ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3496/19 Справа № 212/8622/18 Суддя у 1-й інстанції - Борис О. Н. Суддя у 2-й інстанції - Бондар Я. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 квітня 2019 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Бондар Я.М.

суддів - Барильської А.П., Зубакової В.П.

сторони:

позивач - ОСОБА_1

відповідач-Публічне акціонерне товариство «Криворізький залізорудний комбінат»

розглянувши у спрощеному позовному провадженні, у порядку ч.13 ст.7, ч.1 ст.369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами апеляційні скарги представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Гузєва Ігоря Григоровича, відповідача Публічного акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» на рішення Жовтневого районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 13 грудня 2018 року, яке ухвалено суддею Борис О.Н. у м.Кривому Розі та повне судове рішення складено 13 грудня 2018 року, -

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2018 року ОСОБА_1, в інтересах якого діє адвокат Гузєв І.Г., звернувся в суд з позовом до Публічного акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» (далі ПАТ «КЗРК»), про відшкодування моральної шкоди у зв'язку з ушкодженням здоров'я.

В обґрунтування позову зазначив, що ОСОБА_1 працював в шкідливих умовах на підприємстві відповідача близько 15 років 3 місяців, внаслідок чого захворів на професійні захворювання.

Висновком МСЕК від 08.04.2014 позивачу первинно встановлено 15% втрати професійної працездатності в зв'язку з професійними захворюванням - ХОЗЛ з 24.03.2014 до 01.04.2015.

В подальшому при переогляді позивачу повторно встановлено 20% втрати професійної працездатності за захворюванням ХОЗЛ з 01.04.2017 до 01.04.2019.

Вважає, що з вини підприємства, яке не створило безпечних умов праці, він втратив своє здоров`я, завдана моральна шкода, яка полягає в тому, що позивач відчуває постійні фізичні страждання, наслідком якого є порушення нормальних життєвих зв'язків, позбавлення можливості реалізовувати свої звички та бажання, виникнення складнощів у зв'язку з загальною слабкістю, втомою, постійними болями, тривалий процес лікування хронічного професійного захворювання, позбавлення можливості вести повноцінний спосіб життя, відчуття фізичних страждань, обґрунтованих важкістю самопочуття та особливостями лікування. Розмір моральної шкоди позивач оцінив в 36820,00 грн., яку просив стягнути з відповідача.

Рішенням Жовтневого районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 13 грудня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволені частково.

Стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 20000 (двадцять тисяч) гривень 00 копійок, без утримання податку з доходу фізичних осіб.

Стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» на користь держави судові витрати в розмірі 704,80 грн.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі представник позивача - адвокат Гузєв І.Г., просить змінити рішення суду та збільшити суму грошового відшкодування моральної шкоди стягнутої з відповідача на користь позивача до заявлених у позові вимог, оскільки вважає вочевидь заниженим, визначений судом до стягнення розмір моральної шкоди.

Представник позивача вважає, що визначений судом розмір моральної шкоди не відповідає глибині моральних страждань позивача, які останній відчуває через отримане на виробництві відповідача трудове каліцтво, наслідком чого стала значна втрата професійної працездатності 20% у відносно молодому віці, необхідність постійного лікування, проходження чисельних оглядів МСЕК, довготривалості негативних змін в житті позивача. Вказує, що на даний час самопочуття ОСОБА_1 не поліпшується, негативні зміни в його житті є довготривалими, усвідомлення чого завдає йому душевного болю та страждань.

В апеляційній скарзі, відповідачПублічне акціонерне товариство «Криворізький залізорудний комбінат», посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, недоведеність позивачем позовних вимог, просить скасувати рішення суду, ухваливши нове, яким повністю відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позову.

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги відповідач вказує на те, що подані представником позивача документи до позовної заяви засвідчені з порушенням норм процесуального права, тому їх неможливо вважати допустимими доказами.

Також, зазначає, що в мотивувальній частині рішення суд відобразив і надав правову оцінку лише доводам позивача, викладеним у позовній заяві і проігнорував доводи і аргументи відповідача, зазначені у відзиву на позовну заяву, тому вважає, що рішення ґрунтується виключно на доводах однієї із сторін, що ставить під сумнів законність і обґрунтованість судового рішення.

На думку відповідача судом не враховано, що позивач не надав суду належних та допустимих доказів, якими б підтверджувався факт моральної шкоди, а саме висновок відповідної МСЕК, тому вважає недоведеним факт спричинення позивачу моральної шкоди.

Наголошує і на тому, що позивач звільнився з підприємства не в наслідок погіршення стану здоров'я, а за угодою сторін, що довідкою МСЕК йому первинно встановлено втрату працездатності 15%, при останньому переогляді у березні 2017 року встановлено 20% втрати професійної працездатності, група інвалідності не встановлена, що свідчить про те, що стан здоров'я за умови виконання позивачем медичних рекомендацій може поліпшитись.

Окрім того, вказує на те, що відповідач не вчиняв протиправних дій щодо позивача, які б знаходились в причинному зв'язку з настанням професійного захворювання, а тому не може нести відповідальність у вигляді стягнення моральної шкоди з цієї підстави.

Також, відповідач вказує на невірний розмір судового збору стягнутого судом, посилаючись на те, що позовні вимоги задоволені судом частково, тоді, як судовий збір стягнуто в повному розмірі, а не пропорційно до задоволеної частини вимог позивача.

У відзиві відповідача на апеляційну скаргу позивача, ПАТ «Кривбасзалізрудком», просить залишити апеляційну скаргу представника позивача без задоволення, задовольнивши апеляційну скаргу відповідача, скасувавши рішення суду першої інстанції та відмовивши позивачу у задоволенні його позовних вимог в повному обсязі з наведених в його апеляційній скарзі підстав.

Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч.13 ст.7, ч.2 ст.369 ЦПК України, оскільки ціна позову менша розміру ста мінімальних заробітних плат.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційних скарг і заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги сторін не підлягають задоволенню, з наступних підстав.

Матеріалами справи і судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 в період з 03.09.1992 по 27.05.1995, з 13.02.1996 по 07.06.2012 працював у підземних умовах на підприємстві відповідача та 07.06.2012 звільнений за власним бажання з виходом на пенсію згідно ст.38 КЗпП України ( копія трудової книжки а.с. 32-44).

07 березня 2014 року на підприємстві відповідача проведено розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання ОСОБА_1, про що складено Акт розслідування хронічного професійного захворювання за формою П-4, затверджений головним державним санітарним лікарем міста Кривого Рогу ОСОБА_2

Професійне захворювання виникло за обставин праці, зокрема, в підземних умовах на шахтах «Більшовик» та «Октябрська». Умови праці підземного гірничого майстра з концентрацією аерозолю переважно фіброгенної дії у повітрі робочої зони відносяться до 3 класу 2 ступеня шкідливості (а.с.12-15).

Відповідно копії виписки з акту огляду МСЕК від 08.04.2014 позивачу ОСОБА_1 первинно встановлено 15% втрати професійної працездатності в зв'язку з професійним захворюванням - ХОЗЛ з 24.03.2014 по 01.04.2015 ( а.с. 8).

Відповідно до копії довідки МСЕК серії НОМЕР_1 від 09.03.2017 позивачу ОСОБА_1 повторно встановлено 20% втрати професійної працездатності в зв'язку з професійним захворюванням - ХОЗЛ з 01.04.2017 по 01.04.2019 (а.с.10-11).

Суд першої інстанції, частково задовольняючи позовні вимоги позивача, керувався статтями 153, 237-1 КЗпП України, й виходив з того, що між сторонами склалися трудові правовідносини, оскільки професійне захворювання отримано позивачем під час виконання ним трудових обов'язків на підприємстві відповідача, і наявності у зв'язку з цим підстав для відшкодування моральної шкоди.

Колегія суддів повністю погоджується з таким висновком суду першої інстанції і не погоджується з доводами апеляційних скарг сторін, з огляду на наступне.

Статтею 3 Конституції України передбачається, що людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави.

Частина 4 статті 43, частина 1 статті 46 Конституції України передбачають, що кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Відповідно до ч.1 ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод і практику Європейського суду з прав людини, як джерело права.

З огляду на правову позицію Європейського суду з прав людини, висловлену у рішенні від 08.11.2005 року «Кечко проти України» у випадках, коли з набуттям чинності певного закону його нормами призупиняється дія положень закону, що був прийнятий раніше, до спірних правовідносин застосовується закон, що діяв на момент виникнення у особи відповідного права. При цьому рішенням Конституційного Суду України № 20-рп/2008 від 08.10.2008 року , абз.9 п.5 встановлено, що саме право громадян на відшкодування моральної шкоди не порушено, оскільки статтею 1167 Цивільного кодексу України та статтею 237-1 Кодексу законів про працю України їм надано право відшкодовувати моральну шкоду за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця).

Відповідно до статті 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Статтею 173 КЗпП України закріплено за потерпілим право на відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням трудових обов'язків.

Згідно частин 1,3 ст.13 Закону України «Про охорону праці», роботодавець зобов'язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Роботодавець несе безпосередню відповідальність за порушення зазначених вимог.

Відповідно до Закону України "Про охорону праці», на підприємство покладено обов'язок забезпечити якісні та безпечні умови праці, а в даному випадку загальна фіброгенна дія у повітрі робочої зони аерозолю перевищувала гранично допустимий рівень і відноситься до 3 класу 2 ступеня шкідливості факторів виробничого середовища та трудового процесу, що стало причиною профзахворювання позивача ОСОБА_1 та підтверджено актом розслідування хронічного професійного захворювання за формою П-4 від 07 березня 2014 року (а.с.12-15).

Конституційний Суд України у своєму рішенні від 08.10.2008 року № 20-рп/2008 також роз'яснив про право застрахованих громадян, що потерпіли на виробництві від нещасного випадку або професійного захворювання, на відшкодування моральної шкоди за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця).

Статтею 237-1 КЗпП України передбачено проведення відповідно до законодавства власником або уповноваженим ним органом відшкодування моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

У зв'язку з тим, що відповідно до положень ст.237-1 КЗпП України відшкодувати працівнику моральну шкоду у випадку, передбаченому даною статтею, покладено на власника або уповноважений ним орган, і, як встановлено судом, втрата працездатності позивача настала внаслідок професійного захворювання, спричиненого негативними виробничими факторами під час виконання позивачем трудових обов'язків, і моральну шкоду йому заподіяно ушкодженням здоров'я, пов'язаним із виконанням трудових обов'язків, а роботодавець не забезпечив створення безпечних умов праці, суд дійшов правильного висновку про обов'язок відповідача ПАТ «Криворізький залізорудний комбінат» відшкодувати на користь позивача моральну шкоду.

Колегія суддів не сприймає доводів відповідача про те, що позивач не навів доказів завдання йому моральної шкоди, оскільки, як правильно зазначив суд першої інстанції, такі доводи не ґрунтуються на законі та спростовуються наведеними у судовому рішенні висновками суду, так як уже самим фактом втрати позивачем професійної працездатності йому спричинена моральна шкода.

Доводи відповідача щодо відсутності факту встановлення наявності доказу вини відповідача колегія суддів відхиляє, оскільки у судовому засіданні були встановлені обставини щодо наявності правових підстав для відшкодування моральної шкоди позивачу.

Колегія суддів вважає, що доводи відповідача щодо неправильного стягнення судового збору є надуманими.

Згідно положення закріпленого в п.2 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» від 08.07.2011 року №3674 в редакції, чинній на момент постановлення рішення судом першої інстанції, від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, а також смертю фізичної особи.

Як видно з матеріалів справи, при зверненні до суду із позовом та поданні апеляційної скарги позивач звільнений від сплати судового збору на підставі положення п.2 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір».

Крім того, вимога про стягнення моральної шкоди є немайновою та за подання позову в даній категорії справ судовий збір справляється зі фіксованою ставкою (п.2 п.1 ч.2 ст.4 Закону України «Про судовий збір»), а не пропорційно до розміру суми грошового відшкодування моральної шкоди, заявленого позивачем.

У зв'язку з цим, викладені в апеляційній скарзі доводи відповідача щодо порушення судом першої інстанції норм законодавства при стягненні в повному розмірі судового збору з відповідача на користь держави, колегія суддів визнає такими, що не заслуговують на увагу та не враховує їх.

Разом з тим, колегія суддів не погоджується із доводами апеляційної скарги представника позивача Гузєва І.Г. в частині необґрунтовано заниженого розміру моральної шкоди, визначеного судом до стягнення з відповідача на користь позивача та вважає, що він визначений з урахування роз'яснень п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31 березня 1995 р. (з подальшими змінами) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», відповідно до якого розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин.

Так, визначаючи розмір суми, що підлягає стягненню на відшкодування моральної шкоди, суд виходив з конкретних обставин справи, враховуючи глибину фізичних та моральних страждань позивача, ступінь втрати ним професійної працездатності 20%, яка встановлена до 01.04.2019, потребу в проходженні курсів лікування у медичних закладах, а також період праці на підприємстві відповідача в умовах впливу шкідливих факторів - 15 років 3 місяці, наявності правових підстав для відшкодування моральної шкоди позивачу, оскільки уже самим фактом втрати позивачем професійної працездатності йому спричинена моральна шкода, суд визначив позивачу компенсацію в розмірі 20000 грн., яка на думку колегії суду відповідає розміру заподіяної позивачеві моральної шкоди.

Отже, колегія суддів погоджується із визначеним судом першої інстанції розміром відшкодування моральної шкоди, стягнутої з відповідача на користь позивача, який визначено ним, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, відповідно до п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди №4 від 31.03.1995 року з подальшими змінами.

Суд першої інстанції при ухваленні рішення встановив обставини справи, дав їм належну оцінку і відповідно до норм процесуального та матеріального закону обґрунтовано дійшов висновку, що позивачу заподіяна моральна шкода у зв'язку з отриманим ним професійним захворюванням.

З огляду на вищезазначене суд першої інстанції правильно визнав, що відповідач є особою, що несе відповідальність по відшкодуванню моральної шкоди позивачу ОСОБА_1, а доводи відповідача в апеляційній скарзі щодо відсутності підстав для задоволення позову, є необґрунтованими та фактично зводяться до переоцінки доказів, а також незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте, відповідно до вимог ст.89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Керуючись ст.ст.367, 374, 375, 381,382 ЦПК України, Дніпровський апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Гузєва Ігоря Григоровича та відповідача Публічного акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 13 грудня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст судового рішення складено 02 квітня 2019 року.

Головуючий:

Судді: