Постанова

Іменем України

10 січня 2019 року

м. Київ

справа № 500/2095/15-ц

провадження № 61-15712св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О., Пророка В. В., Сімоненко В. М., Фаловської І. М. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідачі: Відкрите акціонерне товариство «Національна страхова компанія «Оранта», ОСОБА_2,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Апеляційного суду Одеської області від 07 лютого 2018 року у складі колегії суддів: Черевка П. М., Драгомерецького М. М., Громіка Р. Д.,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Відкритого акціонерного товариства «Національна страхова компанія «Оранта» (далі - ВАТ «НАСК «Оранта»), ОСОБА_2 про відшкодування шкоди.

Позовна заява мотивована тим, що 11 травня 2014 року відбулася дорожньо-транспортна пригода (далі - ДТП), під час якої ОСОБА_2, керуючи автомобілем Mercedes-Benz Vito, здійснив наїзд на ОСОБА_1, внаслідок чого вона отримала тілесні ушкодження середньої тяжкості та понесла втрати на лікування у розмірі 63 273,34 грн. Цивільно-правова відповідальність ОСОБА_2 на час ДТП була застрахована у ВАТ «НАСК «Оранта». Крім того, діями ОСОБА_2 позивачу було завдано моральної шкоди.

На підставі викладеного ОСОБА_1 просила: стягнути з ВАТ «НАСК «Оранта» на користь ОСОБА_1 62 763,34 грн на відшкодування матеріальної шкоди, 3 138,16 грн на відшкодування моральної шкоди, 1 580 грн витрат на правову допомогу, а разом - 67 481,50 грн; стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 510 грн на відшкодування матеріальної шкоди (франшизи), 16 861,84 грн на відшкодування моральної шкоди, 420 грн витрат на правову допомогу, а разом - 17 791,84 грн.

Заочним рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 19 січня 2017 року позов задоволено. Стягнуто з ВАТ «НАСК «Оранта» на користь ОСОБА_1 62 763,34 грн на відшкодування матеріальної шкоди, 3 138,16 грн на відшкодування моральної шкоди та 1 580 грн витрат на правову допомогу, а разом - 67 481,50 грн. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 510 грн на відшкодування матеріальної шкоди (франшизи), 16 861,84 грн на відшкодування моральної шкоди та 420 грн витрат на правову допомогу, а разом - 17 791,84 грн. Стягнуто з ВАТ «НАСК «Оранта» на користь держави судовий збір у розмірі 1 264 грн. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у розмірі 336 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що обов'язок відшкодувати завдану шкоду джерелом підвищеної небезпеки покладається на володільця джерела. Відповідачами не доведено, що позивачу завдано шкоду внаслідок дії непереборної сили або умислу потерпілого. Також позивачу завдано моральну шкоду. При настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті ДТП життю, здоров'ю, майну третьої особи.

Постановою Апеляційного суду Одеської області від 07 лютого 2018 року заочне рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 20 880,20 грн компенсації матеріальної шкоди, 5 000 грн моральної шкоди, 1 000 грн витрат на правову допомогу та 610 грн судового збору на користь держави.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що потерпіла особа не надала доказів, які підтверджували юридичний факт, а саме вирок або постанову суду, відповідно до яких особа, відповідальність якої застрахована у НАСК «Оранта», визнана винною у вчиненні даного правопорушення.

У касаційній скарзі, поданій у лютому 2018 року до Верховного Суду, ОСОБА_1, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати постанову апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що звертаючись до апеляційного суду страховик вказував, що позивач не звертався до нього із заявою про виплату страхового відшкодування, проте такі доводи спростовані матеріалами страхової справи, в якій міститься заява ОСОБА_1 про виплату страхового відшкодування, а також рекомендованим листом на адресу ВАТ «НАСК «Оранта». Разом з тим шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, завжди є неправомірною та передбачає безвинну відповідальність його власника. Жодних доказів, що шкоду було завдано внаслідок непереборної сили чи умислу потерпілого, відповідачем не надано. Страховик зобов'язаний відшкодувати шкоду, яка завдана застрахованим джерелом підвищеної небезпеки.

У травні 2018 року ПАТ «НАСК «Оранта» подало відзив на касаційну скаргу, вказуючи на те, що постановою від 11 грудня 2014 року закрито кримінальне провадження відносно ОСОБА_2 у зв'язку з відсутністю в його діях ознак кримінального правопорушення. Вказаною постановою встановлено, що ОСОБА_2 не мав технічної можливості попередити наїзд на пішохода. Позивач пропустила строк для звернення до страховка із заявою про виплату страхового відшкодування. Потерпіла особа безпідставно подала позов до страховка, оскільки ним не були порушені законні інтереси позивача.

17 травня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною другою статті 389 ЦПК України встановлено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Суди встановили, що 11 травня 2014 року відбулася ДТП, під час якої ОСОБА_2, керуючи автомобілем Mercedes-Benz Vito, здійснив наїзд на ОСОБА_1, внаслідок чого вона отримала тілесні ушкодження середньої тяжкості.

Цивільно-правова відповідальність ОСОБА_2 на час ДТП була застрахована у ВАТ «НАСК «Оранта», страхова сума за шкоду завдану життю і здоров'ю потерпілих становить 100 000 грн, франшиза - 510 грн.

Суди встановили, що ОСОБА_1 витратила на лікування від травм, отриманих під час ДТП, 63 273,34 грн.

Постановою слідчого Слідчого відділу Ізмаїльського міського відділу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області від 11 грудня 2014 року закрито кримінальне провадження за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого статтею 286 КК України, у зв'язку з відсутністю в діях ОСОБА_2 складу кримінального правопорушення.

Вказаною постановою встановлено, що ОСОБА_2 не мав технічної можливості попередити наїзд на пішохода.

Статтею 1187 ЦК України передбачені підстави і порядок відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, частиною першої цієї статті встановлено, що джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов'язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Частиною другої статті встановлено, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Відповідно до частини п'ятої статті 1187 ЦК України особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Аналіз наведеної норми права дає підстави для висновку, що на відповідача покладено обов'язок довести, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, спричинена внаслідок дії непереборної сили або умислу потерпілого, тобто не з вини відповідача. Разом із тим шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, завжди є неправомірною та передбачає безвинну відповідальність власника такого джерела. Незалежно від вини фізичної особи відшкодовується і моральна шкода внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.

За загальним правилом обов'язок відшкодувати завдану шкоду джерелом підвищеної небезпеки покладається на володільця джерела.

Володілець джерела підвищеної небезпеки може бути звільнений судом від відповідальності у двох випадках: якщо доведе, що шкоди було завдано внаслідок дії непереборної сили або умислу потерпілого.

У першому випадку слід довести: наявність обставин непереборної сили; її надзвичайний характер; неможливість попередити за даних умов; причинний зв?язок між даною обставиною і завданою шкодою. У даному випадку ризик невідшкодування шкоди покладається на самого потерпілого.

Разом з тим метою здійснення обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності Закон України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (стаття 3) визначає забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров'ю та/або майну потерпілих внаслідок ДТП, а також захист майнових інтересів страхувальників.

Відповідно до положень частини першої статті 22 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» при настанні страхового випадку страховик або МТСБУ відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна в результаті ДТП життю, здоров'ю, майну третьої особи.

Страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров'ю та/або майну потерпілого.

Отже законом встановлено порядок відшкодування шкоди у випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов'язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди.

У випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов'язанні в межах суми страхового відшкодування є страховик завдавача шкоди. Цей страховик хоч і не завдав шкоди, але є зобов'язаним суб'єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» порядку.

Обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів здійснюється, зокрема, з метою забезпечення відшкодування шкоди майну потерпілих внаслідок ДТП та захисту майнових інтересів страхувальників (стаття 3 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).

Суди встановили, що позивач повідомила ВАТ «НАСК «Оранта» про настання страхового випадку та звернулася з відповідною заявою від 30 березня 2015 року, в якій просила перерахувати суму страхового відшкодування.

Проте, вказане звернення позивача страховик залишив без реагування.

З огляду на презумпцію вини завдавача шкоди (частина друга статті 1166 ЦК України) відповідач звільняється від обов'язку відшкодувати шкоду (у тому числі і моральну шкоду), якщо доведе, що шкоду було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (частина п'ята статті 1187 ЦК України, пункт 1 частини другої статті 1167 ЦК України). Потерпілий подає докази, що підтверджують факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір завданої шкоди, а також докази того, що відповідач є завдавачем шкоди або особою, яка відповідно до закону зобов'язана відшкодувати шкоду.

Разом з тим відповідачі не довели належними та допустимими доказами, що шкоду було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Відповідно до статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

На підставі викладеного суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, завжди є неправомірною та передбачає безвинну відповідальність власника такого джерела. Незалежно від вини фізичної особи, завдана нею шкода відшкодовується, зокрема, якщо шкоду завдано ушкодженням здоров'я, життю внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки. Завдавач шкоди застрахував свою цивільно-правову відповідальність у ВАТ «НАСК «Оранта», тому з останнього має бути стягнута моральна та матеріальна шкода відповідно до умов договору страхування.

При цьому, судом першої інстанції стягнуто завдану майнову шкоду, розмір якої підтверджено належними та допустимими доказами, в межах ліміту страхового відшкодування.

Також місцевий суд, враховуючи норми статті 26-1 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», правильно визначив розмір моральної шкоди, яка підлягає стягненню зі страховика.

Безпідставними є доводи відповідача, що позивач не звертався до страховика про виплату страхового відшкодування у визначений законом строк. Разом з тим, такий обов'язок установлений законодавством для надання страховику можливості перевірити обставини ДТП власними силами і запобігти необґрунтованим виплатам. Факт настання страхового випадку ніким у справі не оспорюється. Він зафіксований правоохоронними органами. Установлено, що ОСОБА_1 внаслідок ДТП отримала тілесні ушкодження середньої тяжкості та проходила тривалий час лікування, зокрема і на момент звернення до суду. Розмір страхової виплати складається з вартості лікування та моральної шкоди. Тому сам по собі факт невчасного звернення до страховка про стягнення страхового відшкодування не є підставою для відмови у його виплаті.

Таким чином, суд першої інстанції розглянув спір з додержанням норм матеріального та процесуального права, дійшов правильного висновку про задоволення позову.

Апеляційний суд всупереч нормам процесуального права помилково залишив поза увагою встановлені судом першої інстанції обставини, не навів вмотивованих обґрунтувань на спростування встановлених судом першої інстанції обставин та досліджених доказів, не врахував указані вище норми матеріального права, а тому помилково скасував рішення місцевого суду.

Відповідно до частини першої статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Рішення суду першої інстанції ухвалено відповідно до норм матеріального права з дотриманням норм процесуального права та на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин справи, а тому вказане рішення на підставі статті 413 ЦПК України необхідно залишити в силі, а постанову апеляційного суду - скасувати.

Керуючись статтями 402, 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1задовольнити.

Постанову Апеляційного суду Одеської області від 07 лютого 2018 року скасувати, заочне рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 19 січня 2017 року залишити в силі.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді А. О. Лесько

В. В. Пророк

В. М. Сімоненко

І. М. Фаловська