судді Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду Усика Г. І.
провадження № 61-826св 18
за позовом Приватного акціонерного товариства «Фармацевтична фірма «Дарниця» до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором купівлі-продажу нерухомого майна за касаційною скаргою Приватного акціонерного товариства «Фармацевтична фірма «Дарниця» на рішення Апеляційного суду м. Києва від 07 грудня 2017 року у складі колегії суддів: Волошиної В. М., Панченка М. М., Слюсар Т. А.
Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 березня 2019 року касаційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Фармацевтична фірма «Дарниця» (далі ПрАТ «Фармацевтична фірма «Дарниця») задоволено частково. Заочне рішення Дарницького районного суду міста Києва від 04 листопада 2014 року та рішення Апеляційного суду міста Києва від 07 грудня 2017 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.
Скасовуючи рішення судів попередніх інстанцій та направляючи справу на новий розгляд, касаційний суд зазначив, що суд першої інстанції неправильно застосував частину третю статті 61 ЦПК України 2004 року, у зв'язку з чим встановив обставини, необхідні для вирішення спору у цій справі на підставі судових рішень, які не мають преюдиціального значення (зокрема звільнив позивача від доказування обставин стосовно тлумачення змісту пункту 4 договору купівлі-продажу квартири та наявності факту порушення відповідачами їх обов'язків за цим договором щодо повної сплати вартості квартири). Натомість апеляційний суд, не надавши правової оцінки наведеним вище доводам місцевого суду, дійшов висновку про те, що застосування еквіваленту гривні до іноземної валюти на час укладення договору купівлі-продажу не було передбачене нормами Цивільного кодексу Української РСР (далі ЦК Української РСР). Крім того, сторони не довели, яка саме іноземна валюта малася на увазі.
З таким висновком Верховного Суду не погоджуюся, у зв'язку з чим відповідно до частини третьої статті 35 ЦПК України викладаю окрему думку.
Вважаю, що касаційна скарга ПрАТ «Фармацевтична фірма «Дарниця» підлягала задоволенню, а рішення Апеляційного суду м. Києва від 07 грудня 2017 року скасуванню, з залишенням у силі рішення Дарницького районного суду міста Києва від 04 листопада 2014 року, з наступних підстав.
Судами встановлено, що 06 лютого 1997 року між Закритим акціонерним товариством «Фармацевтична Фірма «Дарниця», правонаступником якого є позивач, та ОСОБА_2, ОСОБА_3 укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1.
Пунктами 4, 5 договору передбачено, що продаж квартири здійснено за
31 721 грн 00 коп., що на момент здійснення операції складало 16 750 умовних одиниць за курсом Національного банку України (далі НБУ) на день укладання договору, які покупець зобов'язувався виплатити продавцю протягом п'ятнадцяти років з моменту укладання договору, тобто до 06 лютого 2012 року.
Посилаючись на те, що на порушення умов договору, відповідачі не сплатили повної вартості квартири, позивач, з урахуванням уточнених позовних вимог, просив стягнути з відповідачів грошові кошти у розмірі 126 482,46 грн, з урахуванням трьох процентів річних, нарахованих відповідно до статті 625 Цивільного Кодексу України (далі ЦК України).
Заочним рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 04 листопада
2014 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2, ОСОБА_3 на користь ПрАТ «Фармацевтична фірма «Дарниця» заборгованість за договором купівлі-продажу квартири від 06 лютого 1997 року в розмірі 126 482,55 грн.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що відповідачі повинні були сплатити вартість квартири в національній валюті, виходячи з курсу долара США станом на день здійснення платежу, а не на час укладення договору, а тому зобов'язані доплатити позивачеві залишок заборгованості за договором купівлі-продажу та сплатити три проценти річних за прострочення виконання зобов'язання.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 07 грудня 2017 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 задоволено. Заочне рішення Дарницького районного суду м. Києва від 21 жовтня 2014 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що встановивши погодження сторонами в договорі купівлі-продажу грошового еквіваленту в умовних одиницях здійснюваної у національній валюті купівлі-продажу квартири, місцевий суд не звернув увагу, що в пункті 4 договору зазначено еквівалент вартості квартири на день укладення договору, тобто 06 лютого 1997 року. За таких обставин апеляційний суд дійшов висновку, що відповідачі сплатили вартість придбаної ними квартири у повному обсязі.

Касаційна скарга ПрАТ «Фармацевтична фірма «Дарниця» мотивована тим, що апеляційний суд у порушення вимог частини третьої статті 61 ЦПК України

2004 року не взяв до уваги обставини, встановлені рішенням Апеляційного суду міста Києва від 13 лютого 2013 року у справі №22-796-2658, зокрема, що належним виконанням зобов'язання за укладеним між сторонами договором купівлі-продажу квартири необхідно вважати сплату суми у гривнях, яка розраховується виходячи з еквіваленту вартості квартири, зазначеного у договорі в умовних одиницях, перерахованого у гривню за курсом НБУ до долара США на день платежу. Аналогічного висновку дійшов Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ у рішенні від 11 липня 2012 року (справа № 6-26110св12). Верховний Суд України у рішенні від 30 травня 2012 року у справі № 6-29цс12, що розглядалася між тими ж сторонами щодо визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири та пункту договору щодо вартості квартири в умовних одиницях, вказав, що законом не заборонено визначення розміру вартості квартири в іноземній валюті. Ураховуючи інфляційні процеси в Україні та надаючи покупцю розстрочку платежу залишку вартості квартири на 15 років, позивач з метою зменшення можливих ризиків від знецінення національної валюти зазначив у договорах купівлі-продажу ціну квартир у національній валюті з прив'язкою її до грошового еквівалента в умовних одиницях, під якими розумілися долари США, як стабільна валюта, що не суперечить практиці укладення договорів та правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 01 березня 2017 року у справі №761/1617/15-ц.

З матеріалів справи убачається, що суди попередніх інстанцій надали неоднакове тлумачення пунктів 4 та 5 договору купівлі-продажу та по-різному застосували положення статті 169 ЦК Української РСР та частин першої і другої статті 533 діючого ЦК України.

Відповідно до пункту 4 договору продаж квартири здійснено за 31 721,00 грн, що на момент здійснення операції складає 16 750 умовних одиниць за курсом НБУ на день укладення договору.

Покупець повинен сплатити продавцю повну вартість квартири протягом

15 років з моменту укладення договору (пункт 5 договору).

Іншого порядку визначення оплати вартості квартири умови договору не містять, а тому з'ясовуючи сутність передбаченого пунктом 4 договору порядку розрахунку між сторонами, необхідно виходити з передбаченого у таких випадках порядку розрахунку, визначених законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Відповідно до статті 169 ЦК Української PCP, чинної на час укладення спірного договору, грошові зобов'язання повинні бути виражені і підлягають оплаті в національній валюті. Вираження і оплата грошових зобов'язань в іноземній валюті допускається лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Частиною першою статті 3 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», валюта України є єдиним законним засобом платежу на території України, якщо інше не передбачено Декретом, іншими актами валютного законодавства.

Аналіз зазначених норм законодавства дає підстави для висновку, що законом передбачено обов'язковість здійснення платежів на території України в національній валюті, однак він не містить прямої заборони на використання іноземної валюти в розрахунках при визначенні розміру грошових зобов'язань.

Відповідно до частини другої статті 524 ЦК України сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті.

Частиною другою статті 533 ЦК України передбачено, що якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Таким чином, як на час укладення спірного договору, так і на час його виконання, законом був передбачений однаковий порядок розрахунків, якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент у іноземній валюті.

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 13 лютого 2013 року в справі

№ 22-796-2658 за позовом, в тому числі ОСОБА_3, до ПрАТ «Фармацевтична фірма «Дарниця» про усунення перешкод у користуванні власністю та зобов'язання вчинити дії, встановлено, що належним виконанням зобов'язань за договором купівлі-продажу слід вважати таку сплату суми у гривнях, яка розраховується, виходячи з еквіваленту вартості квартир, зазначених у договорах в умовних одиницях, перерахованого у гривню за курсом долару США до гривні на день здійснення платежів.

Зазначеним судовим рішенням, що набрало законної сили, встановлено, що за період з серпня 1995 року по вересень 2011 року ОСОБА_2 та

ОСОБА_3 здійснили виплати за договором купівлі-продажу квартири на загальну суму 7 691 доларів США з урахуванням курсу долара США до гривні на день здійснення платежів. З довідки ПрАТ «Фармацевтична фірма «Дарниця» від 07 вересня 2012 року убачається, що заборгованість з оплати вартості квартири становить 9 059 доларів США.

Відповідно до частини третьої статті 61 ЦПК України (у редакції, чинній на день ухвалення рішення судом апеляційної інстанції) обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Верховний Суд дійшов висновку, що суд першої інстанції неправильно застосував зазначену норму процесуального закону, у зв'язку з чим встановив обставини, необхідні для вирішення спору у цій справі, на підставі судового рішення, що не має преюдиціального значення, оскільки аналіз змісту рішення Апеляційного суду міста Києва від 13 лютого 2013 року у справі №22-796-2658 свідчить про те, що предмет позову у цій справі є іншим, зокрема стосувався усунення перешкод у користуванні власністю та зобов'язання відповідача повідомити Сьому київську державну нотаріальну контору про те, що власники квартири сплатили повну її вартість. При цьому апеляційний суд, пославшись на довідку ПрАТ «Фармацевтична фірма «Дарниця» від 07 вересні 2012 року щодо наявної у відповідачів заборгованості в сумі 9 059 доларів, не надав їй відповідної оцінки, а лише вказав на те, що позивачі не надали доказів на її спростування.

Такого висновку касаційний суд, на мою думку, дійшов внаслідок неправильного тлумачення частини третьої статті 61 ЦПК України 2004 року та обставин, які були встановлені апеляційним судом у наведеному вище судовому рішенні.

Преюдиційні обставини - обставини, встановлені судовим рішенням у цивільні, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, що якої встановлено ці обставини. Преюдиційні обставини є обов'язковими для суду, який розглядає справу навіть у тому випадку, коли він вважає, що вони встановлені неповно. У такий спосіб законодавець прагне забезпечити єдність судової практики та запобігти протилежних за змістом судових рішень.

Сама по собі неоднаковість предметів позову не може бути підставою для висновку про те, що встановлені судом обставини в одній справі не мають преюдиціального значення для іншої справи, якщо вони стосуються з'ясування одних і тих же обставин, що мають істотне значення, з участю цих же сторін. Посилання на те, що в мотивувальній частині рішення від 13 лютого 2013 року, апеляційний суд не надав оцінку довідці ПрАТ «Фармацевтична фірма «Дарниця» від 07 вересня 2012 року, фактично зводиться до оцінки судом касаційної інстанції судового рішення, що набрало законної сили.

У справі, що є предметом перегляду суду касаційної інстанції, при укладенні договору купівлі-продажу сторони визначили еквівалент національної грошової одиниці в іноземній валюті - умовна одиниця, маючи на увазі долар США. Іншого порядку проведення розрахунку за квартиру умови договору не містять, а відтак суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що з відповідача належить стягнути суму заборгованості у гривнях, визначену за офіційним курсом до долару США на день платежу.

Зазвичай в Україні під умовними одиницями розуміються долари США, як найбільш розповсюджена і застосовувана іноземна валюта, до якого в основному прирівнюється національна грошова одиниця. Тлумачення умовних одиниць було надано Верховним Судом України у справі №6-24458св08 від

18 лютого 2009 року.

Про такий порядок розрахунків свідчить і укладена додаткова угода до договору купівлі-продажу від 14 лютого 1997 року, якою сторони визначили, що розмір щомісячної виплати встановлюється виходячи з еквіваленту умовних одиниць в національній валюті України за курсом Національного банку України на момент виплати, яку покупець сплачуватиме протягом 15 років. У грудні 2009 року додаткова угода за рішенням Дніпровського районного суду міста Києва визнана недійсною у зв'язку з тим, що не була нотаріально посвідчена. Разом з тим, до набрання рішенням законної сили сторони її виконували, що у сукупності з іншими у справі доказами свідчить про узгодження ними як вартості квартири, так і порядку її оплати.

За таких обставин, обгрунтованими є доводи касаційної скарги ПрАТ «Фармацевтична фірма «Дарниця» про те, що укладаючи договір купівлі-продажу в еквіваленті до долара США, як стабільної іноземної валюти, та надаючи відповідачу розстрочку на 15 років у виплаті вартості квартири, позивач мав правомірні сподівання отримати грошові кошти (гривні) відповідно до еквіваленту у доларах США на день платежу, а не на день укладення договору.

Таким чином, суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, застосував норми матеріального і процесуального права та дійшов обгрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог ПрАТ «Фармацевтична фірма «Дарниця». Натомість, апеляційний суд наведені обставини не урахував, вдався до переоцінки доказів, які не грунтуються на матеріалах справи та положеннях діючого законодавства.

З урахуванням наведеного вважаю, що касаційна скарга ПрАТ «Фармацевтична фірма «Дарниця» підлягала задоволенню. Рішення Апеляційного суду м. Києва від 07 грудня 2017 року необхідно було скасувати, залишивши в силі рішення Дарницького районного суду міста Києва від 04 листопада 2014 року.

Суддя: Г. І. Усик