Справа № 343/980/18
Провадження № 22-ц/4808/21/19
Головуючий у 1 інстанції Тураш В. А.
Суддя-доповідач Мелінишин
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 січня 2019 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого (суддя-доповідач) Мелінишин Г.П.

суддів: Томин О.О., Ясеновенко Л.В.,

за участю секретаря Петріва Д.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу першого заступника прокурора Івано-Франківської області на рішення Долинського районного суду в складі судді Тураша В.А., ухвалене 23 жовтня 2018 року в м. Долині Івано-Франківської області, повний текст якого виготовлено 29 жовтня 2018 року, у справі за позовом заступника керівника Калуської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Оболонської сільської ради Долинського району до ОСОБА_1 про припинення права власності та повернення земельної ділянки,

в с т а н о в и в:

Заступник керівника Калуської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Оболонської сільської ради Долинського району звернувся у травні 2018 року в суд з позовом до ОСОБА_1, в якому просив скасувати запис Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про право власності №19384407 від 3 березня 2017 року та повернути у власність територіальної громади Оболонської сільської ради земельну ділянку площею 0,1923 га вартістю 164 089,59 грн, що знаходиться по АДРЕСА_1 кадастровий номер НОМЕР_1

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що на підставі рішення Оболонської сільської ради від 25 грудня 2016 року за ОСОБА_1 3 березня 2017 року зареєстровано право приватної власності на земельну ділянку площею 0,1923 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яка розташована по АДРЕСА_1 Проте, вказана земельна ділянка вибула з комунальної власності сільської ради всупереч вимог закону. У ході досудового розслідування кримінального провадження встановлено, що 25 грудня 2016 року сесія Оболонської сільської ради не відбувалась, земельні питання на ній не розглядались. Службові особи сільської ради за попередньою змовою, діючи умисно, шляхом складання завідомо неправдивого документа, виготовили рішення Оболонської сільської ради №143-11/2016 від 25 грудня 2016 року, згідно якого, в тому числі, у власність відповідача передано спірну земельну ділянку. В квітні 2018 року до Долинського районного суду направлено обвинувальний акт про обвинувачення ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 28, ч. 2 ст. 364, ч. 2 ст. 28, ч. 2 ст. 366 КК України. З цих підстав просив задовольнити позов.

Рішенням Долинського районного суду від 23 жовтня 2018 року у задоволенні позову відмовлено за безпідставністю.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачем не надано доказів вчинення відповідачем будь-яких дій, що суперечили б положенням ст.ст. 116,118 ЗК України, або іншим вимогам законодавства. Оболонська сільська рада жодних претензій відносно передачі у власність ОСОБА_1 спірної земельної ділянки не заявляла, своїм правом на оскарження рішенння не скористалась. Рішення сільської ради №143-11/2016 від 25 грудня 2016 року не скасовано, в судовому порядку не оспорювалось. Окрім того, кримінальне провадження по обвинуваченню ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не розглянуто, вказані особи не визнані винними у вчиненні інкримінованих їм злочинів. Водночас ст.62 Конституції України закріплено презумпцію невинуватості.

В апеляційній скарзі перший заступник прокурора Івано-Франківської області посилається на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права. Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову Калуської місцевої прокуратури.

Апеляційна скарга мотивована тим, що підставою для звернення до суду Калуської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Оболонської сільської ради є відсутність волевиявлення власника землі на відчуження земельної ділянки. Відповідно до ч.1 ст. 116 ЗК України громадяни набувають права власності за рішенням органів місцевого самоврядування. Разом з тим, копією протоколу огляду місця події від 21 лютого 2018 року, копією протоколу огляду речей і документів від 20 січня 2018 року, показаннями депутатів Оболонської сільської ради, повідомленням про підозру ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у вчиненні злочину встановлено, що сільською радою 25 грудня 2016 року не приймалось рішення щодо передачі ОСОБА_1 у власність спірної земельної ділянки. При цьому під час дослідження доказів судом необгрунтовано відмовлено у задоволенні клопотання Калуської місцевої прокуратури про огляд матеріалів кримінального провадження №0000018.

Також в порушення вимог п.6 ч.1 ст 251 ЦПК України місцевий суд не зупинив провадження у цій справі до вирішення кримінальної справи про обвинувачення ОСОБА_2 та ОСОБА_4 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 28, ч. 2 ст. 364, ч. 2 ст. 28, ч. 2 ст. 366 КК України. Натомість відмовив у задоволенні позову у зв'язку із відсутністю вироку по цій кримінальній справі та недоведенням факту відсутності рішення про надання земельної ділянки відповідачу.

Помилковим вважає і висновок місцевого суду про те, що рішення Оболонської сільської ради №143-11/2016 від 25 грудня 2016 року не скасовано і є чинним. При цьому не враховано, що таке рішення не приймалось взагалі, а відповідно не може бути визнано нечинним. Звернення до суду з позов про скасування рішення суперечило б фактичним обставинам справи, встановленим у ході досудового розслідування. Разом з тим позов прокурором заявлено з метою задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні земельних питань.

Відзиву на апеляційну скаргу учасниками справи не подано.

В засіданні апеляційного суду представник Прокуратури Івано-Франківської області доводи скарги підтримала з наведених у ній мотивів.

Представник ОСОБА_1 - адвокат ОСОБА_5 доводів скарги не визнав посилаючись на обґрунтованість висновків суду.

Представник Оболонської сільської ради в судове засідання не з'явився будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, що згідно ст. 372 ЦПК України не перешкоджає її розглядові у його відсутності.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд дійшов висновку, що скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

За положеннями ч.ч.2,3 ст. 78 ЗК України право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній та державній власності.

Згідно із ч.1 ст.116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону.

За змістом статті 118 ЗК України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності в тому числі для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки) тощо у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та ін. Орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки розробляється за замовленням громадян суб'єктами господарювання, що є виконавцями робіт із землеустрою згідно із законом, у строки, що обумовлюються угодою сторін. Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки погоджується в порядку, встановленому статтею 186 - 1 цього Кодексу. Орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу у двотижневий строк з дня отримання погодженого проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (а в разі необхідності здійснення обов'язкової державної експертизи землевпорядної документації згідно із законом - після отримання позитивного висновку такої експертизи) приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність.

Право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (ст. 125 ЗК України).

Як правильно встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи рішенням Оболонської сільської ради від 30 травня 2016 року №89-7/2016 ОСОБА_1, на підставі поданої ним 27 травня 2016 року заяви, надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд в АДРЕСА_2. Також зобов'язано відповідача замовити в ліцензованій землевпорядній організації виготовлення проекту землеустрою на вказану земельну ділянку та укласти угоду на виконання робіт. Розроблений проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки подати на затвердження сесії сільської ради (а.с.16 зворот, 29).

Будь-яких заперечень чи спору щодо правомірності або обґрунтованості цього рішення жодною з сторін не було заявлено.

На виконання вказаного рішення ПП «ГеоБудІнформ Долина» на замовлення ОСОБА_1 виготовлено проект землеустрою щодо відведення вказаної ділянки з присвоєнням їй кадастрового номера НОМЕР_1 Земельна ділянка знаходиться в межах населеного пункту с. Оболоня, належить до земель житлово-громадської забудови. Її межі перенесено в натурі, встановлено координати кутів зовнішніх меж землекористування. З обмежень для цільового використання зазначено лише знаходження на ній ЛЕП 0,4 кВ (а.с.12-30).

З'ясовано, що 3 березня 2017 року державним реєстратором Центру надання адміністративних послуг Долинської районної державної адміністрації за ОСОБА_1 зареєстровано право власності на земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) площею 0,1923 га, кадастровий номер: НОМЕР_2 що знаходиться по АДРЕСА_1. Підставою виникнення права власності зазначено рішення органу місцевого самоврядування №143-11/2016, видане 25 грудн 2016 року Оболонською сільською радою Долинського району (а.с.45).

Обгрунтовуючи позовні вимоги, заявлені в інтересах держави, заступник керівника Калуської місцевої прокуратури покликався на те, що вказана земельна ділянка вибула з комунальної власності сільської ради всупереч вимог закону без волевиявлення відповідного органу, оскільки 25 грудня 2016 року сесія Оболонської сільської ради не відбувалась та земельні питання на ній не розглядались.

Статтею 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

За приписами ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу Конвенції кожна фізична чи юридична особа має право володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до сталої практики ЄСПЛ (серед багатьох інших, рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 07 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 02 листопада 2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям.

ЄСПЛ констатує порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

При цьому критерій «законності» означає, що втручання держави у право власності особи повинно здійснюватися на підставі закону - нормативно-правового акта, який має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Сам лише факт, що правова норма передбачає більш як одне тлумачення, не означає, що закон непередбачуваний. Сумніви щодо тлумачення закону, що залишаються, враховуючи зміни в повсякденній практиці, усувають суди в процесі здійснення правосуддя.

Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися «значною свободою (полем) розсуду». Втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності об'єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності.

Принцип «пропорційності» передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов'язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання.

«Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». Одним із елементів дотримання принципу «пропорційності» при втручанні в право особи на мирне володіння майном є надання їй справедливої та обґрунтованої компенсації.

У справах «Рисовський проти України» (рішення від 20 жовтня 2011 року, заява № 29979/04), «Кривенький проти України» (рішення від 16 лютого 2017 року, заява № 43768/07), пов'язаних із земельними правовідносинами, ЄСПЛ, встановивши порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, зазначив про право добросовісного власника на відповідну компенсацію чи інший вид належного відшкодування у зв'язку з позбавленням права на землю.

Водночас висновки ЄСПЛ потрібно застосовувати не безумовно, а із урахуванням фактичних обставин справи, оскільки ЄСПЛ рекомендував оцінювати дії не тільки органів держави-відповідача, але і самого скаржника. Це пов'язано з тим, що певні випадки порушень, на які особа посилається як на підставу для застосування статті 1 Першого протоколу до Конвенції, можуть бути пов'язані із протиправною поведінкою самого набувача майна.

Саме такі висновки викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2018 року в справі № 14-76цс18 за наслідками усунення правової проблеми та розбіжностей під час вирішення вказаної категорії спорів національними судами, які витребовували майно від добросовісного набувача без надання будь-якої компенсації та, зокрема, вищевикладеними рішеннями ЄСПЛ у подібних справах про порушення Україною статті 1 Першого протоколу до Конвенції у зв'язку з позбавленням заявника права на земельну ділянку без надання будь-якої компенсації або іншого відповідного відшкодування.

Про необхідність врахування цієї практики Європейського суду з прав людини звернула увагу Велика Палата Верховного Суду і у постанові від 20 листопада 2018 року в справі № 372/2592/15-ц.

У справі «Стретч проти Сполученого Королівства» Європейський суд дійшов висновку, що оскільки особу позбавили права на його майно лише з тих підстав, що порушення були вчинені з боку публічного органу, а не громадянина, в такому випадку мало місце «непропорційне втручання у право заявника на мирне володіння своїм майном та, відповідно, відбулось порушення статті 1 Першого протоколу Конвенції».

Відтак, самі по собі допущені органами публічної влади порушення при визначенні умов та порядку приватизації не можуть бути безумовною підставою для визнання приватизаційних договорів недійсними, повернення приватизованого майна державі в порушення права власності набувача, якщо вони не допущені внаслідок винної, протиправної поведінки самого набувача.

З матеріалів справи вбачається, що 26 квітня 2018 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 оголошено підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 28, ч. 2 ст. 364, ч. 2 ст. 28, ч. 2 ст. 366 КК України. Зі змісту повідомлення про підозру вбачається, що вони як службові особи підозрюються у складанні та видачі завідомо неправдивого документа - рішення Оболонської сільської ради від 25 грудня 2016 року №143-11/2016 (а.с.37-39, 40-42).

З'ясовано, що матеріали кримінального провадження про обвинувачення ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перебувають на розгляді Долинського районного суду. Останнє судове засідання призначено на 16 січня 2019 року (а.с.43-44).

Допитані у судовому засіданні в суді першої інстанції свідки - депутати ОСОБА_7 та ОСОБА_8 пояснили, що ОСОБА_1 правомірно звернувся до сільської ради із заявою про передачу йому у власність спірної земельної ділянки. Будь-яких винних дій з його сторони при цьому не було. Вказана земельна ділянка раніше перебувала у користуванні його матері, на ній знаходиться незавершене житлове будівництво.

В засіданні апеляційного суду з пояснень представника прокуратури з'ясовано, що саме по собі право ОСОБА_1 на отримання у власність земельної ділянки для обслуговування житлового будинку не оспорюється, з огляду на що при розгляді цього питання відповідним органом в межах його компетенції може в послідуючому бути вирішено.

В пунктах 70, 71 рішення ЄСПЛ від 20 жовтня 2011 року в справі «Рисовський проти України» (заява № 29979/04), яке набуло статусу остаточного 20 січня 2012 року, Суд підкреслив особливу важливість принципу «належного урядування». Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. Потреба виправити минулу «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу; у контексті скасування помилково наданого права на майно принцип «належного урядування» може не лише покладати на державні органи обов'язок діяти невідкладно, виправляючи свою помилку, а й потребувати виплати відповідної компенсації чи іншого виду належного відшкодування колишньому добросовісному власникові. Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються.

Таким чином, суд першої інстанції, з урахуванням наявних у матеріалах справи доказів, зважаючи на необхідність дотримання принципу «належного урядування», дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову, оскільки особу може бути позбавлено її власності лише в інтересах суспільства, на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права, а при вирішенні питання про можливість позбавлення особи власності мусить бути дотримано справедливої рівноваги між інтересами суспільства та правами власника. Крім того, позивачем в цій справі не доведена не правова (протизаконна) поведінка ОСОБА_1 при набутті права власності на спірну земельну ділянку. Навпаки, набуваючи право власності на це нерухоме майно він вправі був покладатися на легітимність добросовісних дій державного органу.

Доводи апеляційної скарги щодо неналежної оцінки доказів, зібраних у кримінальному провадженні (протоколу огляду місця події, протоколу огляду речей і документів, показанням депутатів Оболонської сільської ради, повідомленням про підозру ОСОБА_2 та ОСОБА_3 тощо) не заслуговую на увагу, оскільки такі зібрані у порядку, передбаченому КПК України і їм буде надана оцінка в процесі розгляду кримінального провадження.

Неспроможними є також посилання апелянта на те, що місцевим судом в порушення вимог закону не було зупинено провадження у цій справі до вирішення кримінальної справи про обвинувачення ОСОБА_2 Та ОСОБА_4

Відповідно до п.6 ч. 1 ст. 251 ЦПК України суд зобов'язаний зупинити провадження у справі у разі об'єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного провадження, адміністративного, цивільного, господарського чи кримінального судочинства, - до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі; суд не може посилатися на об'єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.

Враховуючи відсутність об'єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку кримінального судочинства у суду першої інстанції не було підстав для зупинення провадження у справі.

Окрім того, зупинення провадження у справі не повинно призводити до зменшення розумного строку розгляду справи.

Інші доводи апеляційної скарги також не дають підстав вважати, що висновки суду не відповідають обставинам справи, а рішення ухвалено з порушенням норм матеріального права та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, та фактично зводяться до переоцінки доказів, яким судом дана належна правова оцінка.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

За змістом ст.375 ЦПК суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

У зв'язку з наведеним, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а судове рішення - без змін.

Оскільки судове рішення залишено без змін, а скарга - без задоволення, то судовий збір за подання апеляційної скарги покладається на особу, яка подала скаргу.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381 - 384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу першого заступника прокурора Івано-Франківської області залишити без задоволення, а рішення Долинського районного суду від 23 жовтня 2018 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Головуючий Г.П. Мелінишин

Судді: О.О. Томин

Л.В. Ясеновенко

Повний текст постанови виготовлено 14 січня 2019 року.