Справа № 159/3210/18
Провадження № 2/159/36/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 січня 2019 року м. Ковель

Ковельський міськрайонний суд Волинської області в складі:

головуючого судді Наваляного Т.Д.,

з участю секретаря Спасюк К.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ковелі в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору обєднання співвласників 72-квартирного житлового будинку «Перемога» про визнання нерухомого майна обєктом права спільної сумісної власності та поділ майна подружжя,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернулась в суд з позовом до ОСОБА_2 про визнання нерухомого майна обєктом права спільної сумісної власності та поділ майна подружжя. В обґрунтування заявлених вимог позивач вказує, що з відповідачем у справі перебуває в шлюбі з 09.05.1981, який зареєстровано виконавчим комітетом Машівської сільської ради Любомльського району Волинської області, актовий запис № 5. За час шлюбу з відповідачкою, за спільні кошти, було придбано квартиру АДРЕСА_1. В послідуючому, вказану квартиру відповідачем було приватизовано та на даний час вона є власником зазначеної квартири. З посиланням на норми ст. 70 СК України, позивач просив визнати квартиру № 60 в будинку № 83 а по вул. Володимирській в м. Ковелі обєктом права спільної сумісної власності подружжя та визнати за позивачем право власності на ? ідеальної частки квартири АДРЕСА_2. Крім того, позивач просив стягнути з відповідача в його користь судові витрати у справі.

Позивач та його представник в судове засідання не зявились, подали суду заяву про розгляд справи у їх відсутності, позов підтримують повністю, з підстав, викладених у заяві, просять його задовольнити. Крім того, позивач просив стягнути з відповідача в його користь судові витрати у справі в сумі 6314,80 грн. з яких: витрати на правничу допомогу в сумі 4760 грн., 704,80 грн. судового збору та 850 грн. витрати на експертну оцінку.

Відповідачв судове засідання не зявилась, подала суду заяву про розгляд справи у її відсутності, позов визнає та не заперечує проти його задоволення.

Представник третьої особи в судове засідання не зявився.

Згідно ч. ч. 1, 4 ст. 206 ЦПК України, позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Оскільки визнання позову відповідачами не суперечить вимогам закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, а тому суд, в силу ч. 4 ст. 206 ЦПК України ухвалює рішення про задоволення позову.

Суд, дослідивши письмові докази у справі, приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення.

Згідно ст. 3 СК України, сімю тобто подружжя складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки.

Судом встановлено та підтверджується копією свідоцтва про шлюб, що шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_1 (дошлюбне прізвище Максимук) Т.І. зареєстровано 09.05.1981 виконавчим комітетом Машівської сільської ради Любомльського району Волинської області, актовий запис за № 5. Після одруження подружжю присвоєно прізвища «Хвіщук».

Як розяснено в пунктах 23, 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, зясовувати джерело і час його придбання.

Судом встановлено та підтверджується копією ордеру, що 15.06.1987 ОСОБА_3 з сімєю із чотирьох чоловік ОСОБА_1, сина ОСОБА_4 та доньки ОСОБА_5 був виданий ордер на житлове приміщення в будинку житлово-будівельного кооперативу «Перемога» за адресою: м. Ковель, вул. Володимирська, 83а/60, житловою площею 45,52 квадратних метри.

З копії витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 25.10.2005 № 8734022 вбачається, що ОСОБА_2 на праві приватної власності, на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого на підставі рішення Ковельської міської ради 20.10.2005 за № 388 належить квартира АДРЕСА_3.

Вирішуючи справу в частині позовних вимог про визнання права власності на певну частину спірної квартири, як на спільне сумісне майно подружжя, суд виходить з того, що відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя.

Норми ст. 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Отже, у сімейному законодавстві як на час придбання спірної квартири, такі і на момент розгляду справи судом, діє презумпція спільності майна подружжя, при цьому частки чоловіка та дружини є рівними. Спростувати цю презумпцію може сторона, яка надає докази протилежного, що мають відповідати вимогам належності та допустимості (ст.78, 78 ЦПК України) і це є її процесуальним обов'язком (ст. 12, 13, 81 ЦПК України). При цьому, судове рішення не може ґрунтуватись на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України).

Належність майна до об'єктів права спільної сумісної власності визначено в ст. 61 СК України, згідно з частиною третьою якої, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Норма частини третьої ст. 61 СК України кореспондує частині четвертій ст. 65 СК України Україні, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

Такий же висновок застосування норм матеріального права викладено в постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс16.

Зясувавши усі обставини справи та оцінивши надані сторонами докази на підтвердження своїх доводів та заперечень з точки зору їх належності, допустимості, достатності та достовірності, суд прийшов до висновку, що квартира АДРЕСА_4 є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, оскільки придбана в період зареєстрованого шлюбу між сторонами та за спільні кошти, в інтересах сімї, незалежно від того, на кого було оформлено право власності.

Крім того, суд враховує, що позов визнаний відповідачем повністю і вона не оспорює ту обставину, що спірна квартира є спільним сумісним майном подружжя, у зв'язку з чим ця обставина відповідно до ст. 82 ЦПК України не підлягає доказуванню.

Згідно з ч. 1 ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Згідно ч. 1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно зі ст.71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Проаналізувавши викладені норми законодавства, суд вважає, що спірне нерухоме майно підлягає поділу між сторонами в рівних частках. Підстав для відступлення від принципу рівності часток подружжя в спільному майні суд не знаходить.

Також суд вважає, що визнання відповідачем позову в частині визначення часток у праві спільної сумісної власності не суперечить закону, не порушує чиї-небудь права, свободи чи інтереси.

Таким чином, враховуючи те, що позивач довів, що спірна квартира набута в період зареєстрованого шлюбу та є спільною сумісною власністю подружжя, а також враховуючи, те що відповідач визнала позовні вимоги, суд вважає за необхідне даний позов задовольнити повністю та визнати за позивачем право власності на 1/2 частку спірної квартири, залишивши квартиру у спільній частковій власності сторін.

Позивач в позовній заяві вимагає компенсації за понесені ним судові витрати по справі.

Відповідно до ч.1 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Відповідно до ч.3 ст. 133 ЦПК України до витрат пов'язаних з розглядом справи належать витрати на професійну правничу допомогу, витрат повязаних з проведенням експертизи.

Позивач просить стягнути з відповідача в його користь витрати витрат повязаних з проведенням експертизи в сумі 850 грн. Вказані витрати понесені позивачем, згідно товарного чеку від 30.05.2018, ОСОБА_1 сплачено 850 грн. за експертну оцінку квартири, тому дані витрати підлягають стягненню з відповідача в користь позивача.

Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно п.1 ч.2 ст. 141 ЦПК України, інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», судовий збір справляється у відповідному розмірі від розміру мінімального прожиткового мінімуму у місячному розмірі, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Оскільки прожитковий мінімум для працездатних осіб станом на 1 січня 2018 року становив 1762,00 грн., то позивач повинен був сплатити судовий збір за подання позовної заяви немайнового характеру в сумі 704,80 грн.

З квитанцій про сплату судового збору від 20.06.2018, позивачем при зверненні до суду з даним цивільним позовом було сплачено судовий збір в розмірі 3803,49 грн. (а.с.1).

З огляду на зміст заявлених позовних вимог, сплаті підлягав судовий збір в розмірі 704,80 грн. Отже, враховуючи викладене, положення ч.1 ст. 141 ЦПК України та доводи позивача в частині стягнення судового збору, судові витрати по сплаті судового збору підлягають стягненню з відповідача в розмірі лише 704,80 грн. на користь позивача у справі.

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про судовий збір», с плачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом.

Оскільки позивачем сплачено судовий збір, в розмірі більшому, ніж встановлено Законом, тому позивачу з державного бюджету слід повернути зайво сплачений судовий збір в сумі 3098,69 грн.

Згідно п.1 ч.3 ст. 133 ЦПК України, до витрат, повязаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

За загальним правилом ч.1 ст. 137 ЦПК України, витрати, повязані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами (ч.2 ст. 137 ЦПК України). Положеннями пунктів 1 та 2 частини другої цієї статті визначаються умови, які стосуються розподілу даних судових витрат.

Також, відповідно до ч.4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Як вбачається з копії прибуткового касового ордеру № 1 від 30.10.2018, виданого адвокатом ОСОБА_6, адвокат отримав від ОСОБА_1 на підставі акту виконаних робіт, кошти (гонорар) в сумі 4760 грн.

Таким чином, враховуючи положення ст. 137 ЦПК України, складність даної справи, витрати на правничу допомогу в сумі 4760 грн. слід стягнути з відповідача в користь позивача. При цьому суд виходить з того, що вказана сума є співмірною з складністю справи, наданою правничою допомогою адвокатом та її обсягом.

Керуючись ст. ст. 12-13, 19, 133, 137, 142, 200, 206, 247, 258-259, 265 ЦПК України, ст. ст. 3, 60, 69, 70, 71 Сімейного кодексу України, -

У Х В А Л И В :

Позов задовольнити повністю.

Визнати квартиру АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на ? ідеальної частки квартири АДРЕСА_1.

Стягнути з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_1 судові витрати у справі в сумі 6314 (шість тисяч триста чотирнадцять) гривень 80 копійок.

Повернути ОСОБА_1 з державного бюджету зайво сплачений судовий збір в сумі 3098 (три тисячі девяносто вісім) гривень 69 копійок, сплаченого ним при подачі даного позову на підставі квитанції № 101 від 20.06.2018 в АТ «Ощадбанк».

Рішення може бути оскаржено до Волинського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Головуючий:ОСОБА_7