Постанова

Іменем України

27 березня 2019 року

м. Київ

справа № 607/19036/15-ц

провадження № 61-21189св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Крата В. І. (суддя-доповідач),

суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І., Коротуна В. М., Курило В. П.,

учасники справи:

позивач за первісним позовом (відповідач за зустрічним позовом) - ОСОБА_1,

відповідач за первісним позовом (позивач за зустрічним позовом) - ОСОБА_2,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 11 листопада 2016 року у складі судді: Ромазана В. В. та ухвалу апеляційного суду Тернопільської області від 21 лютого 2017 року у складі колегії суддів: Бершадської Г. В., Гірського Б. О., Ткач О. І.,

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2015 року ОСОБА_1 звернулась з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя.

Позовна заява обґрунтована тим, що вона із 09 березня 2013 року перебувала у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_2, за час якого та за спільні кошти подружжя ними набуто рухоме та нерухоме майно.

ОСОБА_1 просила:

провести поділ майна виділивши ОСОБА_2 в рахунок належної йому 1/2 частини спільно нажитого майна подружжя: житловий будинок, який знаходиться за адресою, АДРЕСА_1 вартістю - 2 338 280 грн, світильники - 2 шт., вартістю 7000 грн та 5000 грн, диван вартістю 18 000 грн, стіл та крісла, вартістю 16 000 грн; два коврики, вартістю 12 300 грн, жалюзі, вартістю 15 000 грн, посуд, вартістю 6000 грн, спальний гарнітур, вартістю 20 000 грн, стільниця на кухонні меблі вартістю 6 500 грн., комп'ютер, вартістю 4000 грн, скатертину вартістю 1 000 грн, ковдри, подушки, покривало, загальною вартістю 2000 грн, комп'ютерне крісло, вартістю 2000 грн, телевізор, вартістю 14 000 грн, домашній кінотеатр, вартістю 8000 грн., холодильник «Samsung», вартістю 7 500 грн, кухонний гарнітур, вартістю 30 000 гривень, автомобіль марки «AUDI А6», 2008 року випуску, реєстраційний номерний знак НОМЕР_1, номер кузова НОМЕР_2, вартістю 376 989 грн, автомобіль марки «AUDI А6», 2006 року випуску, реєстраційний номерний знак НОМЕР_3, номер кузова НОМЕР_5, вартістю 432 314 грн;

стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію належної їй 1/2 частини спільно нажитого майна подружжя у розмірі - 1 660 941,50 грн.

У березні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до ОСОБА_1 із зустрічним позовом про визнання двох автомобілів та будинку його особистою власністю.

Зустрічний позов мотивований тим, що будинок збудований за кошти батька на належній батькові земельній ділянці, яка в подальшому була йому подарована. Автомобіль «AUDI А6», 2008 року випуску, реєстраційний номерний знак НОМЕР_1 придбаний ним за кошти, отримані від продажу його попереднього автомобіля, а інший автомобіль - «AUD1 А6», 2006 року випуску, реєстраційний номерний знак НОМЕР_3, придбаний для батька на його ім'я за кошти батька, отримані ним від продажу іншого автомобіля, а зареєстрований на його ім'я, так як він їздив за ним у м. Київ.

ОСОБА_2 просив визнати житловий будинок, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та автомобілі марки: «AUDI А6», 2008 року випуску, реєстраційний номерний знак НОМЕР_1, автомобіль марки «AUDI А6», 2006 року випуску, реєстраційний номерний знак НОМЕР_3, особистою приватною власністю ОСОБА_2

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанції

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 11 листопада 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Тернопільської області від 21 лютого 2017 року, позов ОСОБА_1 задоволено частково. Проведено поділ спільного майна подружжя - рухомого майна: дивана вартістю 1 800 грн, двох килимів вартістю 12 300 грн, скатертини вартістю 1 000 грн, холодильника марки «Samsung» вартістю 7 500 грн. Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 ідеальну частку у рухомому майні, а саме: дивана вартістю 1800 гривень, двох ковриків вартістю 12 300 грн скатертини вартістю 1 000 грн, холодильника марки «Samsung» вартістю 7 500 грн. Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 ідеальну частку у рухомому майні, а саме: дивана вартістю 1 800 грн, двох ковриків вартістю 12 300 грн, скатертини вартістю 1 000 грн, холодильника марки «Samsung» вартістю 7500 грн. У іншій частині первісних позовних вимог відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_2 задоволено частково. Визнано право особистої приватної власності на автомобіль марки «Audi А6» кузов НОМЕР_6 реєстраційний номерний знак НОМЕР_1 вартістю 141 977,33 грн. У іншій частині зустрічних позовних вимог відмовлено.

Рішення судів першої та апеляційної інстанцій мотивовані тим, що 06 травня 2014 року, ОСОБА_4, батько ОСОБА_2 подарував ОСОБА_2 належну йому земельну ділянку, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 площею 0,0626 га, цільове призначення якої для будівництва і обслуговування житлового будинку. Спірний будинок збудовано до травня 2014 року на земельній ділянці ОСОБА_4, тобто існував на час укладення договору дарування земельної ділянки. Відсутність в договорі дарування земельної ділянки від 06 травня 2014 року вказівки про наявність на ній будь-якого будівництва, не дають підстави визнати вказаний житловий будинок спільною власністю подружжя. Спірний житловий будинок та автомобіль марки «AUDI А6», 2006 року випуску, реєстраційний номерний знак НОМЕР_3 придбано за кошти ОСОБА_4, який є батьком ОСОБА_2 Спірний автомобіль марки «AUDI А6», 2006 року випуску, реєстраційний номерний знак НОМЕР_3, із моменту його придбання та до даного часу перебуває у користуванні ОСОБА_4 Автомобіль марки AUDI А6», 2008 року випуску, реєстраційний номерний знак НОМЕР_1 було придбано ОСОБА_2 після реалізації останнім автомобіля марки КІА CERATO, номерний знак НОМЕР_4, кузов НОМЕР_7, який було знято з обліку, реалізовано та придбано інший у один день.А тому відсутні докази того, що житловий будинок і автомобілі придбані за час подружнього життя та за спільні кошти сторін і є спільним майном подружжя.

Аргументи учасників справи

У березні 2017 року ОСОБА_1 подала касаційну скаргу, в якій просила оскаржені рішення скасувати та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції. При цьому посилалася на те, що судами неправильно застосовано норми матеріального права та порушено норми процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що будинок є спільним майном подружжя, оскільки в договорі дарування земельної ділянки від 06 травня 2014 року зазначено про відсутність на ній будь-якого будівництва. Лише після укладення договору дарування земельної ділянки сторони спільною працею та за рахунок спільних коштів та коштів своїх батьків, здійснювали будівництво житлового будинку. Автомобілі також були придбані за спільні кошти сторін та використовувались в інтересах сім'ї. Суди вийшли за межі позовних вимог, коли фактично визнали право власності за батьком відповідача.

Короткий зміст ухвал суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 03 квітня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 28 серпня 2017 року справа призначена до судового розгляду.

Рух справи

У статті 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України справа передана до Касаційного цивільного суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Позиція Верховного Суду

Колегія суддів частково приймає аргументи, які викладені в касаційній скарзі, з таких мотивів.

Суди встановили, що сторони з 09 березня 2013 року по 01 березня 2016 року перебували у зареєстрованому шлюбі.

У сторін є син ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1.

06 травня 2014 року, ОСОБА_4 подарував ОСОБА_2 належну йому земельну ділянку, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 площею 0,0626 га, цільове призначення якої для будівництва і обслуговування житлового будинку.

09 вересня 2014 року зареєстровано право власності на житловий будинок, загальною площею 166,5 кв. м за ОСОБА_2, як власником земельної ділянки в АДРЕСА_1.

За ОСОБА_2 зареєстровано два автомобілі: марки «AUDI А6», 2008 року випуску, реєстраційний номерний знак НОМЕР_1 та «AUD1 А6», 2006 року випуску, реєстраційний номерний знак НОМЕР_3.

При частково задоволенні первісного та зустрічного позовів суди вважали, що спірний будинок збудовано до травня 2014 року на земельній ділянці ОСОБА_4, тобто існував на час укладення договору дарування земельної ділянки. Відсутність в договорі дарування земельної ділянки від 06 травня 2014 року вказівки про наявність на ній будь-якого будівництва, не дають підстави визнати вказаний житловий будинок спільною власністю подружжя. Спірний житловий будинок та автомобіль марки «AUDI А6», 2006 року випуску, реєстраційний номерний знак НОМЕР_3 придбано за кошти ОСОБА_4, який є батьком ОСОБА_2 Спірний автомобіль марки «AUDI А6», 2006 року випуску, реєстраційний номерний знак НОМЕР_3, із моменту його придбання та до даного часу перебуває у користуванні ОСОБА_4

Колегія суддів не погоджується із таким висновком судів з таких підстав.

Відповідно до частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка, зокрема, є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Тлумачення норм сімейного законодавства свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були набуті.

Поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).

У абзаці 1 частини першої статті 60 ЦПК України (в редакції, чинній на момент ухвалення оскаржених рішень) передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок, що «у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об'єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує».

Тобто, той із подружжя, який заявляє про спростування зазначеної презумпції, зобов'язаний довести обставини, що її спростовують, на підставі належних та допустимих доказів.

Згідно з частинами першою та другою статті 303 ЦПК України (у редакції, чинній на момент розгляду справи судом апеляційної інстанції) під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Проте суд апеляційної інстанції при розгляді апеляційної скарги не звернув увагу, зокрема, на те, що: в договорі дарування земельної ділянки від 06 травня 2013 року зазначено про відсутність будь-якого будівництва на земельній ділянці; ОСОБА_2 у листі-пропозиції від 12 січня 2016 року визнав факт придбання сторонами у шлюбі предметів домашньої обстановки; підтвердження автомобіля марки «AUD1 А6», 2006 року випуску, реєстраційний номерний знак НОМЕР_3 за кошти ОСОБА_4, які ним виручені від реалізації 22 травня 2015 року автомобіля «AUD1 А6» на підставі пояснення свідків - ОСОБА_4, ОСОБА_7 та довідкою регіонального сервісного центру МВС в Тернопільській області. Тому апеляційний суд зробив передчасний висновок про законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції.

Суд касаційної інстанції позбавлений процесуальної можливості встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені судами попередніх інстанцій, з огляду на положення статті 400 ЦПК України.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Доводи касаційної скарги дають підстави для висновку, що ухвала апеляційного суду постановлена з порушенням норм процесуального права (частина третя статті 411 ЦПК України). Це унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи. У зв'язку з наведеним, колегія суддів вважає необхідним касаційну скаргу задовольнити частково, ухвалу апеляційного суду скасувати, та передати справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Тернопільської області від 21 лютого 2017 року скасувати.

Передати справу № 607/19036/15-ц на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

З моменту прийняття постанови суду касаційної інстанції ухвала апеляційного суду Тернопільської області від 21 лютого 2017 року втрачає законну силу.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. І. Крат

Судді: Н. О. Антоненко

В. І. Журавель

В. М. Коротун

В. П. Курило