КИЇВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ОДЕСИ
_____________________________________________________________________________________________________________________
Справа № 520/5386/15-ц
Провадження № 2-др/520/14/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(додаткове)

03.04.2019 року

Київський районний суд м. Одеси в складі:

головуючого - судді Петренка В.С.,

за участю секретаря - Шевчук В.О.,

за участю сторін:

представник заявника - адвокат Баринов Г.М., діючий на підставі ордеру,

позивач за зустрічним позовом - ОСОБА_4

представник позивача за зустрічним позовом - адвокат Можин О.В., діючий на підставі ордеру та довіреності,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі заяву ОСОБА_2 про ухвалення додаткового рішення, подану по цивільній справі №520/5386/15-ц за позовом

ОСОБА_3

до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , Виконавчого комітету Одеської міської ради

про визнання свідоцтва про право власності недійсним, визнання заповіту частково недійсним, визнання свідоцтва про право на спадщину за заповітом недійсним та про визнання права власності на 14/30 частин домоволодіння,

за зустрічною позовною заявою ОСОБА_4

до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Виконавчого комітету Одеської міської ради

про визнання свідоцтва про право власності недійсним, визнання заповіту частково недійсним, визнання свідоцтва про право на спадщину за заповітом недійсним та про визнання права власності на 7/30 частин житлового будинку з надвірними спорудами,-

ВСТАНОВИВ:

В провадженні Київського районного суду м. Одеси перебувала цивільна справа №520/5386/15-ц за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , Виконавчого комітету Одеської міської ради про визнання свідоцтва про право власності недійсним, визнання заповіту частково недійсним, визнання свідоцтва про право на спадщину за заповітом недійсним та про визнання права власності на 14/30 частин домоволодіння, за зустрічною позовною заявою ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Виконавчого комітету Одеської міської ради про визнання свідоцтва про право власності недійсним, визнання заповіту частково недійсним, визнання свідоцтва про право на спадщину за заповітом недійсним та про визнання права власності на 7/30 частин житлового будинку з надвірними спорудами.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 26.12.2018року по цивільній справі №520/5386/15-ц (суддя Пучкова І.М.) у задоволенні позовної заяви ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , Виконавчого комітету Одеської міської ради про визнання свідоцтва про право власності недійсним, визнання заповіту частково недійсним, визнання свідоцтва про право на спадщину за заповітом недійсним та про визнання права власності на 14/30 частин домоволодіння було відмовлено, у задоволенні зустрічної позовної заяви ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Виконавчого комітету Одеської міської ради про визнання свідоцтва про право власності недійсним, визнання заповіту частково недійсним, визнання свідоцтва про право на спадщину за заповітом недійсним та про визнання права власності на 7/30 частин житлового будинку з надвірними спорудами, відмовлено повністю.

27.02.2019 року ОСОБА_2 звернулася до Київського районного суду м. Одеси з заявою про ухвалення додаткового рішення, в якій просила суд ухвалити додаткове рішення у справі № 520/5386/15-ц про стягнення з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 17 920,00грн., оскільки суд, при ухваленні рішення, не вирішив питання про судові витрати, які поніс відповідач при розгляді справи, і які складаються з витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 17 920,00грн.

Відповідно до автоматизованої системи документообігу заяву про ухвалення додаткового рішення було розподілено судді Київського районного суду м.Одеси Петренку В.С.

Ухвалою судді Київського районного суду м. Одеси Петренка В.С. від 01.03.2019року було прийнято заяву ОСОБА_2 про ухвалення додаткового рішення до розгляду. Призначено заяву до судового розгляду у відкритому судовому засіданні.

02.04.2019 року представник ОСОБА_4 надав до канцелярії суду заперечення, в яких просив відмовити у задоволенні заяви про ухвалення додаткового рішення про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, оскільки ОСОБА_2 під час розгляду справи по суті разом з першою заявою по суті та, взагалі, до ухвалення рішення, не надавала попередній орієнтовний розрахунок судових витрат, не надавала доказів їх понесення, рішення суду не набрало законної сили, наданий розрахунок судових витрат на правову допомогу не є пропорційним до предмета спору, її представники у судових засіданнях безпідставно заперечували обставини належності домоволодіння по АДРЕСА_1 , до суспільної групи колгоспний двір.

У судовому засіданні 03.04.2019 року представник заявника вимоги заяви про ухвалення додаткового рішення підтримав у повному обсязі, просив суд її задовольнити.

У судовому засіданні 03.04.2019 року ОСОБА_4 та його представник проти задоволення заяви заперечували у повному обсязі, з підстав, вказаних у письмових запереченнях.

Позивач за первісним позовом - ОСОБА_3 , яка є одночасно відповідачем за зустрічним позовом, та представник відповідача - Виконавчого комітету Одеської міської ради про час та місце судових засідань повідомлені належним чином, у судове засідання 03.04.2019 року не з`явились.

Представник відповідача - Виконавчого комітету Одеської міської ради надав до канцелярії суду клопотання про розгляд справи за його відсутності (т. 2 а.с. 13).

Відповідно до ч.3 та ч.4 ст. 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, ухвалює додаткове судове рішення в тому самому складі протягом десяти днів із дня надходження відповідної заяви. Додаткове судове рішення ухвалюється в тому самому порядку, що й судове рішення. У разі необхідності суд може викликати сторони або інших учасників справи в судове засідання. Неприбуття у судове засідання осіб, які були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового засідання, не перешкоджає розгляду заяви.

Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані сторонами докази в їх сукупності, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні вимог про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо:

1) стосовно певної позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення;

2) суд, вирішивши питання про право, не зазначив точної грошової суми, присудженої до стягнення, або майно, яке підлягає передачі, або дії, що треба виконати;

3) судом не вирішено питання про судові витрати;

4) суд не допустив негайного виконання рішення у випадках, встановлених статтею 430 цього Кодексу.

Відповідно до ч.ч. 1-4 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги .

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:

1) у разі задоволення позову - на відповідача;

2) у разі відмови в позові - на позивача;

3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує:

1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;

2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;

3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо;

4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Ч. 8 ст. 141 ЦПК України передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Велика палата Верховного Суду у постанові від 27 червня 2018 року по справі №826/1216/16 зазначила наступне.

Пунктом 3.2 рішення Конституційного Суду від 30.09.2009 №23-рп/2009 передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах, тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.

Отже, з викладеного випливає, що до правової допомоги належать й консультації та роз`яснення з правових питань; складання заяв, скарг та інших документів правового характеру, представництво у судах тощо.

КС зазначив і про те, що гарантування кожному права на правову допомогу в контексті ч.2 ст.3, ст.59 Конституції покладає на державу відповідні обов`язки щодо забезпечення особи правовою допомогою належного рівня. Такі обов`язки обумовлюють необхідність визначення в законах, інших правових актах порядку, умов і способів надання цієї допомоги. Проте не всі галузеві закони, зокрема процесуальні кодекси, містять приписи, спрямовані на реалізацію такого права, що може призвести до обмеження чи звуження змісту та обсягу права кожного на правову допомогу

Зокрема, ст.1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» визначено, що розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб`єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року, за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому

При цьому, Велика палата Верховного Суду у постанові від 27 червня 2018 року по справі №826/1216/16, роз`яснила, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

З матеріалів справи вбачається, що 26.12.2018 року ОСОБА_2 звернулася до суду з заявою про відшкодування витрат, пов`язаних з розглядом справи, у якій зазначила, що остаточний розмір та розрахунок понесених нею витрат, пов`язаних з розглядом справи та копії документів, які підтверджують ці витрати будуть надані до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду.

Рішення у вказаній справі було ухвалено 26 грудня 2018 року.

28.12.2018 року, тобто через два дні після ухвалення судом рішення, ОСОБА_2 надала докази розміру витрати, які відповідач має сплатити у зв`язку з розглядом справи, а саме: розрахунок розміру витрат, пов`язаних з розглядом справи на суму 17 920,00грн., договір про надання правничої допомоги № 07/04/18 від 17 квітня 2018 року, укладений між адвокатом Бариновим Геннадієм Миколайовичем та ОСОБА_2 , додаткову угоду №1 до договору № 07/04/18 від 17 квітня 2018 року, акт приймання-передачі наданих послуг (виконаних робіт) від 01.06.2018 року на суму 5 120,00грн., акт приймання-передачі наданих послуг (виконаних робіт) від 26.06.2018 року на суму 3 840,00грн., акт приймання-передачі наданих послуг (виконаних робіт) від 27.07.2018 року на суму 2 560,00грн., акт приймання-передачі наданих послуг (виконаних робіт) від 27.11.2018 року на суму 3 840,00грн., акт приймання-передачі наданих послуг (виконаних робіт) від 26.12.2018 року на суму 2 560,00грн.

Разом з тим, на підтвердження обставин складу та розміру витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, ні ОСОБА_2, ні її представником - Бариновим Геннадієм Миколайовичем не було надано документів, що свідчать про оплату витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, які містяться у актах приймання-передачі наданих послуг (виконаних робіт), оформлені у встановленому законом порядку, зокрема, квитанцій до прибуткового касового ордера, платіжних доручень з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження, тощо.

У судовому засіданні 03.04.2019 року представник заявника повідомив, що у нього наявні відповідні квитанції, однак відповідного клопотання про долучення їх до матеріалів справи не заявив.

Однак, у разі, як би представник заявника заявив відповідне клопотання, воно було б залишено судом без розгляду, оскільки подане після закінчення строків, визначених ч. 8 ст. 141 ЦПК України, яка передбачає, що такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

З урахуванням викладеного, приймаючи до уваги роз`яснення, які містяться в постанові Великої палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі №826/1216/16, враховуючи, що заявником та його представником не надано доказів, що підтверджують саме оплату наданих послуг (виконаних робіт), що містяться в актах приймання-передачі наданих послуг (виконаних робіт), а саме: квитанцій до прибуткового касового ордера, платіжних доручень з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, тощо, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні вимог ОСОБА_2 про стягнення витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 17 920 (сімнадцять тисяч дев`ятсот двадцять) грн. 00 коп.

Керуючись ст. 270 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні вимог ОСОБА_2 про стягнення з ОСОБА_3 (65016, АДРЕСА_1 ), та ОСОБА_4 ( АДРЕСА_2 ) на користь ОСОБА_2 ( АДРЕСА_3 ) витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 17 920 (сімнадцять тисяч дев`ятсот двадцять) грн. 00 коп. - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його складення.

Учасник справи, якому рішення не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому рішення суду.

Повний текст рішення складено 05.04.2019 року.

Суддя Петренко В. С.