ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«10» січня 2019 року

м. Харків

справа № 632/806/18-ц

провадження № 22ц/818/630/19

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В., (суддя-доповідач),

суддів - Кіся П.В., Коваленко І.П.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 акціонерне товариство (Акціонерне товариство) ОСОБА_2 «ПриватБанк»,

відповідач ОСОБА_3

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Первомайського міськрайонного суду Харківської області від 12 листопада 2018 року в складі судді Библіва С.В.,

в с т а н о в и в:

У квітні 2018 року поштою ОСОБА_1 акціонерне товариство (Акціонерне товариство) ОСОБА_2 «ПриватБанк» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що відповідно до укладеного договору № б/н від 10 червня 2009 рокуОСОБА_3 отримав кредит у розмірі 2200,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Зазначив, що відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та Правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою» та «Тарифами банку», які викладені на банківському сайті, складає між ним та банком договір, що підтверджується підписом у заяві.

Вказав, що банк свої зобовязання за договором та угодою виконав в повному обсязі, однак відповідач не надав своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов договору.

У звязку з порушеннями зобовязань за кредитним договором ОСОБА_3 станом на 09 квітня 2018 року має заборгованість перед банком в розмірі 30 569,24 грн., яка складається з заборгованості за кредитом в розмірі 1713,00 грн., заборгованості за процентами за користування кредитом 26 724,37 грн., заборгованості за пенею та комісією 200,00 грн.; а також із штрафів відповідно до пункту 8.6. Умов та Правил надання банківських послуг: 500,00 грн. - штраф (фіксована частина) та 1431,87 грн. штраф (процентна складова).

Зазначив, що на даний час відповідач продовжує ухилятись від виконання зобовязання і заборгованість за договором не погашає, що є порушенням законних прав банку.

Просив стягнути з ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариства ОСОБА_2 «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № б/н від 10 червня 2009 року у розмірі 30 569,24 грн., яка складається з заборгованості за кредитом в розмірі 1713,00 грн., заборгованості за процентами за користування кредитом 26 724,37 грн., заборгованості за пенею та комісією 200,00 грн., а також із штрафів відповідно до пункту 8.6. Умов та Правил надання банківських послуг: 500,00 грн. - штраф (фіксована частина) та 1431,87 грн. штраф (процентна складова) та судові витрати у розмірі 1762,00 грн.

Рішенням Первомайського міськрайонного суду Харківської області від 12 листопада 2018 року позов Акціонерного товариства «ПриватБанк» - задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_3 заборгованість за кредитним договором № б/н від 10 червня 2009 року станом на 09 квітня 2018 року у розмірі 28 637,37 грн. та судові витрати у розмірі 1762,00 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення скасувати і ухвалити нове, яким відмовити банку в задоволенні позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом неповно зясовано обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, порушено та неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права.

Вважав, що суд не надав належної оцінки доказам у справі, не звернув увагу на те, що 16 липня 2014 року ним погашено заборгованість за кредитним договором та процентами за користування кредитом, після чого платежі більше не вносились; що судом помилково не застосовано наслідки спливу строку позовної давності, яка має відраховуватися з дати останнього платежу за договором.

Відзивів на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції від учасників справи не надходило.

Частинами 1, 3 статті 369 ЦПК України передбачено, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою. Розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

Частиною 1 статті 369 ЦПК України передбачено, що апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Аналізуючи наведені норми права, судова колегія вважає за необхідне розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_3 необхідно задовольнити частково , рішення суду змінити.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що банк звернувся до суду з позовом в межах строків позовної давності та після спливу визначеного договором строку кредитування право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти та інші платежі за кредитом не припиняється.

Проте, з таким висновком суду повністю погодитися не можна, виходячи з наступного.

Частиною 1 статті 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти.

Частиною 1 статті 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

Частиною 2 статті 1050 ЦК України передбачено, що якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишалася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

За змістом статей 525, 526 ЦК України зобов'язання мають виконуватися належним чином згідно з умовами договору та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускається.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 10 червня 2009 року між банком та ОСОБА_3 укладено договір про надання банківських послуг шляхом підписання заяви-анкети про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Публічного акціонерного товариства ОСОБА_2 «ПриватБанк», який складається з заяви-анкети позичальника, Умов та Правил надання банківських послуг, Правил користування платіжною карткою та Тарифів банку, згідно якого ОСОБА_3 отримав кредит у розмірі 2200,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

10 червня 2009 року ОСОБА_3 підписав заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг.

На підставі договору від 10 червня 2009 року ОСОБА_3 відкрито картковий рахунок та видано кредитні картки № 422945, №376734, №995782, №882479, остання з яких мала термін дії до червня 2017 року.

Згідно з частинами першою, другою статті 207 ЦК України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до частини першої статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів цього виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди (стаття 638 ЦК України).

Відповідно до частини 1 статті 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та Правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою» та «Тарифами банку», які викладені на банківському сайті, складає між ним та банком договір, що підтверджується підписом у заяві.

Відповідно до пункту 6.5 Умов та Правил надання банківських послуг позичальник взяв на себе зобов'язання погашати заборгованість за кредитом, відсотками за його використання, за перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених договором.

Згідно пункту 8.6 Умов та Правил надання банківських послуг при порушенні клієнтом строків платежів за будь-яким з грошових зобов'язань, передбачених цим договором більш ніж на 120 днів, позичальник зобов'язаний сплатити банку штраф в розмірі 500,00 грн. + 5 % від суми позову.

Відповідно до пункту 9.12 Умов та Правил надання банківських послуг договір діє протягом 12 місяців з моменту підписання. Якщо протягом цього строку жодна зі сторін не проінформує іншу про припинення дії договору, він автоматично лонгується на такий же строк.

Згідно довідки про умови кредитування з використанням кредитної картки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» даним договором передбачено обов'язковий щомісячний платіж, а саме 7 % від заборгованості (але не менше 50,00 грн. та не більше залишку заборгованості).

В той же час пунктом 3.1.1. Правил користування платіжною карткою передбачено, що картка дійсна до останнього календарного дня місяця, зазначеного на лицевій стороні картки.

Матеріали справи свідчать про те, що останній календарний день місяця, зазначеного на лицевій стороні перевипущеної картки є останній день червня 2017 року, тому строк позовної давності рахується з 01 липня 2017 року.

Взяті на себе зобов`язання за договором № б/н від 10 червня 2009 року банк виконав своєчасно і повністю, надавши ОСОБА_3 кредитні ресурси.

У порушення зазначених умов договору ОСОБА_3 зобов`язання за договором № б/н від 10 червня 2009 року належним чином не виконав.

Із розрахунку заборгованості за договором № б/н від 10 червня 2009 року вбачається, що ОСОБА_3 станом на 09 квітня 2018 року має заборгованість перед банком в розмірі 30 569,24 грн., яка складається з заборгованості за кредитом в розмірі 1713,00 грн., заборгованості за процентами за користування кредитом 26724,37 грн., заборгованості за пенею та комісією 200,00 грн.; а також із штрафів відповідно до пункту 8.6. Умов та правил надання банківських послуг: 500,00 грн. - штраф (фіксована частина) та 1431,87 грн. штраф (процентна складова), яку ОСОБА_3 на теперішній час не сплачено.

Із розрахунку заборгованості вбачається, що останній платіж по сплаті кредиту здійснено ним 16 липня 2014 року у розмірі 90,00 грн.

З клопотанням про застосування наслідків спливу строку позовної давності ОСОБА_3 звернувся до суду першої інстанції 23 жовтня 2018 року, крім того, така вимога міститься у поданому ним відзиві на позовну заяву.

Відповідно до статті 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Відповідно до Правил користування платіжною карткою, які є складовою кредитного договору, картка діє в межах визначеного нею строку. За таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту перебіг позовної давності (стаття 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки (стаття 261 ЦК України), а не закінченням строку дії договору.

Аналізуючи умови договору та зміст зазначених правових норм, слід дійти висновку, що за договором про надання банківських послуг (при отриманні позичальником кредиту у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку), яким встановлено не тільки щомісячні платежі погашення кредиту, а й кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг трирічного строку позовної давності (стаття 257 ЦК України) щодо щомісячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі - не після закінчення строку дії договору, а після закінчення кінцевого строку повного погашення кредиту (стаття 261 ЦК України).

Такий підхід відповідає правовій позиції, яка сформульована ОСОБА_4 палатою Верховного Суду у постанові від 26 вересня 2018 року (справа за № 477/841/16-ц) та від 03 жовтня 2018 року (справа № 233/2056/17).

Матеріали справи свідчать про те, що строк дії перевипущеної кредитної картки закінчився у червні 2017 року, разом з чим закінчився і строк кредитування, тому строк позовної давності необхідно рахувати з 01 липня 2017 року, а банк звернувся до суду з позовом за захистом своїх прав, та законних інтересів поштою 24 квітня 2018 року, тобто в межах строку позовної давності.

Таким чином, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що строк позовної давності банком не пропущено.

Разом з тим, судова колегія не погоджується з висновком суду щодо стягнення пені, штрафів, розміром відсотків, виходячи з наступного.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Умовами укладеного між сторонами кредитного договору не передбачено нарахування процентів за користування кредитом та інших платежів після закінчення строку дії договору.

Отже, припис абзацу другого частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики в разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання.

Для забезпечення прогнозованості правозастосовної практики ОСОБА_4 Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 02 грудня 2015 року у справі № 6-249цс15, який уможливив стягнення процентів за кредитом і пені за процентами у межах позовної давності, обчисленої за три роки (для процентів) й один рік (для пені) до дня звернення до суду.

Таким чином, в частині вимог про стягнення з відповідача відсотків та неустойки, нарахованих за кредитним договором, після спливу строку кредитування, який обмежений строком дії картки, слід зазначити, що банк як кредитор позбавлений права нараховувати відсотки та інші платежі, передбачені кредитним договором, після спливу строку кредитування що відповідає правовому висновку ОСОБА_4 Верховного Суду, викладеному у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18).

Як вбачається з матеріалів справи строк дії перевипущеної кредитної картки закінчився у червні 2017 року, разом з чим закінчився і строк кредитування, тому, починаючи з 01 липня 2017 року банк не мав права нараховувати відсотки та інші платежі, передбачені кредитним договором, отже, вимоги позивача у цій частині також задоволенню не підлягають.

Таким чином, з відповідача на користь банку підлягає стягненню заборгованість за тілом кредиту у розмірі 1713,00 грн., заборгованість за процентами за користування кредитом за період з 24 квітня 2015 року по 30 червня 2017 року у розмірі 4268, 60 грн. Не підлягають стягненню заборгованість за пенею та комісією в розмірі 200,00 грн.; штрафи відповідно до пункту 8.6. Умов та Правил надання банківських послуг: 500,00 грн. - штраф (фіксована частина) та 1431,87 грн. штраф (процентна складова), оскільки нараховані за період після закінчення строку кредитування.

Статтею 263 ЦПК України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріально права із дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

За таких обставин рішення суду підлягає зміні з інших мотивів щодо стягнення штрафів та зменшення суми стягнення з 28 637,37 грн. до 5981, 60 грн., яка складається з заборгованості за тілом кредиту 1713, 00 грн., заборгованості за процентами за користування кредитом 4268, 60 грн.

Інші доводи апеляційної скарги, зокрема, що 16 липня 2014 року ним погашено заборгованість за кредитним договором та процентами за користування кредитом, після чого платежі більше не вносились є необґрунтованими, оскільки жодним доказом не підтверджені.

Виходячи з того, що позов банку задоволено частково, відповідно до статті 141 ЦПК України здійснюється розподіл судових витрат між сторонами пропорційно розміру задоволених позовних вимог наступним чином. Оскільки позов банку задоволено на 19, 57%, стягненню з банку на користь ОСОБА_3, враховуючи взаємозалік суми, підлягає судовий збір в розмірі 1781, 76 грн. (2125, 76 грн. (банк повинен сплатити судовий збір ОСОБА_3 за подачу апеляційної скарги) 344,00 грн. (ОСОБА_3 повинен сплатити банку за подачу позову).

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст.376, ст. ст. 381-384, 389 ЦПК України

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Первомайського міськрайонного суду Харківської області від 12 листопада 2018 року змінити.

Позов Публічного акціонерного товариства (Акціонерного товариства) ОСОБА_2 «ПриватБанк» - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариства (Акціонерного товариства ) ОСОБА_2 «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № б/н від 10 червня 2009 року в розмірі 5981, 60 грн., яка складається з заборгованості за кредитом в розмірі 1713,00 грн. та заборгованості за процентами за користування кредитом - 4268, 60 грн.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства (Акціонерного товариства ) ОСОБА_2 «ПриватБанк» на користь ОСОБА_3 судовий збір в розмірі 1781, 76 грн.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий І.В. Бурлака

Судді П.В. Кісь

ОСОБА_5

Повний текст постанови складено 10 січня 2019 року.