на бюджетній основі спеціальності «Дошкільна освіта» ОКР «молодший спеціаліст», за денною формою навчання, ВП «Лисичанський педагогічний коледж ЛНУ імені Тараса Шевченка» та термін навчання 4 роки з 01.09.2017 року по 30.06.2021 року, при цьому судом першої інстанції не наведена мотивація висновку про те, що суд вважає надані позивачем докази позовних вимог достатніми та переконливими, при відсутності у матеріалах справи доказів фактичної потреби повнолітньої дочки сторін у отриманні допомоги у зв'язку із продовженням навчання, а не взагалі потреби в матеріальних коштах на проживання ( дочка мешкає разом з позивачем), одяг, харчування, на що посилалась позивач у позовній заяві, та доказів наявності можливості у відповідача надавати повнолітній дочці матеріальну допомогу на час навчання, які і під час судового розгляду суд першої інстанції не отримав та не здобув.

Мотивувальна частина рішення суду першої інстанції взагалі не містить дослідження судом першої інстанції матеріального стану відповідача, чи має останній такий заробіток, який дозволив би йому утримувати себе та свою повнолітню дитину та висновку, що відповідач має можливість надавати таку допомогу.

Відповідно до вимог ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції неповно з'ясуванні обставин, що мають значення для справи, судом визнані встановленими недоведені обставини, що мають значення для справи, висновки, викладені у рішенні судом першої інстанції не відповідають обставинам справи, судом першої інстанції порушені норми матеріального та процесуального права, а тому на підставі статті 376 ЦПК України рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, Луганський апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Лисичанського міського суду Луганської області від 28 грудня 2018 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення аліментів на утримання повнолітньої дитини, яка продовжує навчання, третя особа - ОСОБА_4, відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 08.04.2019 року.

Головуючий І.О. Дронська

Судді О.Ю. Карташов

А.В. Яресько