Постанова

Іменем України

27 березня 2019 року

м. Київ

справа № 752/14556/15-ц

провадження № 61-28590св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О., Олійник А. С.,

ПогрібногоС. О., Ступак О. В. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк»,

відповідач - ОСОБА_3,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 17 листопада 2016 року у складі судді Антонової Н. В. та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 01 березня

2017 року у складі колегії суддів: Стрижеуса А. М., Антоненко Н. О., Шкоріної О. І.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів першої та апеляційної інстанцій

У серпні 2015 року Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» (далі - ПАТ «УкрСиббанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором про надання споживчого кредиту, процентів, нарахованих за користування кредитом, та пені.

Позовна заява мотивована тим, що 12 грудня 2007 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (далі - АКІБ «УкрСиббанк»), правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_3 укладений договір про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу № 0, відповідно до умов якого позивач надав відповідачу кредит (грошові кошти) у сумі 196 775,00 грн, а відповідач зобов'язався повернути наданий кредит у повному обсязі не пізніше 12 грудня 2014 року, згідно з графіком погашення кредиту, якщо тільки не буде застосований інший термін повернення кредиту відповідно до умов договору, та сплачувати протягом 30 календарних днів, рахуючи з дати видачі кредиту, проценти за користування кредитом у розмірі 13,00 % річних.

Відповідно до пункту 4.1 кредитного договору, за порушення термінів повернення кредиту, та/або процентів за кредитом, та/або комісії, відповідач сплачує позивачу додатково до процентної ставки за кредитом пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України (далі - НБУ) у еквіваленті від суми простроченого платежу, сума якого розраховується за офіційним курсом НБУ гривні до валюти заборгованості станом на день нарахування такої пені.

На виконання умов кредитного договору, позивачем наданий позичальнику кредит шляхом зарахування кредитних коштів на поточний рахунок позивальника

№ НОМЕР_1 у банку для подальшого його використання за цільовим призначенням.

Відповідач порушує взяті на себе договірні зобов'язання та не здійснює платежів для погашення суми заборгованості за кредитом у встановлені договором строки та розмірі.

Станом на 06 липня 2015 року відповідач має заборгованість із повернення кредитних коштів, сплати процентів за користування кредитом у розмірі

438 242,00 грн, із яких: 173 348,42 грн - кредитна заборгованість, 264 893,58 грн - заборгованість за процентами, а також заборгованість зі сплати пені за порушення термінів повернення кредиту та сплати процентів за кредитом у розмірі

159 244,26 грн, із яких: 66 660,87 грн - пеня за прострочення сплати кредиту,

92 583,39 грн - пеня за прострочення сплати процентів.

Посилаючись на вказані обставини, ПАТ «УкрСиббанк» просило стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором у сумі 438 242,00 грн.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 17 листопада 2016 року позов ПАТ «УкрСиббанк» задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь

ПАТ «УкрСиббанк» прострочену заборгованість за тілом кредиту у розмірі

173 348,52 грн, заборгованість за процентами у розмірі 264 893,58 грн, пеню за прострочення сплати кредиту у розмірі 62 537,99 грн, пеню за прострочення сплати процентів у розмірі 87 190,81 грн, а всього стягнуто 587 970,90 грн. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішення суду мотивоване тим, що боржник належним чином не виконувала передбачених кредитним договором обов'язків із погашення кредитної заборгованості за укладеним договором у зв'язку із чим має заборгованість, яка підлягає стягненню. При цьому судом зменшено розмір пені за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом та пенею за несвоєчасне погашення заборгованості за процентами за користування кредитом за період із 15 серпня

2014 року по 06 липня 2015 року, а саме пені за прострочення сплати кредиту у розмірі 62 537,99 грн, пені за прострочення сплати процентів у розмірі 87 190,81 грн.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 01 березня 2017 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 відхилено. Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 17 листопада 2016 року залишено без змін.

Постановляючи ухвалу про відхилення апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, який всебічно та повно з'ясував дійсні обставини справи, перевірив доводи та заперечення сторін, дослідив надані сторонами докази та ухвалив законне і обґрунтоване рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги

У квітні 2017 року представник ОСОБА_3 - ОСОБА_4 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 17 листопада 2016 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 01 березня 2017 року, в якій просить скасувати оскаржувані судові рішення та справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права та неправильним застосування норм матеріального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що розрахунок суми заборгованості за кредитом, складений позивачем не може свідчити про здійснення операцій щодо видачі кредиту та отримання коштів на його погашення, оскільки не ґрунтується на відповідних первинних фінансових документах, не відображає заборгованість щодо тіла кредиту, сплати процентів за користування ним та комісій, а отже, не може бути належним доказом виконання чи прострочення виконання зобов'язань за кредитним договором. Крім того, суд першої інстанції не надав належної оцінки тій обставині, що договір є укладеним із моменту передання відповідного майна, а саме транспортного засобу - автомобіля, проте такої передачі не відбулося, а тому договір є неукладеним.

Станом на час розгляду вказаної справи у Верховному Суді від інших учасників справи не надходило відзивів на касаційну скаргу представника ОСОБА_3 -

ОСОБА_4

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 серпня 2017 року відкрито касаційне провадження в указаній справі.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У травні 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ вказану касаційну скаргу передано до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 18 березня 2019 року зазначену справу призначено до судового розгляду.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Позиція Верховного Суду

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

Відповідно до статей 212-213 ЦПК України 2004 року суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Встановлені судом обставини

Судом встановлено, що 12 грудня 2007 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_3 укладений договір про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу № 0 з додатком № 1 та додатковою угодою від 12 грудня 2007 року до нього.

Відповідно до умов вказаного кредитного договору сторони погодили, що банк зобов'язується надати позичальнику, а позичальник зобов'язується прийняти, належним чином використовувати і повернути банку кредитні кошти (кредит) у сумі 196 775,00 грн та сплатити плату за кредитом у порядку і на умовах, зазначених договором (пункт 1.1). Також сторони узгодили строк кредитування (пункт 1.2), а саме, що надання кредиту здійснюється у термін: 12 грудня 2007 року (пункт 1.2.1), а його повернення має бути здійснено позичальником у терміни та в розмірах, що встановлені графіком погашення кредиту згідно із додатком № 1 до договору, але в будь-якому випадку не пізніше 12 грудня 2014 року (пункт 1.2.2).

Згідно із пунктом 1.3 кредитного договору сторони погодили плату за кредит, зокрема те, що за користування кредитними коштами протягом перших 30 календарних днів, рахуючи з дати видачі кредиту, процентна ставка встановлюється у розмір 13,00 % річних.

Відповідно до пункту 1.5 сторони також погодили порядок надання позичальнику кредиту, а саме, що зарахування кредитних коштів на поточний рахунок позичальника № НОМЕР_1 у банку, код банку (МФО) 351005.

Згідно із пунктом 4.1 кредитного договору передбачено, що за порушення позичальником термінів погашення будь-яких своїх грошових зобов'язань, та передбачених кредитним договором, зокрема термінів погашення кредиту (всієї суми або його частини) та/або термінів сплати процентів та/або комісій, банк має право вимагати від позичальника додатково сплатити банку пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми простроченого платежу, якщо сума такої заборгованості виражена у гривні. Пеня нараховується за кожен день прострочення, включаючи день погашення заборгованості, але в будь-якому випадку такий розмір пені не може перевищувати розмір, встановлений чинним законодавством України на момент її нарахування.

Згідно із довідок-розрахунків заборгованості долучених позивачем до позовної заяви станом на 06 липня 2015 року заборгованість ОСОБА_3 за кредитним договором

від 12 грудня 2007 року № 000 складає 173 348,42 грн, за процентами за користування кредитом - 264 893,58 грн, за пенею за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом - 66 660,87 грн, за пенею за несвоєчасне погашення заборгованості за процентами за користування кредитом - 92 583,39 грн.

Нормативно-правове обґрунтування

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому.

Визначення поняття зобов'язання міститься у частині першій статті 509 ЦК України. Відповідно до цієї норми зобов'язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Частиною першою статті 530 ЦК України встановлено, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

У разі порушення позичальником терміну внесення чергового платежу, передбаченого договором (прострочення боржника), відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України кредитодавець до спливу визначеного договором строку кредитування вправі заявити вимоги про дострокове повернення тієї частини кредиту, що залишилася, і нарахованих згідно зі статтею 1048 ЦК України, але не сплачених до моменту звернення кредитодавця до суду, процентів, а також попередніх невнесених до такого моменту щомісячних платежів у межах позовної давності щодо кожного із цих платежів. Невнесені до моменту звернення кредитора до суду щомісячні платежі підлягають стягненню у межах позовної давності, перебіг якої визначається за кожним з платежів окремо залежно від настання терміну сплати кожного з цих платежів.

Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання.

Такий висновок суду відповідає висновку Великої Палати Верховного Суду, висловленому у постанові від 28 березня 2018 року № 14-10цс18.

Загальними вимогами процесуального права, закріпленими у статтях 131, 132, 137, 177, 179, 185, 194, 212-215 ЦПК України 2004 року, визначено обов'язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, розрахунків, з яких суд виходив при вирішенні позову, зокрема щодо грошових вимог (дослідження обґрунтованості, правильності розрахунку, наявності доказів, що його підтверджують). Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення у справі неможливо.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Із викладеного вбачається, що висновки судів першої та апеляційної інстанцій про наявність підстав для стягнення заборгованості у визначеному судами розмірі є передчасними, оскільки суди не встановили усіх обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, а саме: коли закінчився строк кредитування, у межах якого позивач мав право нараховувати відсотки, пені, штрафи на підставі умов договору. Суди не надали належної правової оцінки розрахунку заборгованості за кредитом, у якому зазначена заборгованість за кредитним договором, яка складається в тому числі із відсотків, штрафних санкції, нарахованих за кредитом поза межами строку дії кредитного договору, при тому, що нарахування відсотків та неустойки після закінчення строку кредитування ані договором, ані законом не передбачена.

Без з'ясування вказаних обставин, виходячи зі змісту заявлених позовних вимог та підстав, на які посилався позивач на їх обґрунтування, заперечень відповідача висновки судів про часткове задоволення вищевказаного позову не можна вважати обґрунтованими та такими, що відповідають завданням цивільного судочинства, яке полягає у справедливому та неупередженому вирішені справ із метою ефективного захисту порушених прав, оскільки у всіх справах правосуддя й справедливість мають перевагу перед строгим розумінням права.

Отже, вирішуючи спір на підставі ЦПК України 2004 року, суд першої інстанції усупереч вищевказаних положень норм процесуального права не сприяв всебічному і повному з'ясуванню обставин справи та не встановив повно фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, враховуючи предмет і підстави поданого позову, а також характер спірних правовідносин, не надав належну оцінку усім наявним у справі доказам.

Суд апеляційної інстанції в силу своїх повноважень мав можливість усунути зазначені порушення норм процесуального права, проте всупереч положенням статті 303 ЦПК України 2004 року на надав належної оцінки доводам апеляційної скарги, не навів мотивів їх відхилення, а тому оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції не може вважатися законними та обґрунтованими і таким, що відповідає завданням цивільного судочинства, отже підлягає скасуванню.

За приписами частин третьої, четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази; або суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; або суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів.

Виходячи з викладеного, касаційна скарга підлягає частковому задоволенню. Керуючись принципом процесуальної економії Верховний Суд вважає за необхідне скасувати ухвалене у справі рішення суду апеляційної інстанції та справу направити на новий розгляд до суду апеляційної, а не першої інстанції, оскільки суд касаційної інстанції позбавлений процесуальної можливості встановлювати нові обставини, які не були встановлені судами попередніх інстанцій, враховуючи необхідність встановлення обставин, наведених вище.

Оскільки розгляд справи не закінчено, питання про розподіл судових витрат не вирішується.

Керуючись статтями 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 задовольнити частково.

Ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 01 березня 2017 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: В. О. Кузнєцов

А.С. Олійник

С.О. Погрібний

О.В. Ступак