РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 січня 2019 року м. Кремінна

Справа № 414/2555/18

Провадження № 2/414/20/2019

Кремінський районний суд Луганської області у складі:

головуючого судді Безкровного І.Г.,

за участю секретаря с/з Нагорянської О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Кремінна Луганської області за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 звернулася до Кремінського районного суду Луганської області з позовом до ОСОБА_3 про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини, в обґрунтування якого посилається на наступні обставини.

Позивач є рідною донькою ОСОБА_4, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_7 та після смерті якої залишилася спадщина на житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_2.

У вересні 2018 року позивач звернулася до Рубіжанської державної нотаріальної контори Луганської області із заявою про видачу свідоцтва на право власності на вищезазначений житловий будинок, проте 19.09.2018 постановою нотаріуса їй було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, оскільки позивачем було пропущено встановлений законом шестимісячний строк для подання заяви про прийняття спадщини.

Позивач зазначає, що інших осіб, які зверталися до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва на право власності на вищезазначений житловий будинок, який залишився після смерті ОСОБА_4, немає. Заповіт мати позивача за своє життя не складала. Окрім позивача, до кола спадкоємців за законом входить батько позивачаОСОБА_3, який фактично прийняв спадщину,оскільки на момент смерті проживав разом із матір'ю позивача, однак до нотаріуса останній не звертався та спадщину на себе не оформляв.

Позивач вважає, що вищезазначений законом шестимісячний строк для прийняття спадщини був пропущений нею з поважних причин, а саме: 1) після смерті матері позивач перебувала у глибокій депресії, яка негативно вплинула на стан її здоров'я; 2) позивач є багатодітною матір'ю та її молодший син ОСОБА_5 є дитино-інвалідом, має вроджений порок серця та потребує постійного медичного нагляду та турботи. Середній син позивача ОСОБА_6 восени 2018 року потрапив до лікарні з діагнозом «гострий гангренозний апендицит» та був прооперований і тривалий час перебував на стаціонарному лікуванні.

Крім того, поважність причини пропуску шестимісячного строку для прийняття спадщини обумовлений ще тим, що позивач вимушена працювати на двох роботах задля того, щоб забезпечити своїм дітям належний рівень життя, навчання, лікування тощо. Також на даний час позивач навчається на заочному відділенні університету та здобуває вищу освіту, щоб у подальшому влаштуватися на більш оплачувану роботу та відповідно забезпечувати своїх дітей належним рівнем життя.

У зв'язку з цим позивач просила суд визначити їй додатковий строк тривалістю три місяці для подання заяви про прийняття спадщини після смерті її матері ОСОБА_4, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_7, визнавши причини пропуску шестимісячного строку для подання заяви про прийняття спадщини поважними.

У судове засідання позивач не з'явилася, надала заяву, в якій просила розглянути справу за її відсутності, а також зазначила, що позовні вимоги підтримує.

Відповідач у судове засідання не з'явився, надав суду письмову заяву, в якій зазначив, що позовні вимоги визнає та просить розглянути справу за його відсутності.

Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з'явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

У зв'язку із неявкою в судове засідання відповідача, який був належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду справи, причини неявки ним не повідомлялися, відзиву на позову він не подав, а позивач не заперечувала проти вирішення справи у заочному порядку, розгляд справи здійснювався за відсутності відповідача на підставі наявних у справі доказів, про що судом була постановлена відповідна ухвала.

Також, у зв'язку із неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося, а справа розглядалася за наявними у ній письмовими матеріалами.

Розглянувши цивільну справу в межах заявлених позовних вимог, повно всебічно та об'єктивно дослідивши та оцінивши за своїм внутрішнім переконанням надані докази як окремо, так і в їх сукупності, суд дійшов наступних висновків.

Судом встановлено, що ОСОБА_2, яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Рубіжне Луганської області, 28 грудня 1996 року уклала шлюб із ОСОБА_8, після реєстрації якого взяла собі прізвище чоловіка, а її батьками є ОСОБА_3 та ОСОБА_4. Зазначені обставини підтверджуються свідоцтвом про народження та паспортом позивача, а також свідоцтвом про одруження серії НОМЕР_3 (а.с. 23, 24, 26).

Мати позивача ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_7 у м. Кремінна Луганської області у віці 77 років. З довідки Варварівської сільської ради Кремінського району Луганської області № 562 від 12.09.2018 вбачається, що померла ОСОБА_4 була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2. За даною адресою також був зареєстрований її чоловік ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с. 9, 25).

19 вересня 2018 року позивач звернулася до Рубіжанської державної нотаріальної контори Луганської області із заявою про видачу свідоцтва на право власності на житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_2, однак постановою нотаріуса № 231/02-31 від 19.09.2018 їй було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії у зв'язку з тим, що позивач ОСОБА_2 спадщину у встановлений законом спосіб не прийняла, тобто заяву про прийняття спадщини протягом шести місяців з часу відкриття спадщини не подавала і разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини постійно не проживала. У спадковій справі відсутні будь-які документи, які б підтверджували факт прийняття спадщини з боку позивача. Також у спадковій справ відсутні будь-які заяви, крім заяви позивача, про видачу свідоцтва про право на спадщину, інформація щодо заповіту у Спадковому реєстрі станом на 19.09.2018 від імені спадкодавця також відсутня (а.с. 8).

Відповідно до ст. 1217 Цивільного кодексу України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Відповідно до ч. 3 ст. 1223 ЦК України право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою.

Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини (ч. 3 ст. 1268, ч. 1 ст. 1273 ЦК України).

Таким чином, батько позивача ОСОБА_3 фактично прийняв спадщину після смерті матері позивача ОСОБА_4, оскільки на час смерті останньої проживав разом зі спадкодавцем, однак до нотаріуса з будь-якими заявами про видачу свідоцтва про право на спадщину на спадкове майно не звертався.

Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно зі спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини протягом шести місяців з часу відкриття спадщини, яким є день смерті особи (ч. 1 ст. 1269, ч. 1 ст. 1270, ч. 2 ст. 1220 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Згідно з ч. 3 ст. 1272 ЦК України за позовом спадкоємця, що пропустив строк для прийняття спадщини із поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.

Таким чином, зазначені положення закону свідчать про те, що встановлення обмежень строку оформлення спадкових прав повинно застосовуватися з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру, а перевіряючи його дотримання слід звертати увагу на обставини справи.

У пункті 24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» № 7 від 30.05.2008 зазначається, що особа, яка не прийняла спадщину в установлений законом строк, може звернутися до суду з позовною заявою про визначення додаткового строку для прийняття спадщини відповідно до частини третьої статті 1272 ЦК України. Вирішуючи питання про визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов'язані з об'єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 23.08.2017 у справі № 1320цс17 та постанові Верховного Суду від 06.06.2018 у справі 592/9058/17-ц, які суд враховує під час розгляду цієї цивільної справи в силу приписів ч. 4 ст. 263 ЦПК України.

При цьому коло причин, що можуть свідчити про поважність пропуску спадкоємцем строку подання заяви про прийняття спадщини, законом не визначено, а отже суд у кожному конкретному випадку з урахуванням наданих доказів та обставин справи визначає, чи є достатні підстави для визнання таких причин поважними та надання додаткого строку для подання такої заяви.

Судом встановлено, що позивач є багатодітною матір'ю, яка має на утриманні трьох дітей: ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_4, ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_5, та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_6, які проживають разом із позивачем та її чоловіком (а.с. 21, 22).

Молодший син ОСОБА_5 є дитиною-інвалідом і має вроджений порок серця та потребує постійного медичного нагляду та турботи, що підтверджується випискою з епікризу № 1612 та медичними довідками (а.с. 15-20). Інший син позивача ОСОБА_6 у період часу з 25.03.2018 по 02.04.2018 перебував на стаціонарному лікуванні у хірургічному відділенні з діагнозом «гангренозний апендицит», що підтверджується виписним епікризом Рубіжанської центральної міської лікарні Луганської області № 2497 (а.с. 14).

В той же час, сама позивач ОСОБА_2 для забезпечення утримання багатодітної сім'ї з 01.09.2010 працює викладачем по класу фортепіано КУ "Кремінська РДМШ" при відділі культури Кремінської РДА, що підтверджується відповідною довідкою (а.с. 13).

Таким чином, суд бере до уваги, що поважність причини пропуску строку подання заяви про прийняття спадщини позивачем обумовлюється наявністю в неї трьох дітей, які лікувалися, а один з яких є дитиною-інвалідом, внаслідок чого позивач була вимушена спрямовувати свої зусилля на піклування дітьми.

Згідно зі ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського Суду як джерело права.

Також відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права

Прецендента практика ЄСПЛ містить принцип «належного урядування». Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (рішення у справах: «Беєлер проти Італії», «Онер'їлдіз проти Туреччини», «Megadat.com S.r.l. проти Молдови», «Москаль проти Польщі»). Зокрема, на державні органи покладено обов'язок запровадити внутрішні процедури, які сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, що зачіпають майнові інтереси

Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції закріплює захист власності і встановлює, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно з усталеною практикою Європейського Суду з прав людини Конвенція призначена для гарантування не теоретичних або ілюзорних прав, а прав практичних та ефективних (рішення від 09.10.1979 у справі Ейрі (пункт 24), рішення від 30.05.2013 у справі «Наталія Михайленко проти України (пункт 32). У розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції «майном» визнаються активи, включаючи права вимоги, стосовно яких заявник може стверджувати, що він має принаймні «законне сподівання» на отримання можливості ефективно здійснити майнове право (рішення ЄСПЛ у справі «Стретч проти Сполученого Королівства» (пункт 32). «Законне сподівання» на отримання «активу» також може захищатися статтею 1 Першого протоколу. Так, якщо суть вимоги особи пов'язана з майновим правом, особа, якій воно надане, може вважатися такою, що має «законне сподівання», якщо для такого права у національному законодавстві існує достатнє підґрунтя - наприклад, коли є усталена практика національних судів, якою підтверджується його існування (рішення у справі «Копецький проти Словаччини» (Kopecky v. Slovakia).

Отже, враховуючи принцип автономного тлумачення понять, застосовний у практиці Європейського суду, отримане (хоча і не оформлене належним чином) спадкове майно охоплюється поняттям «майно» в розумінні ст. 1 Першого протоколу.

В той же час, відповідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Більше того, згідно зі стандартом, розробленим у практиці ЄСПЛ на підставі висновків у його рішеннях, для встановлення відповідності певного заходу принципу правомірності позбавлення володіння слід проаналізувати три критерії: 1) чи є такий захід правомірним (передбачається національним законодавством); 2) чи має позбавлення власності суспільний (громадський) інтерес; 3) чи є такий захід пропорційним поставленій меті (забезпечує справедливу рівновагу між інтересами суспільства та необхідністю додержання фундаментальних прав окремої людини). Якщо хоча б одного із зазначених критеріїв не буде дотримано, то ЄСПЛ констатує порушення державою ст. 1 Першого протоколу до Конвенції.

Відповідно до третього критерію, уніфікований підхід ЄСПЛ до оцінки вимог, закріплених у ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, ґрунтується також на критерії «справедливої рівноваги (балансу)» між інтересами держави (суспільства), пов'язаними з втручанням у право власності, та інтересами особи, яка так чи інше страждає від такого втручання (рішення від 23.09.1982 року справі «Спорронг і Льоннрот проти Швеції»). Зазначений критерій передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між поставленою метою та засобами, які використовуються для її досягнення. ЄСПЛ вважає, що будь яке втручання у право власності обов'язково повинне відповідати принципу пропорційності. «Справедливий баланс» має бути дотриманий між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами захисту основних прав людини. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа, про яку йдеться, несе «індивідуальний і надмірний тягар» (рішення у справі «Трегубенко проти України»).

Питання про те, чи буде досягнута справедлива рівновага між вимогами загального інтересу і захисту фундаментальних прав особи, має значення лише за умови, що таке втручання відповідає вимогам закону і не є безпідставним.

Суд враховує, що наслідки пропущення позивачем строку для прийняття спадщини будуть непропорційними, оскільки вона втратить право на спадкування майна, яке залишилося після смерті спадкодавця, яка доводилася їй рідною матір'ю. І спочатку смерть близької людини, а потім і втрата спадкового майна будуть для неї занадто надмірним тягарем, і при цьому буде порушено баланс між інтересами держави та фізичної особи.

Відповідно ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Враховуючи, що відповідач надав суду письмову заяву, в якій безумовно визнав позовні вимоги, суд приймає визнання відповідачем позову. При цьому судом враховано, що у справі відсутні будь-які докази, які б свідчили про те, що визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що позивач пропустила встановлений законодавством строк для прийняття спадщини з поважної причини, а тому суд вважає за необхідне задовольнити позов повністю та визначити позивачу додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини тривалістю два місяці, якого, на думку суду, буде достатньо для подання позивачем відповідної заяви.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 5, 10-13, 76-81, 89, 206, 247, 258, 259, 263-265 ЦПК України,

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1; місце проживання: АДРЕСА_3) до ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_2; місце проживання: АДРЕСА_2), про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини, - задовольнити повністю.

Визначити ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини, що відкрилася після смерті її матері ОСОБА_4, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_7, тривалістю два місяці з дня набрання рішенням суду законної сили.

Рішення суду може бути оскаржено шляхом подання апеляційної скарги до Луганського апеляційного суду безпосередньо або через Кремінський районний суд Луганської області протягом тридцяти днів з дня його складення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя І.Г. Безкровний