КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа № 357/2801/18 Головуючий у 1 інстанції: Дубановська І.Д.
провадження № 22-ц/824/5020/2019 Суддя-доповідач: Олійник В.І.
ПОСТАНОВА

Іменем України

03 квітня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:

Судді-доповідача: - Олійника В.І.,

суддів: Ігнатченко Н.В., Приходька К.П.,

при секретарі Бондаренко І.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 15 листопада 2018 року у складі судді Дубановської І.Д. у справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про захист прав споживачів, визнання кредитного договору недійсним, -

в с т а н о в и в :

У березні 2018 року ОСОБА_2 звернулася до суду із зазначеним позовом, який уточнила в ході розгляду справи та просила поновити пропущені строки позовної давності; визнати недійсним кредитний договір №KICVGA00000004 від 21.02.2008 року, укладений між нею та ЗАТ «Приватбанк»; визнати недійсним додатковий договір №1 від 30.10.2008 року до кредитного договору №KICVGA00000004 від 21.02.2008 року, укладений між нею та ЗАТ «Приватбанк»; застосувати до кредитного договору №KICVGA00000004 від 21.02.2008 року, укладеного між нею та ЗАТ «Приватбанк».

Свої вимоги обґрунтовувала тим, при укладенні спірного договору банком не дотримано вимог закону, не надано їй, як споживачу, усю необхідну та достатню інформацію щодо умов кредитування, не проведена переддоговірна робота, отримана нею інформація щодо умов кредитування недостатня для здійснення свідомого вибору запропонованих послуг, зазначена в спірному договорі плата за користування кредитними коштами не відповідає дійсному розміру, є приховано завищеною, має місце приховування реальної процентної ставки, їй не надано детального розпису вартості кредиту, всієї необхідної інформації щодо сукупної вартості кредиту перед укладанням договору, не попереджено про валютні ризики, розрахунок суми щомісячного ануїтентного платежу не вірно вирахувано банком, розмір щомісячного платежу за кредитом суттєво різниться з висновком експертизи, спірним договором передбачено одночасне стягнення штрафу та пені, що суперечить закону, розмір пені є завищеним, в договорі передбачений ряд комісій та плати за послуги банку, які він вчиняє на свою користь, фактичний розмір отриманих коштів менший ніж передбачений договором та банк нав'язав їй послуги із страхування.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 15 листопада 2018 року позов залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі позивачки з підстав порушення судом норм матеріального і процесуального права ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового, яким задовольнити позовні вимоги.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до вимог ч.ч.1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Залишаючи позов без задоволення, суд першої інстанції виходив з того, що перебіг позовної давності за вимогами про визнання недійсним правочину починається за загальними правилами, визначеними у ч.1 ст.261 ЦК України, тобто від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про вчинення цього правочину, і позивачка звернулася до суду з пропуском трьохрічного строку позовної давності і підстав для поновлення строку позовної давності суд не вбачав.

Ухвалене судом рішення зазначеним вимогам відповідає.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За ч.2 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Судом встановлено, що 06.02.2008 року ОСОБА_2 звернулась до ЗАТ «Приватбанк» із анкетою-заявою, в якій просила банк надати їй кредит на покращення житлових умов.

21.02.2008 року між нею та ЗАТ «Приватбанк» укладений кредитний договір №KICVGA00000004 (далі - кредитний договір), за яким банк зобов'язався надати позичальнику кредитні кошти у розмірі 133 952,45 доларів США на наступні цілі: у розмірі 105 000 доларів США на покращення житлових умов, а також 28 952,45 доларів США зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагорода за надання фінансового інструменту у розмірі 2% від суми кредиту у момент надання кредиту, винагорода за резервування ресурсів у розмірі 0,48% річних від суми зарезервованих ресурсів, винагороди за проведення додаткового моніторингу на строк від 21.02.2008 року до 21.02.2028 року, з періодом сплати щомісячних платежів від 14 - го до 20 - го числа кожного місяця.

Згідно аб.2 п.8.1 кредитного договору погашення заборгованості за ним (за винятком винагороди, що сплачується в момент надання кредиту) здійснюється щомісячно у період сплати у сумі згідно Графіку погашення кредиту.

Згідно з Графіком погашення кредиту ОСОБА_2 мала сплачувати банку щомісячно ануїтентні платежі в розмірі 1 204,32 доларів США, що складаються із нарахованої плати за резервування, відсотків та частини тіла кредиту.

21.02.2008 року між ОСОБА_3 та ЗАТ «Приватбанк» укладений договір поруки №KICVGA00000004/Р, за яким він поручився перед банком за виконання ОСОБА_2 зобов'язань за кредитним договором.

30.10.2008 року додатковим договором №1 до Кредитного договору №KICVGA00000004 від 21.02.2008 року внесено зміни, а саме збільшено відсоткову ставку за користування кредиту до 1,22 % на місяць та визначено, що погашення заборгованості за ним (за винятком винагороди, що сплачується в момент надання кредиту) здійснюється щомісячно у сумі 1400,58 доларів США, яка включає заборгованість за кредитом, відсотками та винагородою.

Згідно з ордером розпорядження про надання кредиту №KICVGA00000004, заяви на видачу готівки №1 від 21.02.2008 року ОСОБА_2 надано грошові кошти за кредитним договором в розмірі 105 000 доларів США.

Відповідно до меморіальних ордерів ОСОБА_2 виконувала умови договору по сплаті заборгованості за кредитним договором.

У зв'язку з порушенням умов кредитного договору банк звернувся до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області з позовом про стягнення заборгованості із ОСОБА_2, ОСОБА_3

За результатами розгляду справи ухвалене рішення, яким стягнуто з ОСОБА_2, ОСОБА_3 солідарно на користь ПАТ «Комерційний банк «Приватбанк» заборгованості за Кредитним договором в сумі 98 774,67 доларів США, що за офіційним курсом НБУ (1 долар США: 22,41 грн.) склало 2 213 540 грн. 35 коп., 35 646 грн. 02 коп. пені та комісії, а всього - 2 249 186 грн 37 коп.

Дане рішення сторонами не оскаржувались та набрало законної сили.

18.01.2018 року ОСОБА_2 надано консультацію, в якій їй запропоновано звернутись до банку із роз'ясненнями щодо умов підписаних нею договорів і в разі необхідності до суду за захистом своїх прав, оскільки при їх укладенні порушено норми чинного законодавства.

21.03.2018 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом про визнання кредитного договору недійсним.

За п.1 ч.2 ст.11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно з ч.1 ст. 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч.1 ст.628 ЦК України).

Відповідно до ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно з ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частино першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

При вирішенні спору щодо визнання правочину недійсним суд має перевірити відповідність змісту правочину вимогам закону, обсяг дієздатності особи, яка його укладала, чи було волевиявлення учасника правочину вільним, чи відповідало волевиявлення учасника правочину його внутрішній волі, чи вчинений правочин в належній формі та чи спрямований він на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

При цьому, відповідно до ч.1 ст.204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Дана норма передбачає два шляхи спростування презумпції: визнання неправомірності, а отже і недійсності правочину прямим приписом закону; визнання неправомірності, а отже, і недійсності правочину судом. Тягар доказування у таких випадках несе сторона, яка оспорює правомірність правочину.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 в позові скаржилась на те, що при укладенні спірного договору банком не дотримано вимог закону, не надано їй, як споживачу, усю необхідну та достатню інформацію щодо умов кредитування, не проведена переддоговірна робота, отримана нею інформація щодо умов кредитування недостатня для здійснення свідомого вибору запропонованих послуг, зазначена в спірному договорі плата за користування кредитними коштами не відповідає дійсному розміру, є приховано завищеною, має місце приховування реальної процентної ставки, їй не надано детального розпису вартості кредиту, всієї необхідної інформації щодо сукупної вартості кредиту перед укладанням договору, не попереджено про валютні ризики, розрахунок суми щомісячного ануїтентного платежу не вірно вирахувано банком, розмір щомісячного платежу за кредитом суттєво різниться з висновком експертизи, спірним договором передбачено одночасне стягнення штрафу та пені, що суперечить закону, розмір пені є завищеним, в договорі передбачений ряд комісій та плати за послуги банку, які він вчиняє на свою користь, фактичний розмір отриманих коштів менше ніж передбачений договором та банк нав'язав їй послуги із страхування.

Банк заперечував проти позову.

Надаючи оцінку вказаному, суд зазначав, що відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до п.23 ч.1 ст.1 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції чинній на час укладення договору) споживчий кредит - кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції.

Згідно зі ст.1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Як вбачається з абзацу 3 ч.4 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції чинній на час укладення договору) у договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: 1) сума кредиту; 2) детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача; 3) дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; 4) право дострокового повернення кредиту; 5) річна відсоткова ставка за кредитом; 6) інші умови, визначені законодавством.

Суд зазначив, що спірні правочини, укладені у письмовій формі, містять положення щодо розміру кредиту, дату його видачі, розмір річної відсоткової ставки, право дострокового повернення кредиту та детальний розпис загальної вартості кредиту.

Отже, посилання позивача в частині того, що кредитний договір та додатковий договір до нього не містить всіх необхідних для споживчих кредитів умов визначених законом, як вірно вважав суд, є безпідставними.

Згідно з ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, чинній на час укладення договору) перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

Вимоги зазначеної статті не передбачали обов'язку банку надати детальний розпис сукупної вартості кредиту в окремому документі (правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 29.08.2018 року, справа № 307/828/16-ц).

Отже, банки повинні надавати детальний розпис сукупної вартості кредиту або в кредитному договорі, або додатку до нього (правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 18.01.2018 року, справа № 308/15879/14-ц).

В матеріалах справи міститься додаток №1, який відповідно до п.8.9 кредитного договору є його невід'ємною частиною, і в ньому містяться відомості про мету кредиту, детальний розпис сукупної вартості кредиту, форми його забезпечення, тип відсоткової ставки, реальна відсоткова ставка та інші відомості, які має повідомити банк перед укладенням споживчих кредитних договорів.

Отже, посилання позивача в частині того, що їй не надано інформації щодо детального розпису сукупної вартості кредиту, значення реальної процентної ставки та абсолютного подорожчання кредиту та інших відомостей передбачених ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», як вірно зазначив суд першої інстанції, безпідставними.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції чинній на час укладення договору) нечесна підприємницька практика включає: будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною.

Згідно з абзацом 2 ч.2 ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції чинній на час укладення договору) підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

При тому, саме позивачка звернулася до банку із заявою про отримання кредиту 06.02.2008 року, рішення про її кредитування банком прийняте 18.02.2008 року і кредитний договір укладений 21.02.2008 року.

Отже, з моменту її звернення до банку до укладення договору минуло п'ятнадцять днів. Суд вірно вважав це достатнім часом для того, щоб зважено підійти до прийняття рішення з приводу укладення/неукладення кредитного договору. Доказів вчинення на позивачку тиску з боку працівників банку або інших дій, спрямованих на примушування її укласти кредитний договір матеріали справи не містять. У свою чергу вона протягом значного проміжку часу виконувала зобов'язання за спірними правочинами, а при розгляді судом справи про стягнення з неї заборгованості за ними вона не ставила під сумнів їх дійсність.

А тому суд не мав підстав стверджувати, що укладення спірних договорів не відповідало внутрішній волі позивачки, а підпис під договорами здійснений під впливом, тиском або через введення в оману з боку працівників банку.

Отже, в цій частині доводи позивачки суд правильно відхилив, як такі, що не доведені та не ґрунтуються на вимогах закону.

Посилання позивача на висновок експерта №65 від 05.02.2018 року суд теж правильно відхилив з огляду на те, що при визначенні розміру ануїтентних платежів та визнанні їх такими, що не відповідають базовим умовам кредитного договору, експерт врахував лише суму відсотків за кредитним договором та заборгованість за тілом кредиту, тоді як згідно додатку до кредитного договору (а.с.25) до його складу входять нарахована плата за резервування, нараховані відсотки та заборгованість за тілом кредиту.

Проте, при визначенні того, що графік погашення кредиту не відповідає умовам кредитного договору, оскільки процентна ставка при щомісячному платежу у розмірі 1204,32 долари США становить 12,7%, експерт не врахував, що грошові кошти, які має сплатити позивачка за відсотками знаходиться в окремій графі графіку, а сума 1 204,32 долари США, з якої він вираховував відсоткову ставку, складається із плати за резервування, нарахованих відсотків та заборгованості за тілом кредиту.

Згідно зі ст.99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня.

Відповідно до вимог ст.192 ЦК України гривня є законним платіжним засобом на території України. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

За змістом ст.524 ЦК України грошовим визнається зобов'язання, виражене у грошовій одиниці України - гривні, проте в договорі сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті.

Загальні положення виконання грошового зобов'язання закріплені у ст.533 ЦК України, зокрема: грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях; якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом; використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Відповідно до ч.3 ст.533 ЦК України використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Законом не заборонено укладати договори, в яких засобом платежу визначено іноземну валюту. Загальновідомим є факт, що в разі знецінення національної валюти розмір зобов'язань в гривневому еквіваленті може суттєво зрости. Позивач при укладенні кредитного договору мав це розуміти та як встановлено судом вільно погодився на такі умови.

На підставі викладеного суд правильно відхилив посилання позивачки в частині того, що банк, укладаючи з нею кредитний договір в іноземній валюті, отримує додатковий прихований дохід від конвертації валюти.

За п.3 ч.5 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах зокрема положення, згідно з якими: передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Відповідно до ч.5 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

Отже, несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними (правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 12 вересня 2012 року № 6-80цс12 та від 25 вересня 2013 року № 6-80цс13).

Суд вірно зазначив, що умови спірних договорів містять положення про сплату винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 2 %, винагороди за резервування ресурсів у розмірі 0,48 % від суми залишку за кредитом і вони призводять до зміни у витратах позичальника, що є порушенням п.3 ч.5 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів».

Посилання позивача в частині незаконності включення до умов договору положень про його зобов'язання сплачувати винагороду за надання фінансового інструменту у розмірі 2 %, винагороду за резервування ресурсів у розмірі 0,48 % від суми залишку за кредитом суд вірно вважав такими, що ґрунтуються на законі.

Проте, у відзиві банк заявив про застосування до вимог позивачки позовної давності.

Згідно ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

За ч.4 ст.267 сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу.

Нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення (ч.1 ст.236 ЦК України).

Отже, перебіг позовної давності за вимогами про визнання недійсним правочину починається за загальними правилами, визначеними у ч.1 ст.261 ЦК України, тобто від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про вчинення цього правочину (правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України №6-75цс15 від 03.02.2016 року).

Відповідно до матеріалів справи та як вірно визначив суд першої інстанції, позивачка є стороною кредитного договору та додаткового договору до нього, які містять оспорювані умови про сплату винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 2 %, винагорода за резервування ресурсів у розмірі 0,48 % від суми залишку за кредитом, тобто обізнаний щодо змісту кредитного договору з моменту його вчинення, а тому перебіг трирічного строку позовної давності за вимогами до кредитного договору почався ще 21.02.2008 року і закінчився 21.02.2011 року, а за вимогами до додаткового договору до кредитного договору почався 30.10.2008 року і закінчився 30.10.2011 року, тоді як з позовом вона звернулася 21.03.2018 року, тобто з пропуском трьохрічного строку позовної давності, що має наслідком відмову у задоволенні позову в цій частині на підставі ч.4 ст.267 ЦК України.

Колегія суддів вважає, що суд вірно відхилив підстави для поновлення строку позовної давності у зв'язку з тим, що про порушення свого права позивачка дізналася в січні 2018 року, так як вона могла звернутися до експерта для аналізу умов договору та адвоката за консультацією, починаючи від 21.02.2008 року і з моменту закінчення строку позовної давності за даним позовом до її звернення до суду минуло більше семи років, також цей час є значним, а наведена нею підстава для поновлення строку позовної давності не могла бути визнаною поважною.

Щодо доводів позивачки про надмірний розмір пені та нав'язування укладення договору страхування правильно зазначив, що вважає їх безпідставними, оскільки згідно зі ст.6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору.

Твердження про те, що в умовах договору містяться положення про подвійну відповідальність та що їй не видано всієї суми кредиту суд правильно вважав такими, що вони не є підставами для визнання договору недійсним, оскільки стосуються виконання договору та в разі їх обґрунтованості можуть стати підставою для відмови в позові про стягнення заборгованості.

Згідно зі ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про порушення судом норм матеріального і процесуального права безпідставні, спростовуються матеріалами справи та висновками суду, викладеними в рішенні.

Інших доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції чи доводили б порушення ним норм цивільного або цивільно-процесуального законодавства, апеляційна скарга не містить.

Обґрунтовуючи судове рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та враховуючи, що обставини справи судом встановлені відповідно до наданих пояснень сторін та письмових доказів, що містяться в матеріалах справи, колегія суддів приходить до висновку, що рішення постановлене з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.263, 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 15 листопада 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 08 квітня 2019 року.

Суддя-доповідач:

Судді: